Справа № 590/241/22
Провадження № 2/590/95/22

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13.09.2022 року Ямпільський районний суд
у складі головуючого судді Сатарової О.В.
за участі секретаря Данченко І.М.
відповідача - ОСОБА_1 ,
представника відповідача адвоката Глух М.В.
про стягнення заборгованості за кредитним договором в солідарному порядку, -
ВСТАНОВИВ:
Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача
Позивач 24 травня 2022 року (дата отримання позову судом) звернувся до суду з позовною заявою про солідарне стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором №726570498 від 26.06.2014 року в сумі 159 131,54 грн. та судового збору, вказавши, що 26.06.2014 року між позивачем та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 726570498. Відповідно до п.4 кредитного договору, кредитодавець зобов`язується надати позичальнику грошові кошти у сумі 105 616,00 грн. строком на 48 місяців, а позичальник зобов`язується своєчасно погашати кредит, сплачувати процентну ставку за користування кредитом. 26.06.2014 року для забезпечення виконання зобов`язань за договором між кредитодавцем та ОСОБА_5 укладено договір поруки № 726570498-П.
Підставами позовних вимог ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» є неналежне виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору та стягнення з останнього та ОСОБА_3 , як солідарних боржників відповідно до укладеного договору поруки, заборгованості в сумі 159 131,54 грн. /станом 06.01.2022/, яка складається з наступного:
-60 049,87 грн. прострочена заборгованість за тілом кредиту;
-3 232,78 грн. прострочена заборгованість за річними процентами;
-43 123,24 грн. прострочена заборгованість за щомісячними процентами;
-52 725,65 грн. - заборгованість за штрафом/пенею.
Позивач просить стягнути на свою користь із відповідачів вищевказану суму боргу, а також судовий збір в сумі 2 481,00 грн.
29.07.2022 від Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова Компанія «Центр Фінансових Рішень» надійшла Відповідь на відзив, згідно якої позивач підтримує позовні вимоги про солідарне стягнення заборгованості з ОСОБА_1 ОСОБА_6 в повному обсязі /а.с. 79-82/.
17.08.2022 Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова Компанія «Центр Фінансових Рішень» додатково надано письмові Пояснення по справі.
Інформація про рух справи в суді першої інстанції.
Ухвалою суду від 07.06.2022 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі. Вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням сторін. Сторонам встановлено строки для подачі заяв по суті справи.
Заяви (клопотання) учасників справи.
Представник позивача справу просив розглянути у його відсутність, не заперечував проти ухвалення заочного рішення /а.с.5, 54-55, 97/.
Відповідач ОСОБА_6 в судове засідання не з`явилась, будучи належним чином повідомленою про час та місце судового засідання. Будь-яких заяв, клопотань на адресу суд не надходило.
Фактичні обставини, встановлені судом
26.06.2014 року між позивачем ТОВ «Фінансова Компанія «Центр Фінансових Рішень» /надалі - ТОВ «ФК «ЦФР»/ та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 726570498 /а.с.8/.
Відповідно до якого та до Умов надання кредиту, Графіку платежів /Додаток до кредитного договору від 26.06.2014 № 726570498, який має підпис ОСОБА_1 /а.с.9//, 26.06.2014 відповідач ОСОБА_7 отримав від позивача кредит в сумі 105 616,00 грн. на строк 48 місяців, плата за кредитом вноситься щомісячно за графіком платежів, річна відсоткова ставка 9.99% річних, щомісячна плата за кредитом 1.80% від суми кредиту, що становить 1 901,09 грн. (вноситься щомісячно), витрати на страхування, надання інших послуг (включено до тіла кредиту) та становлять 5 616,00 грн.
Відповідно до цього кредитного договору /п.6/ до складу плати за кредит /сукупної вартості кредиту/ входять плата за річною відсотковою ставкою, разова плата за кредитом та щомісячна плата за кредитом. Плата за кредитом нараховується з моменту надання кредиту. Щомісячна плата за кредитом входить до складу щомісячного платежу відповідно до графіку платежів /додаток до договору/. Разова плата за кредитом справляється за рахунок наданого кредиту відразу після його надання. У разі укладання Позичальником договору страхування або договору про надання інших послуг, пов`язаних з наданням кредиту, Позичальник несе, відповідно до графіку платежів витрати на надання зазначених послуг, які справляються за рахунок наданого кредиту, відразу після його надання.
Відповідно до даного кредитного договору, до складу умов цього договору входять загальні умови ТОВ «ФК «ЦФР» з надання фізичним особам кредитів. Всі умови цього договору є істотними /п.3 кредитного договору/.
Загальні умови з надання кредитів затверджуються наказом керівника ТОВ «ФК «ЦФР». Підписанням цього договору Позичальник засвідчив прийняття загальних умов з надання кредитів в якості невід`ємних умов цього договору /п.7/.
Дослідивши Умови отримання фінансових кредитів ТОВ «ФК «ЦФР», які містять інформацію про умови отримання кредитів та інших послуг від ТОВ «ФК «ЦФР», форму акцепту, у складі таких додатків до зазначених умов: «кредитний договір», «додаток до кредитного договору від ___», судом встановлено, що вони затверджені наказом Генерального директора ТОВ «ФК «ЦФР» МЕЛЕШ К.В. за № 9 від 05.06.2014, який, як зазначено в самому наказі, набрав чинності з 10.06.2014 /а.с.11-14/ тобто діяли станом на момент укладання кредитного договору сторонами.
Відповідно до п.12 кредитного договору, позичальник, підписавши цей договір, підтверджує, що свій оригінальний примірник договору, включно із загальними умовами з надання кредиту, він отримав.
З огляду на встановлене та те, що можна з впевненістю ідентифікувати, що саме цей варіант Умов отримання фінансових кредитів діяв на момент виникнення кредитних правовідносин між сторонами суд приходить до висновку, що вони разом становлять кредитний договір, є його складовою частиною.
Пунктом 25 Умов отримання фінансових кредитів визначено, що сторони досягли згоди про те, що позовна давність за спорами щодо захисту прав кредитодавця становить 50 років. Зазначене застереження до кредитного договору є договором про збільшення строку позовної давності.
Також встановлено, що пунктом 5 кредитного договору передбачено, що позичальник зобов`язаний вносити плату за кредитом шляхом перерахування її на рахунок Кредитодавця.
26.06.2014 року для забезпечення виконання зобов`язань за договором між кредитодавцем ТОВ «ФК «ЦФР» та ОСОБА_5 укладено договір поруки № 726570498-П /а.с.10, копія договору/, за змістом п.4.1 якого поручитель відповідає перед кредитором за порушення боржником своїх зобов`язань за кредитним договором, укладеним боржником з кредитором.
Пунктом 4.3 договору поруки передбачена солідарна відповідальність боржника та поручителя перед кредитором.
Пунктом 6.3 договору поруки визначені строки припинення поруки, а саме - якщо кредитор протягом п`яти років від дня настання строку виконання зобов`язання, забезпеченого порукою, не пред`явить вимоги до Поручителя, порука припиняється стосовно зобов`язання, щодо виконання якого не було пред`явлено зазначеної вимоги /зворот а.с. 10/. Тобто позивач ТОВ «ФК «ЦФР» звернувся до суду в межах строків дії поруки.
Позивачем, з метою досудового врегулювання спору 13.01.2022 направлені досудові вимоги про стягнення заборгованості боржнику та поручителю за кредитним договором від 26.02.2014 № 726570498, проте, відповідно до відомостей АТ «Укрпошта», відправлення повернулися за закінченням терміну зберігання /а.с. 22-25/.
Відповідно до розрахунку позивача /а.с.15-16/ заборгованість відповідача ОСОБА_2 за договором № 726570498 від 26.06.2014 року станом на 01.06.2022 року становить 159 131,54 грн., яка складається з наступного:
60 049,87 грн. прострочена заборгованість за тілом кредиту;
3 232,78 грн. прострочена заборгованість за річними процентами;
43 123,24 грн. прострочена заборгованість за щомісячними процентами;
52 725,65 грн. - заборгованість за штрафом/пенею.
З розрахунку також вбачається, що за період з 21.06.2018 по 06.01.2022 /тобто після спливу визначеного договором строку кредитування / в супереч вимог ч.2 ст.1050 ЦК України, згідно якої право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування, ТОВ «ФК «ЦФР» нараховано 16 647,17 грн. річної відсоткової ставки.
На всій території України дію карантину встановлено постановою Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2".
Нарахування неустойки (пені) за несвоєчасне виконання ОСОБА_1 грошових зобов`язань за кредитним договором, згідно розрахунку заборгованості /зворот а.с. 15/ з 21.11.2017 не здійснюється, тобто неустойка виникла до введення в державі карантину та до прийняття Закону України від 16.06.2020 № 691-20 "Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19", згідно якого скасовано цивільну відповідальність (щодо сплати неустойки, штрафу, пені) за прострочення грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем) на період дії карантину та/або у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину.
Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно ст.509 ЦК України, зобов`язаннями є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від божника виконання обов`язку, які виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України, в тому числі з договорів.
Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки.
Згідно ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту.
Відповідно до ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно вимог ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Відповідно до ст.629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.
За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (ч.1 ст. 553 ЦК України).
У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.
Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч.1-2 ст.554 ЦК України).
Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.
За змістом ч.4 ст.559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.
Щодо застосування строків позовної давності:
Під поняттям позовна давність, відповідно до ст.256 Цивільного Кодексу України (далі ЦК), розуміється строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Тобто, вказане поняття - це певний період у часі зі спливом якого у кредитора зникає можливість захистити своє право у судовому порядку. Зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність сплила і до додаткової вимоги (стягнення неустойки: штрафу чи пені).
Законодавцем встановлено два види строку позовної давності: загальний (три роки) та спеціальний, який в свою чергу поділяється на скорочений та збільшений.
Нормою частини 3 ст.267 ЦК України встановлено, що без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише з наявністю про це заяви сторони. Таким чином, суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.
Із загального правила, встановленого ст.81 ЦПК України, щодо обов`язковості доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, випливає що позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, а відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до ч.2 ст.258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Отже, стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.
Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України (далі ВСУ) в постановах від 30.09.2015 року у справі №6-154цс15 та від 14.12.2016 року у справі №6-2462цс16 та підтримана Великою Палатою Верховного Суду (далі ВП ВС) у постанові від 28.03.2018 року по справі №444/9519/12.
Щодо зміни тривалості позовної давності:
Відповідно до ст. 259 ЦК України, сторони у випадку додержання письмової форми договору, можуть за своєю домовленості збільшити строк позовної давності, однак не можуть скорочувати законодавчо встановлені строки.
Якщо сторони кредитного договору досягли згоди про збільшення позовної давності за всіма або окремими вимогами і така домовленість за змістом і формою відповідає вимогам ст.6 і ч.1 ст.259 ЦК України, то розрахунок розміру пені та штрафу /неустойки/ слід провести за кожною вимогою в межах збільшеної позовної давності, установленої сторонами в договорі, ураховуючи періодичність платежів, визначених договором (правова позиція ВСУ від 24.02.2016 року у справі № 6-1824цс15).
Частиною 2 ст.259 ЦК України передбачено, що договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Згідно із ч.1-2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
У постанові ВСУ від 24.09.2014 року по справі №6-144цс14 висловлено правову позицію стосовно договірного збільшення строку позовної давності та зазначено, що Умови надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» (Стандарт) існували при укладенні договору й у заяві позичальника, яку він власноручно підписав, зазначено що він ознайомлений з такими Умовами та згодний з ними. Також ВСУ вказав, що Умови є складовою кредитного договору, так як разом із заявою позичальника та Тарифами банку визначаються умови кредитного договору.
Однак, в постанові від 11.03.2015 року по справі №6-16цс15 ВСУ без посилання на відступлення від правової позиції, викладеної раніше (у справі №6-144цс14), зазначив, що Умови та Правила надання банківських послуг, які не датовані, не дають можливості зробити висновок про те, чи діяли вони на час виникнення правовідносин між сторонами. Крім того, Умови та Правила надання банківських послуг і Тарифи надання кредиту, які визначають розмір відсотків, штрафів, пені, термін дії договору, а також строки платежів за кредитом, та в яких міститься положення про збільшення строку позовної давності, які не містять підпису позичальника, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору.
Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
За зобов?язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.
Відповідно до правових висновків ВСУ, викладених у постановах від 19.03.2014 року по справі №6-14цс14 та від 30.09.2015 року по справі №6-154цс15, які були підтримані Великою палатою ВС у постанові від 28.03.2018 року по справі №444/9519/12, якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування, згідно з ч.5 ст.261 ЦК України, починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.
Відповідно до ч.1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, в силу ч.3 ст.264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).
Щодо наслідків укладення кредитного договору, який передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі плати за кредит:
За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені статтею 203 ЦК України. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Отже, законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення.
Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
Відповідно до абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 26.06.2014 року /на дату укладання кредитного договору/ - яка є останньою редакцією до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.
Згідно із частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на момент укладання кредитного договору) до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.
Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на момент укладання кредитного договору) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.
Згідно із пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, завтерджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року за № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на
користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).
10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».
Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними, проте, враховуючи ультраактивну форму дії Закону України «Про захист прав споживачів», визначені ним наслідки включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, підлягають перевірці на відповідність змісту положень Закону України «Про споживче кредитування».
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію /щомісячну плату/ за обслуговування кредиту.
Висновки суду
У справі, що розглядається, встановлено, що кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, відповідач ОСОБА_1 на момент укладення договору та протягом всього строку, на який видано кредит не заявляв додаткових вимог щодо умов кредитного договору /остання дата погашення кредиту - 16.09.2020 згідно Довідки а.с. 87-90//, позивачем ТОВ «ФК «ЦФР» надано позичальнику усю інформацію про умови кредитування, відсоткової ставки, ризиків та форми забезпечення кредиту, оплати його обслуговування. На думку суду умови кредитування прозорі.
Загальні Умови отримання фінансових кредитів датовані, що дає підстави стверджувати, що саме вони існували при укладенні кредитного договору, власноручно підписаному позичальником, в якому зазначено /п.12 кредитного договору/, що позичальник, підписавши цей договір, підтверджує, що свій оригінальний примірник договору, включно із загальними умовами з надання кредиту, він отримав, отже він ознайомлений з такими Умовами та згодний з ними. На думку суду, за таких обставин Умови є складовою кредитного договору, а отже вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором пред`явлено в судовому порядку в межах строків позовної давності та є обґрунтованим за виключенням стягнення заборгованості за відсотками. Оскільки, з огляду на те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом після спливу визначеного договором строку кредитування припиняється, суд приходить до висновку про безпідставне нарахування з 21.06.2018 ТОВ «ФК «ЦФР» 16 647,17 грн. річної відсоткової ставки.
Суд вважає, що зазначена сума стягненню з відповідачів не підлягає, тому суд відмовляє в задоволенні в цій частині позовних вимог.
На підставі вказаних норм закону, враховуючи, що відповідачами не виконано своїх зобов`язань за кредитним договором, укладеним між сторонами, суд приходить до висновку, що право позивача порушене і підлягає захисту в частині стягнення з відповідачів в солідарному порядку на користь позивача 142484,37 грн. заборгованості за кредитним договором.
Щодо розподілу судових витрат
ТОВ «ФК «ЦФР» при зверненні до суду сплачено судовий збір в сумі 2481,00 грн. /а.с.6/.
Вирішуючи питання про судові витрати в справі, суд керується положеннями статті 141 ЦПК України, відповідно до якої стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до обсягу задоволених вимог. Ураховуючи, що позовні вимоги задоволено в сумі 142484,37 грн., тобто на 89,54%, тому з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню 1110,74 (2481,00 грн.* 89,54%/2) судового збору з кожного.
На підставі ст.ст. 1048-1050, 1054-1055 ЦК України, керуючись ст. ст. 7-13, 76, 81-82, 141, 247, 263-265, 280-284 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Центр Фінансових Рішень» задовольнити частково.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до суду апеляційної інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подана апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення складено 14.09.2022.

Суддя : О.В. Сатарова