Провадження № 2/161/519/22
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 вересня 2022 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Кирилюк В.Ф.,

за участю секретаря судового засідання Шолом С.І.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

03 листопада 2021 року ОСОБА_4 (далі позивач, ОСОБА_4 ) звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 (далі відповідач, ОСОБА_2 ) про поділ спільного сумісного майна подружжя.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони з 26 липня 1986 року перебували у зареєстрованому шлюбі. У 1997 році рішенням суду шлюб між ними був розірваний, але вони не зареєстрували належним чином розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану, як на той час вимагали положення Кодексу про шлюб та сім`ю України.

Позивач зазначає, що у 2000 році сторони поновили відносини, оскільки відповідач переїхала проживати до нього у квартиру. У 2007 році в них народилася друга донька.

У 2009 році відповідач отримала в порядку безоплатної приватизації земельну ділянку у с. Зміїнець Луцького району Волинської області, площею 0,1007 га., кадастровий номер :03:001:5042, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

У 2009 році позивач, з дозволу відповідача, почав забудову цієї ділянки. Позивач зазначає, що за особисті кошти здійснив повний комплекс з будівництва будинку, а саме підготовчі роботи, проведення електропостачання до ділянки, заливку фундаменту, зведення стін будинку, перекриття та опалення, встановлення керамічної плитки та інші оздоблювальні роботи, придбання та монтаж маркізи (навісу), вмеблювання будинку.

Житловий будинок був введений в експлуатацію, має адресу АДРЕСА_1 (далі спірний будинок) та зареєстрований за відповідачем, як власником земельної ділянки.

Позивач зазначає, що у них з відповідачем були роздільні бюджети, вона коштів у будівництво не вкладала. Вказує, що мав значний заробіток, а будівництво фінансував з нього.

Вважаючи вказаний будинок спільною сумісною власністю подружжя, а також посилаючись на приписи ч.2 ст.70 СК України, стосовно відступу від засад рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності, просить суд визнати спірний будинок спільною сумісною власністю сторін, а також визнати за ним право власності на 9/10 часток цього будинку.

Аналогічні за своїм змістом доводи викладені у відповіді на відзив.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити.

Відповідач у письмовому відзиві позов заперечила та вказала, що здійснювала вклад у будівництво будинку, оскільки належним чином брала участь у житті сім`ї, вихованні дітей, працювала, отримувала заробітну плату, надала земельну ділянку, яка належала їй на праві особистої власності. Також в будівництво були вкладені кошти з продажу квартири за адресою АДРЕСА_2 , яка належала сторонам та їх старшій доньці у зв`язку з безоплатною приватизацією державного житлового фонду.

Вказує, що вкладені позивачем у будівництво кошти не були його особистою власністю, оскільки згідно ч.2 ст.61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Відповідач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги заперечили з підстав викладених у відзиві.

Заслухавши пояснення присутніх учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково, з таких підстав.

Судом встановлено, що сторони з 26 липня 1986 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого мають доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також доньку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.16-17).

Рішенням Луцького міського суду від 16 вересня 1997 року у цивільній справі №2-2316, шлюб між сторонами був розірваний. Сторони не реєстрували розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану, як це було передбачено ст.44 КпШС України (а.с.18-19).

З матеріалів справи слідує, що на підставі рішення Маяківської сільської ради Луцького району Волинської області від 18 березня 1999 року №4/6, відповідач отримала в порядку безоплатної приватизації земельну ділянку у с. Зміїнець Луцького району Волинської області, площею 0,1007 га., кадастровий номер :03:001:5042, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Земельна ділянка оформлена державним актом на право власності на земельну ділянку від 25 червня 2009 року серії ЯЕ №328417 (а.с.20-21).

Сторонами не заперечується, що у 2009 році розпочалася забудова вказаної земельної ділянки з метою зведення житлового будинку.

З наданих позивачем первинних документів слідує, що замовником більшості робіт був він (а.с.22-130).

У 2011 році будівництво будинку було закінчено, у зв`язку з чим відповідач отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 05 жовтня 2011 року. Будинку присвоєна адреса АДРЕСА_1 . Право власності належним чином було зареєстровано за відповідачем органом БТІ 12 жовтня 2011 року. За перевіреними судом актуальними відомостями Реєстру прав власності на нерухоме майно, будинок продовжує перебувати у власності відповідача (а.с.131-132).

З даних будинкової книги слідує, що у спірному будинку зареєстровані сторони та їх молодша донька ОСОБА_6 (а.с.133-135).

Надаючи свою правову оцінку відносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Оскільки спірний будинок був побудований та зареєстрований за відповідачем під час їхнього шлюбу з позивачем, він є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Вирішуючи позовні вимоги про поділ спірного будинку, суд зазначає таке.

Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

З аналізу вищенаведених положень сімейного законодавства слідує, що суд має право відступити від засад рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності за обставин, що мають істотне значення. Примірний перелік таких обставин включає випадки, якщо один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї (ч.2 ст.70 СК України); якщо з одним з подружжя проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування (ч.3 ст.70 СК України).

В якості правових підстав цього позову позивач вказує положення саме ч.2 ст.70 СК України, оскільки він вважає, що відповідач не дбала про матеріальне забезпечення сім`ї, а тому є підстави для відступу від засад рівності часток. Такі доводи суд вважає надуманими, з таких міркувань.

Частиною другою статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Отже всі доходи, одержанні одним із подружжя, зокрема внаслідок своєї особистої праці, вважають спільною сумісною власністю подружжя.

У позові позивач зазначає, що фінансував будівництво за рахунок своєї трудової діяльності, як офіційної так і неофіційної, тобто, із коштів, що є спільною сумісною власністю подружжя, як це передбачено ч.2 ст.61 СК України.

Доказів фінансування будівництва за рахунок коштів, які були особистою приватною власністю позивача, зокрема, подарунком, спадщиною, або отриманих за рахунок реалізації цінного особистого майна (набутого до шлюбу, у спадщину, у подарунок), позивач суду не надав.

Доводи позивача про те, що вони з відповідачем мали роздільний бюджет є контраверсійними, адже відповідно ч.2 ст.3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах та утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Отже, наявність спільного бюджету є однією з основних ознак існування подружжя, поряд із спільним проживанням, побутом та взаємними правами та обов`язками. Тому одночасні доводи позивача про роздільний бюджет, та його посилання на визнання будинку спільною сумісною власністю як подружжя, суперечать одне іншому, адже з однієї сторони він фактично заперечує існування шлюбу, а з іншої визнає його та просить поділити спільний будинок.

До того ж доводи позивача про роздільний бюджет подружжя жодними належними та допустимим доказами не підтверджені, між ними не укладався шлюбний договір, в якому могли б бути врегульовані майнові відносини подружжя (ч.1 ст.93 СК України).

З цього приводу слід зазначити, що відповідно до ч.1 ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Для суду є очевидним, що в період здійснення будівництва спірного будинку (2009-2011 роки) відповідач не могла мати значні заробітки, адже вона займалася вихованням їх спільної з позивачем доньки, 2007 року народження. З цих самих підстав позивач не могла і брати безпосередню участь у будівництві, зокрема закупляти матеріали, організовувати роботу тощо.

Доказів того, що відповідач не дбала про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилялася від участі в утриманні дитини (дітей), приховувала, знищила чи пошкодила спільне майно, витрачала його на шкоду інтересам сім`ї, позивач суду не надав.

Навпаки, з матеріалів справи слідує, що відповідач добровільно передала під забудову земельну ділянку, яка належала їй на праві особистої приватної власності. Тобто, позивач безпосередньо взяла участь у здійснення будівництва спірного будинку, як особа, яка забезпечила земельну ділянку для нього.

Крім того, у 2007 році позивач оформила кредит на поточні потреби на суму 12 000,00 доларів США.

Також у червні 2011 року сторони продали належну їм, та їх старшій доньці, квартиру за адресою АДРЕСА_2 за 99 444,00 грн.

Доказів того, що грошові кошти від вищенаведених операцій були використані не в інтересах сім`ї, позивач суду не надав.

Також суд звертає увагу, що у період з 2000 по 2021 роки відповідач була працевлаштована та займалася підприємницькою діяльністю, що свідчать відомості про її доходи, надані органом ДПС. Тобто, відповідач мала стабільний заробіток, що свідчить про її участь у фінансуванні спільного бюджету подружжя, якщо не доведено протилежне.

Фактично всі доводи сторони позивача в цій частині зводяться до викривленого уявлення про сім`ю, розподіл обов`язків у ній, моральні засади суспільства у зв`язку з цим. Позивач вважає, що якщо він в силу своєї трудової діяльності мав більший заробіток ніж відповідач, то він може претендувати на збільшену частку у спільному майні. Такі міркування позивача є помилковими, адже очевидно, що в той час коли один з подружжя може повноцінно займатися розвитком своєї трудової кар`єри, інший з подружжя, як це традиційно склалося в українському суспільстві, займається домашнім господарством та вихованням дітей, мінімізуючи при цьому свою трудову діяльність. Законодавець такий звичай у розподілі обов`язків подружжя формалізував у положеннях ч.1 ст.60, ст.70 СК України, які гарантують рівність сторін у праві спільної сумісної власності, в незалежності від того, що інший з подружжя може не мати самостійний заробіток, або розмір такого заробітку є неспівмірно малим. Головним у цьому випадку є добросовісна поведінка подружжя, яка презюмується. Лише у випадку недобросовісної поведінки подружжя по відношенню до участі в житті сім`ї, примірний перелік якої наведений у ч.2 ст.70 СК України, суд має право відійти від засад рівності, та пропорційно зменшити його частку у спільному майні. Таких обставин у цій справі не встановлено.

Підсумовуючи вищевикладене суд дійшов висновку, що позивач належними та допустимими доказами не довів суду наявність виключних підстав для відступу судом від засад рівності часток подружжя у їх праві спільної сумісної власності, а тому позовні вимоги слід задовольнити частково, поділивши спірний будинок між сторонами у рівних частках.

При цьому обрання судом варіанту поділу спільного майна, зокрема того, який найбільше відповідає інтересам обох сторін, не є виходом за межі позовних вимог, оскільки позов пред`явлено саме про поділ спільного майна подружжя і суд вирішив спір саме в межах цих вимог із застосуванням комбінації способів поділу майна, передбачених законом, та визначив спосіб, який, за установлених у цій справі обставин, є найбільш прийнятним та дієвим, а також відповідає засадам розумності і справедливості (постанова Верховного Суду від 03 серпня 2022 року № 756/13997/15).

У зв`язку із частковим задоволенням позову, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір пропорційно задоволеним вимогам, що становить 6 305,56 грн. (11 350 х (50/90)).

Позивач помилково сплатив додатковий судовий збір у розмірі 908,00 грн. за вимогу немайнового характеру, адже таких вимог в цій справі заявлено не було. Тому ці кошти є надмірно сплаченими і можуть бути повернуті позивача за його заявою, в порядку ст.7 Закону України «Про судовий збір».

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.141, 265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_2 житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 .

В порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 (одну другу) частку житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 34800588.

В порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 (одну другу) частку житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 34800588.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_7 судовий збір у розмірі 6 305,56 грн. (шість тисяч триста п`ять гривень п`ятдесят шість копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Волинського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивачем у справі є ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідачем у справі є ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Повний текст рішення складений та підписаний 21 вересня 2022 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області В.Ф. Кирилюк