КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 754/10658/21
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/7493/2022
Головуючий у суді першої інстанції: Панченко О.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції:Семенюк Т.А.
21 вересня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - Семенюк Т.А

Суддів -Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.,

при секретарі - Стешенко М.В.,

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 16 лютого 2022 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Михайленко Сергій Анатолійович, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Стрельченко Олена Володимирівна про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, -

В С ТА Н О В И В :

В липні 2021 року позивачзвернувся до суду з даним позовом, посилаючись в обґрунтування позовних вимог на те, що 17.10.2012 року між ним та ОСОБА_5 від імені якої діяв представник ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений Марчук К.В. приватним нотаріусом КМНО м. Києва, зареєстрований у реєстрі №2260 унаслідок якого позивач придбав у власність земельну ділянку за кадастровим номером 662:509:0066, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , земельна ділянка 30.08.07.2021 року позивач, здійснивши запит до Державного реєстру прав власності на нерухоме майно довідався про те, що 17.06.2021 року Михайленком С.А. , ПН КМНО було посвідчено договір купівлі-продажу земельної ділянки (далі спірний договір), відповідно до якого право власності на земельну ділянку, що вказана вище було зареєстровано за ОСОБА_3

07.07.2021 року ПН КМНО Стрельченко О.В. було посвідено договір купівлі - продажу земельної ділянки, відповідно до якого право власності на земельну ділянку :62:509:0066 було зареєстровано за ОСОБА_4 .

Оскільки позивач після придбання у 2012 році спірної земельної ділянки нікому її не продавав, тому вважає, що вказані вище договори купівлі-продажу земельної ділянки є такими, що грубо порушують право власності позивача на придбану земельну ділянку.

В зв`язку із викладеним вище, позивач вимушений був звернутися до суду з даним позовом, просив визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної дялянки від 17.06.2021 року було посвідчений Михайленком С.А. , ПН КМНО відповідно до якого право власності на земельну ділянку було зареєстровано за ОСОБА_3 ; скасувати рішення про державну реєстрацію земельної ділянки від 17.06.2021 року №58821435 стосовно земельної ділянки за кадастровим номером 662:509:0066, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки посвідчений 07.07.2021 року ПН КМНО Стрельченко О.В., відповідно до якого право власності на земельну ділянку :62:509:0066 було зареєстровано за ОСОБА_4 ; скасувати рішення про державну реєстрацію земельної ділянки від 07.07.2021 року №59155051 та припинити право власності ОСОБА_4 на земельну ділянку за кадастровим номером 662:509:0066, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 16 лютого 2022 року позовні вимоги ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, вважаючи, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом порушено норми процесуального та матеріального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що спірне майно було придбано скаржником до 01.01.2013 року, наявність у апелянта оригіналу цивільно-правової угоди - нотаріально-посвідченого договору купівлі - продажу спірної земельної ділянки свідчить про наявність у скаржника права володіння над придбаною ним за оплатним договором річчю (земельною ділянкою) та виключає існування будь-якого іншого власника цього майна.

Враховуючи викладене та з врахуванням заяви ОСОБА_5 про невчинення спірного правочину, апелянт вважає, що висновок суду про «вибуття із володіння» скаржника спірної землі не відповідає дійсним обставинам справи.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив, що за положеннями ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Судом встановлено, що 17.10.2012 року між позивачем та ОСОБА_5 від імені якої діяв представник ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений Марчук К.В. приватним нотаріусом КМНО м. Києва, зареєстрований у реєстрі №2260 унаслідок якого позивач придбав у власність земельну ділянку за кадастровим номером 662:509:0066, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

08.07.2021 року позивач, здійснивши запит до Державного реєстру прав власності на нерухоме майно довідався про те, що 17.06.2021 року Михайленком С.А. - ПН КМНО було посвідчено договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до якого право власності на земельну ділянку, що вказана вище було зареєстровано за ОСОБА_3

07.07.2021 року ПН КМНО Стрельченко О.В. було посвідено договір купівлі - продажу земельної ділянки, відповідно до якого право власності на земельну ділянку :62:509:0066 було зареєстровано за ОСОБА_4 .

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем при оспорюванні договорів купівлі-продажу від 17.06.2021 року та від 07.07.2021 року обрано не вірний спосіб захисту.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо невірного способу захисту, обраного позивачем, виходячи з наступного.

За змістом статей 15 та 16 ЦК України, кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб відповідно до викладеної у позові вимоги, який не суперечить закону.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як вбачається з матеріалів справи, 17.10.2012 року позивач набув право власності на земельну ділянку за кадастровим номером 662:509:0066, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між ним та ОСОБА_5 , від імені якої діяв представник ОСОБА_6 .

Посилаючись на те, що він є власником спірної земельної ділянки, яка вибула з його володіння без його згоди, звернувся до суду з вказаним позовом до відповідачів на підставі ст..ст. 203, 215 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України одна із сторін договору або інша заінтересована особа вправі заперечити його дійсність, якщо недійсність правочину прямо не встановлена.

Колегія суддів не може погодитись з доводами апеляційної скарги, що він не був стороною правочинів при укладанні договорів купівлі-продажу спірної земельної ділянки між ОСОБА_5 і ОСОБА_3 та між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а відтак, як заінтересована особа мав заявити даний позов на підставі ст. 203, 215 ЦК України про визнання договорів недійсними, оскільки ці доводи не ґрунтуються на законі.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 41 Конституції України та статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Разом з цим, особа, права якої порушені, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Відповідно до статей 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Як зазначено у висновках Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 5 грудня 2018 року в справі № 522/2202/15-ц, власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).

Відповідно до статті 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Основним речово-правовим способом захисту права власності є віндикаційний позов.

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15).

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, передбаченого статтями 215, 216 ЦК України.

Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього (частина перша статті 330 ЦК України).

Власник має право витребовувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (частина перша статті 387 ЦК України).

Частина перша статті 388 ЦК України містить перелік підстав, за яких власник майна має право витребовувати своє майно, зокрема якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (підпункт 3 зазначеної статті).

Якщо майно було набуте безпідставно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребовувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України).

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними.

При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було в наступному набувачем відчужене третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним.

Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Право власника згідно з частиною першою статті 388 ЦК України на витребування майна від добросовісного набувача пов`язане з тим, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Й однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо відмови у задоволенні позову, оскільки неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин.

Оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм діючого законодавства, висновки суду відповідають обставинам справи і не спростовуються доволами апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 16 лютого 2022 року- залишити без змін.

Постанова набирає чинності з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлений 23 вересня 2022 року.

Головуючий

Судді