Справа № 459/3705/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Дем"яновська Ю.Д.
Провадження № 22-ц/811/4626/21 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2022 року року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Мікуш Ю.Р.

Суддів:Приколоти Т.І.,Савуляка Р.В.

секретар Іванова О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу №459/3705/15за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Гравіс» на ухвалу Червоноградського міського суду Львівської області від 30 листопада 2021 року у справі за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Гравіс» про визнання виконавчого листа такими, що не підлягає виконанню, по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Гравіс» про заборону вчиняти дії, зобов`язання вчиняти дії,-

в с т а н о в и в :

12 жовтня 2021 року заявник ТзОВ «Гравіс» звернулось до суду з заявою, якою просить визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист № 459/3705/15-ц від 25.07.2018 року, виданий Червоноградським міським судом Львівської області у справі за позовом ОСОБА_1 до ТзОВ «Гравіс» про заборону вчиняти дії.

Вимоги обгрунтовує тим, що рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 28 січня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено у повному обсязі. Заборонено товариству з обмеженою відповідальністю «Гравіс» здійснювати розвантаження товарів зі сторони житлового будинку АДРЕСА_1 та зобов`язано товариство з обмеженою відповідальністю «Гравіс» перенести місце розвантаження товарів у відповідності з вимогами п.55 Санітарних правил для підприємств продовольчої торгівлі від 16.04.1991р.

Однак, відповідно до розпорядження КМУ № 94-р від 20.01.2016 року «Про визнання такими, що втратили чинність, та такими, що не застосовуються на території України актів чинного законодавства», яке набуло чинності з 01.01.2017 року, на території України не застосовуються Санітарні правила для підприємств продовольчої торгівлі від 16.04.1991 року, затверджені МОЗ СРСР, що підтверджується роз`ясненнями МОЗ України від 22.09.2021 року за вих. 26-05/Г-13383//9867 від 22.09.2021 року, а відтак з посиланням на норми Цивільного кодексу України вважає, що з втратою нормативно-правового акту боржником втрачений обов`язок вчиняти певні дії за рішенням суду.

Ухвалою Червоноградського міського суду Львівської області від 30 листопада 2021 року в задоволенні заяви відмовлено.

Ухвалу оскаржило Товариство з обмеженою відповідальністю «Гравіс».

В апеляційній скарзі зазначає, що ухвала суду є незаконною,винесеною судом за неповного з`ясування дійсних обставин справи.

Відповідно до розпорядження КМУ №94-р від 20.01.2016р. «Про визнання такими, що втратили чинність, та такими, що не застосовуються на території України, актів санітарного законодавства» втратили чинність та не застосовуються на території України, акти санітарного законодавства, видані центральними органами виконавчої влади СРСР в тому числі їх посадовими особами, якими затверджено санітарні, санітарно-гігієнічні, санітарно-протиепідемічні, санітарно-епідеміологічні, протиепідемічні, гігієнічні правила і норми, державні санітарно-епідеміологічні нормативи та санітарні регламенти. Згадане розпорядження КМУ набрало законної сили з 01.01.2017року. В свою чергу, Санітарні правила для підприємств продовольчої торгівлі від 16.04.1991 року, затверджені Міністерством охорони здоров`я СРСР, а тому згідно розпорядження КМУ №94-р від 20.01.2016р. на території України не застосовуються.

Судове рішення у справі №459/3705/15-ц від 28.01.2016р. побудоване саме на нормативному документі, який не чинний на території України з 01.01.2017р. А тому, виконавчий лист не підлягає виконанню, оскільки у Товариства з обмеженою відповідальністю «Гравіс» припинився обов`язок виконати рішення суду від 28.01.2016р. у справі №459/3705/15ц саме з 01.01.2017 року - день втрати чинності нормативним документом, на підставі якого прийнято згадане судове рішення, а саме Санітарними правилами для підприємств продовольчої торгівлі від 16.04.1991 року, затвердженими Міністерством охорони здоров`я СРСР.

Оскільки на момент видачі виконавчого листа №459/3705/15-ц від 25.07.2018р. нормативний документ, на підставі якого було прийнято судове рішення, втратив чинність, а тому виконавчий лист не мав бути виданий, а виданий виконавчий лист має бути визнано таким, що не підлягає виконанню через прийняття законодавчого акта, який скасовує обов`язок Заявника діяти у відповідності з вимогами Санітарних правила для підприємств продовольчої торгівлі від 16.04.1991 року, затверджених Міністерством охорони здоров`я СРСР.

Просить скасувати ухвалу суду та визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист № 459/3705/15-ц від 25.07.2018 року, виданий Червоноградським міським судом Львівської області у справі за позовом ОСОБА_1 до ТзОВ «Гравіс».

На виконання вимог ст.360 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) відзив на апеляційну скаргу не подано.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, хоч належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, що стверджується довідками про доставку електронних листів та доставку SMS.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно з ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувана ухвала відповідає вказаним нормам.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 432 ЦПК України суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Процесуальними підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.

Основною конституційною засадою судочинства, серед іншого, є обов`язковість судового рішення (п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України), що є однією із важливих складових принципу правової визначеності, а також права на справедливий суд, закріпленого, зокрема, у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

Передбачене у частині першій статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на справедливий суд передбачає також і виконання судових рішень. Дане право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду однієї із сторін.

Крім того, у Рішенні від 15 травня 2019 р. № 2-р(II)/2019 Конституційний Суд України з посиланням на практику ЄСПЛ підкреслив, що визначене статтею 6 Конвенції право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін; саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, і гарантувала б їх виконання без неналежних затримок; ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; держава і її державні органи відповідальні за повне та своєчасне виконання судових рішень, які постановлені проти них.

Ч. 2 ст. 13 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Здійснення контролю за виконанням судового рішення закріплені на рівні положень Основного Закону України; обов`язковість судового рішення поширюється не лише на територію України; відповідальність за виконання судового рішення покладено на державу, а контроль за цим процесом на суд, що виніс відповідне рішення.

Вказані положення додатково відображені у пункті 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 червня 2009 року № 16-рп/2009 (справа щодо конституційності окремих положень Кримінально-процесуального кодексу України), де зазначено, що відповідно до положень Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання; обов`язковість рішень суду є однією із основних засад судочинства, яка гарантує ефективне здійснення правосуддя; виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової.

Крім того, у Рішенні від 26 червня 2013 р. № 5-рп/2013 (справа щодо офіційного тлумачення положень п. 2 ч. 2 ст. 17, п. 8 ч. 1 ст. 26, ч. 1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження») Конституційний Суд України зазначив, що право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень складовою права на справедливий судовий захист (абзац 5 п.п. 2.1 п. 2 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013); набрання судовим рішенням законної сили є юридичною подією, з настанням якої виникають, змінюються чи припиняються певні правовідносини, а таке рішення набуває нових властивостей; основною з цих властивостей є обов`язковість - сутнісна ознака судового рішення як акта правосуддя (підпункт 2.4 мотивувальної частини Рішення від 23 листопада 2018 року № 10-р/2018); невід`ємною складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення. Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 р. № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Судом встановлено, що рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 28 січня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено у повному обсязі. Заборонено товариству з обмеженою відповідальністю «Гравіс» здійснювати розвантаження товарів зі сторони житлового будинку АДРЕСА_1 та зобов`язано товариство з обмеженою відповідальністю «Гравіс» перенести місце розвантаження товарів у відповідності з вимогами п.55 Санітарних правил для підприємств продовольчої торгівлі від 16.04.1991р.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 29.09.2016 року вказане рішення скасовано, та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Постановою Верховного Суду від 06.06.2018 року рішення Апеляційного суду Львівської області скасовано, та залишено без змін рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 28.01.2016 року.

25.07.2018 року на адресу позивачки скеровано 3 виконавчі листи.

Постановою державного виконавця від 05.11.2018 року виконавче провадження №56949025 закінчено в зв`язку з виконанням ( сплата судового збору).

Постановою державного виконавця від 20.06.2019 року виконавче провадження №59267196 закінчено в зв`зку з виконанням (заборона здійснювати розвантаження товарів).

Постановою державного виконавця від 20.06.2019 року виконавче провадження №59267282 закінчено в зв`язку з виконанням (зобов`язання перенести місце розвантаження), однак постановою державного виконавця від 07.04.2021 року виконавче провадження №59267196 відновлено.

Ухвалою Червоноградського міського суду Львівської області від 08.09.2021 року відмовлено в роз`ясненні виконання вимог виконавчого документа.

Виконавчий лист у даній справі виданий на підставі судового рішення, яке набрало законної сили.

Таким чином, рішення суду виконане частково, виконання в частині зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Гравіс» перенести місце розвантаження товарів у відповідності з вимогами п.55 Санітарних правил для підприємств продовольчої торгівлі від 16.04.1991р. триває.

Доводи апеляційної скарги про те, що Санітарні правила для підприємств продовольчої торгівлі від 16.04.1991 року, затверджені Міністерством охорони здоров`я СРСР втратили свою чинність згідно розпорядження КМУ №94-р від 20.01.2016р., та є не чинним на території України з 01.01.2017р. є безпідставними, оскільки рішення суду було ухвалено в час чинності вище зазначених норм. Окрім того, втрата чинності Санітарних правил є новою обставиною, яка не дає підстав не виконувати рішення суду, яке набрало законної сили.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції постановлена без додержання норм матеріального та з порушенням норм процесуального права, а зводяться до переоцінки доказів у справі, яким судом першої інстанції надана належна оцінка.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст. ст. 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 442 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Гравіс`залишити без задоволення.

Ухвалу Червоноградського міського суду Львівської області від 30 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку, визначеному ст. ст. 389-391 ЦПК України.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І.Приколота

Р.В.Савуляк