Постанова

Іменем України

07 вересня 2022 року

м. Київ

справа № 297/482/20

провадження № 61-18531св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Хопти С. Ф.

Шиповича В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - Берегівський районний відділ державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якого діє адвокат Мензак Юлій Юлійович, на рішення Берегівського районного суду Закарпатської області, у складі судді ОСОБА_8, від 10 грудня 2020 року та постанову Закарпатського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Собослой Г. Г., Кондор Р. Ю., Мацунич М. В., від 04 жовтня 2021 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2020 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - Берегівський районний відділ державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі - Берегівський РВ ДВС), про визнання права власності на майно та зняття арешту з майна.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 02 січня 2019 року ОСОБА_4 придбав в Угорщині у громадянки Угорщини ОСОБА_2 на підставі договору передачі права власності від 02 січня 2019 року належний останній на праві приватної власності транспортний засіб - автомобіль марки «Volkswagen» модель «Transporter», 2006 року випуску, реєстраційний номерний знак Угорщини « НОМЕР_1 ».

Зазначений транспортний засіб належить позивачу на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 10 січня 2019 року № НОМЕР_2 , виданого Міністерством внутрішніх справ Угорщини.

15 січня 2019 року під час перетину позивачем державного кордону України в пункті пропуску «Лужанка», працівники Берегівського РВ ДВС вилучили в нього спірний автомобіль. Як з`ясувалося, на виконанні у Берегівському РВ ДВС перебуває виконавче провадження № 57611378 з примусового виконання заочного рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 29 листопада 2016 року у справі № 297/1615/16-ц, яким визнано спільною сумісною власністю автомобіль марки «Volkswagen» модель «Transporter», 2006 року випуску, реєстраційний номерний знак Угорщини « НОМЕР_3 », та виділено ОСОБА_3 1/2 частину автомобіля із спільної сумісної власності, стягнувши з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію у розмірі 93 704,50 грн за 1/2 частину автомобіля.

Постановою державного виконавця Берегівського РВ ДВС Ветрова О. М. про арешт майна боржника від 22 листопада 2018 року у виконавчому провадженні № 57611378 накладено арешт на транспортний засіб - автомобіль марки «Volkswagen» модель «Transporter», 2006 року випуску, реєстраційний номерний знак Угорщини « НОМЕР_3 » та 21 грудня 2018 року спірний автомобіль було передано на відповідальне зберігання боржнику у виконавчому провадженні № 57611378 - ОСОБА_2 .

Позивач вважав, що працівники Берегівського РВ ДВС незаконно вилучили в нього спірний автомобіль, оскільки заочним рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 29 листопада 2016 року у справі

№ 297/1615/16-ц ОСОБА_3 не визнавався власником (співвласником) вказаного автомобіля, йому тільки виділено 1/2 частину із спільної власності та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію за 1/2 частину автомобіля у розмірі 93 704,50 грн.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд визнати за ним право власності на автомобіль марки «Volkswagen» модель «Transporter»,

2006 року випуску, номер кузова: НОМЕР_4 , реєстраційний номер « НОМЕР_1 », та зняти арешт із цього транспортного засобу.

Короткий зміст оскаржуваних судових рішень

Рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 10 грудня 2020 року, залишеним без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 04 жовтня 2021 року, позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на транспортний засіб - автомобіль марки «Volkswagen» модель «Transporter», 2006 року випуску, номер кузова: НОМЕР_4 , реєстраційний номерний знак Угорщини « НОМЕР_1 », та знято з цього транспортного засобу арешт, накладений у виконавчому провадженні № 57611378.

Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судовий збір за подання позовної заяви по 1 357,20 грн з кожного.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що позивач придбав спірний автомобіль у законний спосіб в Угорщині, а наявність заборгованості у попереднього власника спірного автомобіля не може бути підставою для позбавлення позивача права власності на майно або обмеження його прав володіння, користування та розпорядження.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - адвокат Мензак Ю. Ю., посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

08 листопада 2021 року представник ОСОБА_3 - адвокат Мензак Ю. Ю. подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 10 грудня 2020 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 04 жовтня 2021 року.

Ухвалою Верховного Суду від 24 грудня 2021 року відкрито касаційне провадження, витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.

У лютому 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 25 серпня 2022 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Підставою касаційного оскарження заявник зазначає відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у випадку коли особа просить визнати за нею право власності на майно, на яке накладено арешт до того моменту як вона стала власником (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Звертає увагу, що на спірний транспортний засіб було накладено арешт в рамках виконавчого провадження, який унеможливлює його відчуження, проте ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , будучи родичами та уклавши фіктивний правочин у простій письмовій формі щодо передачі права власності на автомобіль, приховали дану обставину від Міністерства внутрішніх справ Угорщини, яким було виготовлено новий технічний паспорт на транспортний засіб на підставі вказаного правочину.

Вважає, що правочин щодо відчуження автомобіля було укладено не з метою реального переходу права власності, а з метою недопущення звернення стягнення на автомобіль. Натомість цивільно-правовий договір не може використовуватись учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення боргу, що набрало законної сили, а отже договір передачі права власності на автомобіль та технічний паспорт на автомобіль, який виданий на підставі цього правочину є недійсними.

Зазначає, що апеляційний суд проігнорував клопотання про зупинення розгляду справи до вирішення справи № 297/1709/20 за позовом

ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про визнання недійсними договору передачі права власності на автомобіль та технічного паспорту.

Крім того, суддя ОСОБА_8 не мав права розглядати справу через обґрунтовані сумніви в його об`єктивності та неупередженості, оскільки представник позивача та ОСОБА_2 - адвокат Пуканич Є. В., є одночасно захисником судді ОСОБА_8 у кримінальному провадженні.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_4 , посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Вказує, що є добросовісним набувачем спірного автомобіля та звертає увагу на невідповідність заходу втручання держави в його право власності.

Зазначає, що наявність заборгованості у попереднього власника спірного транспортного засобу не може бути підставою для позбавлення або обмеження права власності нового власника.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Заочним рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області

від 29 листопада 2016 року в справі № 297/1615/16-ц визнано спільною сумісною власністю автомобіль марки «Volkswagen» моделі «Transporter», 2006 року випуску, номер кузова: НОМЕР_4 , реєстраційний номерний знак Угорщини НОМЕР_3 , майном набутим подружжям за час шлюбу, виділено ОСОБА_3 1/2 автомобіля та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію в сумі 93 704,50 грн за 1/2 частину автомобіля.

На підставі вказаного заочного рішення суду було відкрито виконавче провадження № 57611378.

Постановою державного виконавця Берегівського РВ ДВС Ветрова О. М. про арешт майна боржника від 22 листопада 2018 року у виконавчому провадженні № 57611378 накладено арешт на транспортний засіб - автомобіль марки «Volkswagen» моделі «Transporter», 2006 року випуску, реєстраційний номерний знак Угорщини НОМЕР_3 .

21 грудня 2018 року спірний автомобіль передано державним виконавцем на відповідальне зберігання боржнику у виконавчому провадженні

№ 57611378 - ОСОБА_2

02 січня 2019 року ОСОБА_4 придбав в Угорщині у ОСОБА_2 на підставі договору передачі права власності, автомобіль марки «Volkswagen» модель «Transporter», 2006 рік випуску, номер кузова: НОМЕР_4 , реєстраційний номерний знак Угорщини НОМЕР_1 .

ОСОБА_5 . Міністерством внутрішніх справ Угорщини на вказаний автомобіль видано Свідоцтво про реєстрацію (технічний паспорт) транспортного засобу від 10 січня 2019 року № НОМЕР_2 .

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 1 Договору між Україною та Угорською Республікою про правову допомогу в цивільних справах, ратифікованого Законом України № 2926-III від 10 січня 2002 року, громадяни однієї Договірної Сторони користуються на території іншої Договірної Сторони таким самим правовим захистом, як і громадяни цієї Договірної Сторони. Громадяни однієї Договірної Сторони можуть звернутися до установ юстиції іншої Договірної Сторони на тих самих умовах, як і громадяни цієї Договірної Сторони.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

У постанові від 06 липня 2022 року в справі № 685/402/21, прийнятій після подання касаційної скарги ОСОБА_3 , Верховний Суд, погоджуючись з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення позову про зняття арешту з майна, вказав, що позивач набула право власності на квартиру вже після накладення обтяження на цей об`єкт у виді арешту, а перехід права власності на майно не є підставою для зняття зі спірної квартири арешту, накладеного до зміни власника.

У розглядуваній справі встановлено, що 02 січня 2019 року ОСОБА_2 , на підставі договору передачі права власності, відчужила на користь

ОСОБА_4 автомобіль марки «Volkswagen» модель «Transporter», 2006 рік випуску, номер кузова: НОМЕР_4 .

Разом із тим на момент відчуження спірного автомобіля на нього було накладено арешт постановою державного виконавця від 22 листопада

2018 року з метою належного виконання рішення суду в справі

№ 297/1615/16-ц, яке, зокрема, передбачало стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошових коштів в сумі 93 704,50 грн.

Необхідність накладення арешту була викликана тим, що в добровільному порядку рішення суду в справі № 297/1615/16-ц ОСОБА_2 не виконувала.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

В контексті вказаних положень Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, накладення державним виконавцем арешту на спірний автомобіль необхідно розглядати, як здійснення державою заходів по контролю за користуванням цим майном.

Такі заходи (арешт майна) були застосовані уповноваженою особою в межах процедури встановленої Законом України «Про виконавче провадження» та переслідували легітимну мету - забезпечити належне виконання рішення суду, яке набрало законної сили та яке в добровільному порядку боржником не виконується.

Обов`язковість судового рішення належить до основних засад судочинства в України (статті 129 Конституції України), а виконання рішень судів, які набрали законної сили, відповідає загальним (суспільним) інтересам та є однією із основ публічного порядку України.

Наявні у розглядуваній справі документи свідчать, що ОСОБА_2 була обізнана про рішення суду в справі № 297/1615/16-ц, однак незважаючи на наявність невиконаного рішення суду, під час дії застосованого державним виконавцем арешту, відчужила спірний автомобіль ОСОБА_5 .

Крім того, звертає на себе увагу те, що навіть після укладення 02 січня

2019 року договору передачі права власності, який передбачав отримання за відчужений автомобіль 1 800 000 угорських форинтів, ОСОБА_2

не виконала рішення суду в справі № 297/1615/16-ц та не сплатила присуджені ОСОБА_3 кошти.

За таких обставин, самі по собі дії ОСОБА_2 по відчуженню автомобіля, спрямовані на уникнення звернення стягнення на арештоване майно і невиконання рішення суду, яке набрало законної сили, є вочевидь недобросовісними та не можуть призводити до припинення чинності арешту майна на території України.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку втручання держави у права ОСОБА_6 у вигляді контролю за майном, яке він придбав під час дії чинного арешту, відповідає вимогам як національного законодавства так і положенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, переслідує легітимну мету та є пропорційним, оскільки такий арешт накладений до придбання майна і не передбачає автоматичного позбавлення права власності, а може бути знятий у разі належного виконання ОСОБА_2 рішення суду, яке набрало законної сили, або за наявності в неї іншого майна, яке може забезпечити таке виконання.

При цьому ОСОБА_4 у разі збитків завданих, зокрема, приховуванням продавцем інформації про обтяження майна, накладеного до моменту його продажу, не позбавлений права вимагати від ОСОБА_2 їх відшкодування.

Посилання судів на положення частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» про те, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, Верховний Суд вважає безпідставними, оскільки на момент накладення арешту на спірний автомобіль його власником був боржник у виконавчому провадженні ( ОСОБА_2 ), а не позивач ( ОСОБА_4 ).

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду необхідно скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки суд касаційної інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, судові витрати, у виді судового збору сплаченого ОСОБА_3 за подання апеляційної скарги в розмірі 4 071,60 грн та касаційної скарги в розмірі 5 429,78 грн, необхідно стягнути на його користь із ОСОБА_7 .

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якого діє адвокат Мензак Юлій Юлійович, задовольнити.

Рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 10 грудня 2020 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 04 жовтня 2021 року скасувати і ухвалити нове рішення у справі.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - Берегівський районний відділ державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про визнання права власності на майно та зняття арешту з майна відмовити.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 9 501,38 грн судового збору, сплаченого за подання апеляційної та касаційної скарг.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян С. Ф. Хопта В. В. Шипович