У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2022 року

м. Київ

провадження №22-з/824/525/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

судді: Желепи О.В., Кравець В.А.,

за участю секретаря Ратушного А.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_2 ,

про ухвалення додаткового рішення

у цивільній справі №761/35496/18 Шевченківського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_1 , яка дії в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_2

до ОСОБА_3

про встановлення батьківства, стягнення аліментів та додаткових витрат на дитину,

В С Т А Н О В И В:

Постановою Київського апеляційного суду від 02 листопада 2021 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Визнано, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання доньки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 14 вересня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_3 аліменти на утримання ОСОБА_1 , з якою проживає дитина, у розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку (доходу), починаючи з 14 вересня 2018 року і до досягнення дитиною трьох років.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

08 липня 2022 року ОСОБА_1 подала заяву про ухвалення додаткового рішення у справі.

В обґрунтування заяви про ухвалення додаткового рішення ОСОБА_1 посилалася на те, що Київським апеляційним судом ухвалено судове рішення про стягнення аліментів, однак не зазначено в постанові точної грошової суми, присудженої до стягнення з відповідача та не зазначено періодичність стягнення по кожному окремому виду стягнення.

Зазначила, що виконання судового рішення відбувається за місцем проживання відповідача на території іншої держави - Австралії, в якій відсутня норма закону, яка передбачає виконання стягнення аліментів в частці від заробітку або стягнення в процентному співвідношенні.

ОСОБА_1 , посилаючись на те, що судом правильно вирішено спір по суті, але не детально розглянуто позовні вимоги, а саме не вказано точну грошову суму та період виплати аліментів, що робить неможливим виконання судового рішення на території країни проживання відповідача, просила ухвалити додаткове рішення, в якому вказати:

стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання доньки ОСОБА_2 в грошовому еквіваленті в сумі 5 000,00 австралійських доларів, щомісячно, починаючи з 14.09.2018 і до досягнення дитиною повноліття;

стягнути з ОСОБА_3 на утримання ОСОБА_1 , з якою проживає дитина, аліменти в грошовому еквіваленті в сумі 3 000,00 австралійських доларів, щомісячно, починаючи з 14.09.2018 і до досягнення дитиною трьох років.

Також, в заяві про ухвалення додаткового рішення просила встановити негайне виконання рішення.

Заявник ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримала заяву про ухвалення додаткового рішення та просила задовольнити.

Відповідач - ОСОБА_3 , належним чином повідомлявся про розгляд заяви, в судове засідання не з`явився.

Відповідно до ч. 4 ст. 270 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що заява не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати.

Отже, законодавець визначив підстави для ухвалення додаткового судового рішення.

Разом з тим додаткове судове рішення не може змінювати суті основного судового рішення. Тобто, додаткова постанова не може виходити за межі спірних правовідносин, встановлювати нові юридичні факти та вирішувати питання, які не входили до предмету спору.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 , окрім інших позовних вимог, просила стягнути з ОСОБА_3 на її користь аліменти на утримання доньки ОСОБА_2 в сумі 25 % від всіх видів заробітку, але не менше ніж 5 000,00 австралійських доларів в місяць, починаючи з 01.06.2018 і до її повноліття;

стягнути з ОСОБА_3 аліменти на її утримання, з якою проживає дитина, до досягнення дитиною трьох років в сумі частки 1/6 від всіх видів заробітку, але не менше ніж 3000,00 австралійських доларів в місяць, починаючи з 01.06.2018.

Відповідно до ч. 1 ст. 80 Сімейного кодексу України (далі - СК України) аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі.

За приписами ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Отже, звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 на власний розсуд обрала спосіб присудження їй аліментів, а саме просила стягнути аліменти на утримання дитини та на її утримання до досягнення дитиною трьох років у частці від доходу (заробітку) відповідача. Позовна заява не містить вимог про стягнення аліментів у твердій грошовій сумі. Також, ОСОБА_1 не зверталася до суду із заявою про уточнення позовних вимог, зокрема в частині стягнення аліментів у твердій грошовій сумі.

В свою чергу, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом (ч. 1 ст. 183 СК України).

Як вже вказувалося вище, постановою Київського апеляційного суду від 02.11.2021 рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Зокрема, судом апеляційної інстанції стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання доньки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 14.09.2018 і до досягнення дитиною повноліття.

Також стягнуто аліменти на утримання ОСОБА_1 , з якою проживає дитина, у розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку (доходу), починаючи з 14.09.2018 і до досягнення дитиною трьох років.

При цьому, суд апеляційної інстанції, визначаючи частку, яка буде стягуватися, як аліменти на дитину, у відповідності до вимог п. 1 ч. 2 ст. 182 СК України в постанові від 02.11.2021 зазначив, що визначений розмір аліментів не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Системний аналіз наведених обставин та положень закону вказує на те, що позивачка просила стягнути аліменти у частці від доходу (заробітку) відповідача, що й задоволено судом апеляційної інстанції.

Отже, відсутні підстави вважати щодо не зазначення судом апеляційної інстанції в постанові точної грошової суми, присудженої до стягнення.

Звертаючись із заявою про ухвалення додаткового рішення, ОСОБА_1 вказувала, що суд апеляційної інстанції, вирішуючи спір в частині позовних вимог про стягнення аліментів не зазначив точної грошової суми та періоду виплати аліментів, а тому необхідно ухвалити додаткове рішення, в якому вказати про стягнення аліментів на утримання дитини в сумі 5000,00 австралійських доларів, а на утримання матері, з якою проживає дитина, в сумі 3000,00 австралійських доларів, щомісячно, починаючи з 14.09.2018.

З наведеного слідує, що дані вимоги заяви про ухвалення додаткового рішення є зміною способу стягнення аліментів, визначеного рішенням суду, а саме зі способу у частці від доходу платника аліментів на спосіб у твердій грошовій сумі.

Разом з тим, згідно абз. 2 ч. 3 ст. 181 СК України, спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Ураховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви про ухвалення додаткового рішення в частині щодо зазначення точної грошової суми, присудженої до стягнення.

Доводи ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення щодо негайного його виконання також є необґрунтованими, з огляду на таке.

Звертаючись до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення щодо негайного його виконання, позивачка посилалася на п. 1 ч.1 ст. 430 ЦПК України.

Так, згідно п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць.

Верховний Суд України (далі - ВСУ) у постанові від 01.07.2015 у справі №6-435цс15 зазначає, що негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості та підлягає виконанню не із моменту набрання ним законної сили, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні.

За таким судовим рішенням видається виконавчий документ, який пред`являється до виконання на території України.

Однак у цій справі, судом ухвалено рішення про часткове задоволення позову про стягнення аліментів за участю іноземної особи. Оскільки відповідач у справі є іноземною особою, яка постійно проживає за межами України, рішення у справі не підлягає примусовому виконання на території України.

Визнання та виконання судових рішень у справах з іноземною особою регулюється на підставі міжнародних договорів між Україною та іноземними державами, за місцем проживання іноземців.

Заінтересована особа або орган можуть звернутися з клопотанням про визнання і виконання рішення українського суду безпосередньо до відповідного суду держави, де необхідно виконати судове рішення.

У разі дотримання усіх вимог, що передбачені процедурою визнання та допуску до виконання рішення українського суду, і безпідставності для відмови у визнанні рішення, суд виносить ухвалу про допущення рішення українського суду до примусового виконання та видає виконавчий документ до виконання на своїй території. Якщо зацікавленій особі було відмовлено у визнанні та виконанні українського судового рішення, вона має право оскаржити це рішення в суді вищої інстанції згідно з внутрішнім законодавством держави, на території якої розглядалося подане клопотання.

Оскільки рішення ухвалене у справі не набуло властивостей обов`язковості для Австралії, тому не підлягає задоволенню заява в частині ухвалення додаткового рішення про його негайне виконання.

Ураховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви про ухвалення додаткового рішення.

За приписами ст. 270 ЦПК України суд постановляє ухвалу про відмову в ухваленні додаткового рішення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 270, 389 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

Заяву ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_2 , про ухвалення додаткового рішення - залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст ухвали складено 21 вересня 2022 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді О.В. Желепа

В.А. Кравець