КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції Чередніченко Н.П.
Апеляційне провадження № 22- ц/824/6366/2022
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 вересня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мережко М.В.,

суддів - Ігнатченко Н.В., Савченка С.І.,

секретар - Олешко Л.Ю.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 24 січня 2022 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії/рішення старшого державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Танащук Олесі Миколаївни, заінтересована особа ОСОБА_2 .

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, -

В с т а н о в и в :

У липні 2021 року скаржник ОСОБА_1 через свого представника адвоката Дяченка І.В. звернувся до суду зі скаргою на дії та рішення старшого державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Танащук О.М., заінтересована особа ОСОБА_2 .

В обґрунтування скарги зазначено, що ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 15 листопада 2018 року у цивільній справі № 752/23562/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи без самостійних вимог: Служба у справах дітей Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Бориспільської районної державної адміністрації про визначення місця проживання дитини, відібрання дитини та повернення за місцем проживання матері та за зустрічним позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_1 , як законного представника малолітньої дитини - ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , треті особи: Орган опіки та піклування Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації; Орган опіки та піклування Бориспільської районної державної адміністрації в Київській області про визначення місця проживання дитини, було затверджено мирову угоду, укладену між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а провадження у справі закрито.

ОСОБА_2 07 червня 2021 року звернулась до Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) із заявою, в якій просила прийняти до виконання ухвалу суду від 15 листопада 2018 року у справі № 752/23562/17 та виконувати умови мирової угоди в частині пунктів 1, 3-6, 8-12 мирової угоди.

Старшим державним виконавцем Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Танащук О.М. 08 червня 2021 року було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 65712592 з примусового виконання ухвали суду від 15листопада 2018 року.

Скаржник вказує, що дії державного виконавця щодо винесення зазначеної постанови є неправомірними, а постанова про відкриття виконавчого провадження від 08 червня 2021 року підлягає скасуванню, оскільки заява, подана ОСОБА_2 не відповідала вимогам Інструкції з організації примусового виконання рішень, а ухвала суду від 15 листопада 2018 року не відповідала вимогам до виконавчих документів, передбачених ч. 1 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження». У державного виконавця були відсутні правові підстави для прийняття ухвали суду до виконання та відкриття виконавчого провадження. Посилаючись на викладене, скаржник вимушений звернутись до суду із дано скаргою.

Одночасно зазначив, що виконавче провадження було відкрито на підставі виконавчого документу, який не містив даних про стягувача та боржника, в ньому була відсутня інформація про строк пред`явлення ухвали до виконання, не зазначено заходи примусового виконання. Виконавче провадження щодо п.п. 4, 9 мирової угоди було відкрито із порушенням правил територіальності. Наведені в скарзі та письмових поясненнях фактичні обставини в своїй сукупності свідчать про неправомірність дій державного виконавця щодо відкриття виконавчого провадження, а відтак відповідна постанова підлягає скасуванню.

Скаржник ОСОБА_1 просив суд -

- визнати неправомірними дії старшого державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Танащук О.М. щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження № 65712592 від 08 червня 2021 року з примусового виконання ухвали Голосіївського районного суду м. Києва від 15 листопада 2018 року у справі № 752/23562/17, якою було затверджено умови мирової угоди від 13 листопада 2018 року, укладеної між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_4 ;

- визнати незаконною та скасувати постанову старшого державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Танащук О.М. про відкриття виконавчого провадження № 65712592 від 08 червня 2021 року з примусового виконання ухвали Голосіївського районного суду м. Києва від 15 листопада 2018 року у справі № 752/23562/17, якою було затверджено умови мирової угоди від 13 листопада 2018 року, укладеної між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_4 ;

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 08 вересня 2021 року, у справі було відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду.

Старший державний виконавець Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Танащук О.М. заперечувала проти задоволення скарги, оскільки, рішення про відкриття виконавчого провадження державним виконавцем приймалось на підставі виданого судом виконавчого листа - ухвали суду, яка була приведена судом апеляційної інстанції у відповідність до вимог закону, та на час відкриття виконавчого провадження підстав для його повернення не було, а тому вона діяла в межах повноважень, наданих законом, та в подальшому з метою належного виконання ухвали суду вживала заходи щодо його виконання, а тому правові підстави для задоволення скарги відсутні.

Заперечуючи проти вимог скарги, старшим державним виконавцем було зазначено про те, що підстав для неприйняття заяви стягувача, повернення виконавчого документу та/або відмови у відкритті виконавчого провадження не було, а відтак дії щодо відкриття виконавчого провадження були правомірними та такими, що відповідали вимогам закону, підстави для скасування відповідної постанови відсутні.

Представник заінтересованої особи стягувача ОСОБА_2 заперечувала проти задоволення скарги.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 24 січня 2022 року у задоволенні скарги відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу, посилаючись на порушення норм процесуального права, постановити нову ухвалу, задовольнити скаргу. Доводи апеляційної скарги співпадають із доводами скарги. На думку апелянта суд не взяв до уваги доводи , що в ухвалі від 15 листопада 2018 року не вказані усі відомості, передбачені ст. 4 Закону України « Про виконавче провадження» і це означає що виконавчий документ не відповідає вимогам закону не може бути прийнятий до виконання, а наслідком відкриття виконавчого провадження за таким виконавчим документом, вчинення за ним дій та прийняття рішень є те, що такі дії та рішення є неправомірними.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України, особи , які беруть участь у справі зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до ст.ст 128-131 ЦПК України сторони та були своєчасно повідомлені про день та час розгляду справи на 21 липня 2022 року, 15 вересня 2022 року за адресами, які були зазначені в матеріалах справи. Заяв щодо зміни місця проживання або місцезнаходження від сторін не надходило.

Старший державний виконавець Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Танащук О.М. приймала участь у розгляді справи в суді апеляційної інстанції. Інші особи, які є учасниками справи до суду апеляційної інстанції не з`явились, заяв клопотань про відкладення розгляду справи, будь-яких інших заяв з приводу поважності неявки, до суду апеляційної інстанції не надходило, ому відсутні підстави вважати неявку осіб поважною.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав .

Як встановлено судом першої інстанції,ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 15 листопада 2018 року у цивільній справі № 752/23562/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи без самостійних вимог: Служба у справах дітей Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Бориспільської районної державної адміністрації про визначення місця проживання дитини, відібрання дитини та повернення за місцем проживання матері та за зустрічним позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_1 , як законного представника малолітньої дитини - ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , треті особи: Орган опіки та піклування Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації; Орган опіки та піклування Бориспільської районної державної адміністрації в Київській області про визначення місця проживання дитини, було затверджено мирову угоду, укладену між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а провадження у справі закрито.

Постановою Київського апеляційного суду від 24 травня 2021 року, заяву представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 про виправлення помилок у виконавчому документі було задоволено. Приведено виконавчий документ - ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 15 листопада 2018 року у справі № 752/23562/17 у відповідність з вимогами до виконавчих документів, передбачених ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» шляхом зазначення в резолютивній частині ухвали наступних відомостей:

Батько - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ;

Мати - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 , місце проживання (перебування): АДРЕСА_3, РНОКПП НОМЕР_2 .

Ухвалою Верховного Суду від 12 листопада 2021 року, було закрито касаційне провадження у справі № 752/23562/17 за касаційною скаргою ОСОБА_1 , поданою адвокатом Дяченком І.В., на постанову Київського апеляційного суду від 24 травня 2021 року.

ОСОБА_2, 07 червня 2021 року, звернулась до Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) із заявою, в якій просила прийняти до виконання ухвалу суду від 15 листопада 2018 року у справі № 752/23562/17 та виконувати умови мирової угоди в частині пунктів 1, 3-6, 8-12 мирової угоди.

Старшим державним виконавцем Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Танащук О.М. 08 червня 2021 року було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 65712592 з примусового виконання ухвали суду від 15 листопада 2018 року.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні скарги ОСОБА_1 , з доводами якого суд апеляційної інстанції погоджується, виходив із такого.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" ( ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження».)

Відповідно до ч. ч. 1 і 2 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено її права чи свободи.

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги (ч. 2, 3 ст. 451 ЦПК України).

Частинами першою, третьою статті 431 ЦПК України передбачено, що виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції. Виконавчий лист, судовий наказ, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - ухвала суду є виконавчими документами. Виконавчий лист, судовий наказ, ухвала мають відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом.

Вимоги до виконавчого листа закріплені ст. 4 вищевказаного закону, згідно якої у виконавчому документі зазначаються: 1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім`я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала; 2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ; 3) повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи; 4) ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності); реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків); 5) резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень; 6) дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню); 7) строк пред`явлення рішення до виконання.

Ухвала Голосіївського районного суду м. Києва від 15 листопада 2018 року у справі № містить необхідні реквізити, встановлені законом (т.5 а.с. 92-98, т.6 а.с.68-79).

Крім того, постановою Київського апеляційного суду від 24 травня 2021 року виконавчий документ - ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 15 листопада 2018 року у справі № 752/23562/17 приведено у відповідність з вимогами до виконавчих документів, передбачених ст.4Закону України «Про виконавче провадження» шляхом зазначення в резолютивній частині ухвали необхідних відомостей.

Ухвалою Верховного Суду від 12 листопада 2021 року закрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , поданою адвокатом Дяченком І.В. на постанову Київського апеляційного суду від 24 травня 2021 року ( т. 7, а.с.112.-114) .

Відповідно до постанови начальника Голосіївського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 13 серпня 2021 року у виконавчому провадженні № 65712592 про результати перевірки законності виконавчого провадження, було встановлено, що дії старшого державного виконавця Голосіївського відділу державної виконавчої служби м. Києва Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Танащук О.М. є такими, що вчинені із дотриманням вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Зазначена постанова є чинною, та у встановленому законом порядку оскаржена не була.

З мотивувальної частини зазначеної постанови вбачається, що начальником відділу було встановлено, що державним виконавцем при відкритті виконавчого провадження були належним чином перевірені документи надані стягувачем, в т.ч. заява ОСОБА_2, ухвала Голосіївського районного суду м. Києва від 15 листопада 2018 року , та копія постанови Київського апеляційного суду від 24 травня 2021 року, якою було приведено зазначену ухвалу суду у відповідність до вимог закону. Як зазначено, останні відповідали вимогам Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції з організації примусового виконання рішень, а відтак державним виконавцем у відповідності до вимог ст.ст. 17,19, 21, 25, 31 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 65712592.

Висновок суду ,що наведені скаржником в обґрунтування своїх вимог підстави в своїй сукупності не свідчать про наявність достатніх обставин для визнання неправомірними дій державного виконавця при відкритті виконавчого провадження та винесенні постанови про відкриття виконавчого провадження є обґрунтованим з огляду на те, що наведені вище обставини свідчать про дотримання державним виконавцем вимог Закону України "Про виконавче провадження» під час прийняття виконавчого документу для примусового виконання та відкриття виконавчого провадження.

З огляду на вказане, відсутні підстави для визнання дій державного виконавця неправомірними.

Судом першої інстанції також встановлено , що боржник відповідно до вимог ст. 447 ЦПК України не довів наявності порушення своїх прав рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця під час виконання судового рішення у цій справі, як і не надав доказів належного виконання ухвали суду, якою було затверджено умови мирової угоди, укладеної між сторонами.

У постанові Верховного Суду від 24 липня 2021 року ( справа № 23/6-09-171) зазначено , що на відміну від звичайного договору, мирова угода у позовному провадженні укладається в процесі розгляду справи у господарському суді у формі та на умовах, передбачених процесуальним законодавством; підлягає затвердженню господарським судом; припиняє процесуально-правові відносини сторін; якщо мирова угода не виконується добровільно, вона виконується в порядку, встановленому для виконання судового рішення.

За змістом частини 1 та пунктів 1, 2 частини 2 статті 3 Закону України "Про виконавче провадження" (у редакції, чинній на час винесення ухвали від 25.01.2010 про затвердження мирової угоди) примусове виконання рішень державною виконавчою службою здійснюється на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом. Відповідно до цього Закону державною виконавчою службою підлягають виконанню такі виконавчі документи: 1) виконавчі листи, що видаються судами, та накази господарських судів, у тому числі на підставі рішень третейського суду, Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України та Морської арбітражної комісії при Торгово-промисловій палаті України; 2) ухвали, постанови судів у цивільних, господарських, адміністративних та кримінальних справах у випадках, передбачених законом.

Сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа, на користь чи в інтересах якої видано виконавчий документ. Боржником є фізична або юридична особа, яка зобов`язана за рішенням вчинити певні дії (передати майно, виконати інші обов`язки, передбачені рішенням) або утриматися від їх вчинення. У разі вибуття однієї з сторін державний виконавець з власної ініціативи або за заявою сторони, а також сама заінтересована сторона мають право звернутися до суду з заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, обов`язкові тією мірою, в якій вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив (частини 1, 2, 5 статті 11 Закону України "Про виконавче провадження", у редакції, чинній станом на 25.01.2010).

У статті 19 Закону України "Про виконавче провадження" (у редакції, чинній на час винесення ухвали від 25.01.2010) закріплені вимоги до виконавчого документа та передбачено, що у виконавчому документі повинні бути зазначені: 1) назва документа, дата видачі та найменування органу, посадової особи, що видали документ; 2) дата і номер рішення, за яким видано виконавчий документ; 3) найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові за його наявності для фізичних осіб) стягувача і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код суб`єкта господарської діяльності стягувача та боржника за його наявності (для юридичних осіб), індивідуальний ідентифікаційний номер стягувача та боржника за його наявності (для фізичних осіб - платників податків), а також інші відомості, якщо вони відомі суду чи іншому органу, що видав виконавчий документ, які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню, такі як дата і місце народження боржника та його місце роботи (для фізичних осіб), місцезнаходження майна боржника тощо; 4) резолютивна частина рішення; 5) дата набрання чинності рішенням; 6) строк пред`явлення виконавчого документа до виконання. Виконавчий документ має бути підписаний уповноваженою посадовою особою і скріплений печаткою. Законом можуть бути встановлені також інші додаткові вимоги до виконавчих документів.

Строки пред`явлення виконавчих документів до виконання визначені у статті 21 Закону України "Про виконавче провадження" (у редакції, чинній станом на 25.01.2010) згідно з пунктом 1 частини 1 якої виконавчі листи та інші судові документи можуть бути пред`явлені до виконання протягом трьох років.

Строки, зазначені у частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішень і вироків судів у частині майнових стягнень - з наступного дня після набрання рішенням законної сили чи закінчення строку, встановленого у разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а у випадках, коли рішення підлягає негайному виконанню, - з наступного дня після його постановлення; для виконання рішень господарських судів - з наступного дня після набрання рішенням законної сили (пункти 1, 2 частини 2 статті 21 зазначеного Закону).

Ураховуючи положення законодавства, яке діяло на час прийняття судом ухвали від 25.01.2010 про затвердження мирової угоди (з урахуванням ухвали суду від 24.02.2010 про виправлення описки), суди дійшли висновку, що ухвала про затвердження мирової угоди є виконавчим документом згідно з пунктом 2 частини 2 статті 17 Закону України "Про виконавче провадження" та як виконавчий документ повинна містити у своїй резолютивній частині не лише вказівку про затвердження мирової угоди, а й інші передбачені законодавством (статтею 86 Господарського процесуального кодексу України та статтею 18 Закону України "Про виконавче провадження", які діяли на час затвердження мирової угоди) ознаки та відомості, зокрема, щодо умов, розміру і строків виконання зобов`язань сторін тощо.

Внаслідок недодержання відповідних вимог ухвала про затвердження мирової угоди не може вважатися виконавчим документом, що підлягає виконанню державною виконавчою службою.

У разі невиконання зобов`язаною стороною умов мирової угоди, укладеної в процесі виконання судового рішення і затвердженої господарським судом, заінтересована сторона може звернутися до державного виконавця на підставі статті 19 Закону України "Про виконавче провадження" із заявою про примусове виконання ухвали, якою затверджено цю угоду.

Закон України « Про виконавче провадження»( в редакції від 02 червня 2016 року), який діяв на час винесення ухвали від 15 листопада 2018 року, містить аналогічні вимоги до виконавчих документів.

Враховуючи, що постановою Київського апеляційного суду від 24 травня 2021 року ухвалу про затвердження мирової угоди приведено у відповідність з вимогами до виконавчих документів, передбачених ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження», відсутні будь - які підстави не вважати ухвалу від 15листопада 2018 року виконавчим документом.

Та обставина, що державним виконавцем прийнято до виконання виконавчий документ - ухвалу суду, - не свідчить про порушення прав скаржника, оскільки, виконання судового рішення є прямим обов`язком боржника в силу вимог чинного законодавства (зокрема, ч. 2 ст. 15 Закону України "Про виконавче провадження", відповідно до якої боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення).

До того ж, відповідно до положень частин п`ятої та сьомої статті 12 Закону України «Про виконавче провадження», сторони зобов`язані протягом трьох робочих днів письмово повідомити державного виконавця про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також письмово повідомляти державного виконавця про виникнення обставин, що зумовлюють обов`язкове зупинення виконавчого провадження, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі про зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - про зміну місця роботи.

Особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.

Отже, саме на сторони у виконавчому провадженні покладено обов`язок повідомити державного виконавця про наявність, зокрема, помилок у виконавчому документі, а державний виконавець має відреагувати на таке повідомлення у відповідності з приписами Закону України «Про виконавче провадження».

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

У відповідності до ст. ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно з ст.ст. 79-80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З огляду на те ,що обставини неправомірності дій та рішення старшого державного виконавця при відкритті виконавчого проваджена не знайшли свого об`єктивного підтвердження, стороною скаржника не доведено достатніми доказами порушення його прав, висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні скарги є обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 зводяться до незгоди з постановою Київського апеляційного суду від 24 травня 2021 року , яка вже набрала законної сили. Інші доводи апеляційної скарги, які співпадають із доводами самої скарги,є безпідставними, і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Суд першої інстанції, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов правильного висновку про необґрунтованість та недоведеність вимог скаржника ОСОБА_1 .

При цьому суд створив всі умови для змагальності сторін, роз`яснював сторонам їх права та обов`язку доведення тих обставин на які вони посилались на підтвердження своїх вимог.

Перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає ,що суд першої інстанції всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно дослідив наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, ухвала суду є законною і обґрунтованою, підстави для її скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 371, 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, суд ,-

П о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 24 січня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення виготовлений 20 вересня 2022 року.

Головуючий

Судді