КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 вересня 2022 року

м. Київ

справа №761/4058/21

провадження № 22-ц/824/8461/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А. (суддя-доповідач)

суддів - Желепи О.В., Мазурик О.Ф.

за участю секретаря судового засідання - Шевчук А.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідачі - публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Товариство з обмеженою відповідальністю «ДЕВЕЛОП ФІНАНС», товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «АСАП»

треті особи - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Алейніков Микола Володимирович, ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1

на рішення Подільського районного суду м. Києва від 03 грудня 2021 року у складі судді Якимець О.І.

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Товариства з обмеженою відповідальністю «ДЕВЕЛОП ФІНАНС», товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «АСАП», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Алейніков Микола Володимирович, ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів про відступлення прав вимоги за кредитним та іпотечним договорами,-

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання недійсними договорів про відступлення прав вимоги за кредитним та іпотечним договорами, в якому просив: визнати недійсним договір №GL3N0175I4 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 18 травня 2020 року в частині відступлення (купівлі-продажу) права вимоги за кредитним договором №247/П/41/2007-840 від 28 грудня 2007 року та договором іпотеки №247/П/41/2007 від 28 грудня 2007 року; визнати недійсним договір про відступлення (купівлі-продажу) права вимоги грошових зобов`язань №04.09/2020_ДФ-2 від 04 вересня 2020 року в частині відступлення (купівлі-продажу) права вимоги за кредитним договором № 247/П/41/2007-840 від 28 грудня 2007 року та договором іпотеки №247/П/41/2007 від 28 грудня 2007 року; вирішити питання судових витрат.

В обґрунтування позову посилався на те, що 28 грудня 2007 року між ним та відповідачем ПАТ КБ «Надра» укладено кредитний договір №247/П/41/2007-840 та в подальшому додаткову угоду до нього.

З метою забезпечення виконання умов кредитного договору між позивачем та ПАТ КБ «Надра» укладено договір іпотеки від 28 грудня 2007 року №247/П/41/2007 зазначеного нерухомого майна.

18 травня 2020 року між ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «ДЕВЕЛОП ФІНАНС» укладено договір №GL3N017514 про відступлення прав вимоги, відповідно до якого права вимоги, зокрема за кредитним договором №247/П/41/2007-840 від 28 грудня 2007 року та договором іпотеки №247/П/41/2007 від 28 грудня 2007 року, відступлені ПАТ КБ «Надра» на користь ТОВ «ДЕВЕЛОП ФІНАНС».

У подальшому, 04 вересня 2020 року між ТОВ «ДЕВЕЛОП ФІНАНС» та ТОВ «Фінансова Компанія «АСАП» було укладено договір про відступлення (купівлі-продажу) права вимоги грошових зобов`язань №04.09/2020 ДФ-2 за спірними кредитним договором та договором іпотеки.

Вважав такі договори про відступлення права вимоги недійсними, оскільки ПАТ «КБ «НАДРА» відступило, а ТОВ «ДЕВЕЛОП ФІНАНС» та ТОВ «ФК «АСАП» отримали, право вимоги, яких у банку не було. При укладенні оспорюваних договорів про відступлення прав вимоги, ПАТ «КБ «НАДРА» відступило право вимоги ТОВ «ДЕВЕЛОП ФІНАНС», а ТОВ «ДЕВЕЛОП ФІНАНС» відступило право вимоги ТОВ «ФК «АСАП» в обмін на грошові кошти, тобто фактично відбулося фінансування однієї особи іншою за рахунок передачі останній грошової вимоги до третьої особи, що було основною ознакою факторингу. Вважав, що між сторонами укладено договори факторингу, а не договори про відступлення права вимоги.

Зазначав, що позивача про відступлення права вимоги за іпотечним договором та кредитним договором не повідомляли. Форма договору про відступлення (купівлі- продажу) права вимоги грошових зобов`язань №04.09/2020_ДФ-2 від 04 вересня 2020 року не відповідала чинному законодавству, оскільки оскаржуваний договір не посвідчувався нотаріально.

На підставі викладеного, позовні вимоги просив задовольнити у повному обсязі.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 03 грудня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з указаним рішенням, 23 червня 2022 року позивач ОСОБА_1 надіслав на адресу Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовної заяви у повному обсязі, оскільки вважає рішення суду таким, що прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, а також висновки, викладені в рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не було враховано, що ТОВ «Фінансова Компанія «АСАП» не надано до суду доказів того, що вона є фінансовою установою.

Уважає, що оскільки заборгованість за кредитним договором вже стягнута у повному обсязі, а тому повторне стягнення кредиту всупереч положень статті 61 Конституції України призведе до подвійного та надмірного стягнення заборгованості за одне й те ж саме зобов`язання.

Зазначає, що наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором.

Зазначає, що місцевим судом помилково не взято до уваги, що відповідно до статті 24 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель зобов`язаний письмово у п`ятиденний строк повідомити боржника про відступлення прав за іпотечним договором і права вимоги за основним зобов`язанням.

17 серпня 2022 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника ТОВ «ДЕВЕЛОП ФІНАНС» - Савінського К.В., в якому останній просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Зазначає, зокрема, що незгода позивача з сумою боргу та його складовими не є підставою для визнання договору про відступлення прав вимоги недійсним; ТОВ «ДЕВЕЛОП ФІНАНС» на момент відступлення права вимоги за оспорюваним договором отримало у передбаченому законом порядку ліцензію на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг, в тому числі надання послуг факторингу та фінансового кредиту; при укладенні договору про відступлення права вимоги від 04 вересня 2020 року сторонами було дотримано вимоги законодавства, а саме відступлення права вимоги за іпотечним договором №247/П/41/2007 від 28 грудня 2007 року було передано за окремим нотаріально посвідченим договором.

22 серпня 2022 року апеляційним судом отримано відзив на апеляційну скаргу від представника Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з питань безпосередньої ліквідації ПАТ КБ «Надра» - Кузьміка Дениса, в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення - без змін, оскільки вважає, що суд першої інстанції ухвалив вмотивоване рішення, застосувавши правильно норми матеріального та процесуального права, врахував висновки Верховного Суду, викладені у подібних правовідносинах.

15 вересня 2022 року до суду надійшли пояснення позивача (на відзиви ТОВ «Девелоп Фінанс» та ПАТ «КБ «Надра», ліквідація якого здійснюється Фондом гарантування фізичних осіб), в яких зазначає, зокрема, що ТОВ «Девелоп Фінанс» та ПАТ «КБ «Надра» за оспорюваними договорами відступили право вимоги, якого в них не було; ПАТ «КБ «Надра» збільшило загальний борг за іпотекою, не повідомив позивача та відступив неіснуючий борг; в активі банку не було боргу позивача на суму 1 928 542,05 грн.

19 вересня 2022 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника відповідача ТОВ «Фінансова компанія «АСАП», в якій останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін, уважаючи апеляційну скаргу необґрунтованою, рішення суду першої інстанції правильним та законним.

Інші учасники справи не скористалися своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направили.

Позивач та його представник у судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримали та просили задовольнити з підстав, наведених у скарзі.

Представник відповідача ТОВ «Фінансова компанія «АСАП» у судовому засіданні проти задоволенні апеляційної скарги заперечував та просив скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.

Інші учасники справи у судове засідання також не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися, оскільки останні належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що позивачем не доведено, що його право або цивільний інтерес (як особи, яка не є стороною вказаних правочинів) порушено фактом вчинення оспорюваних правочинів, сам факт визнання судом договору про відступлення права вимоги за кредитним договором недійсним не є тим правовим засобом, що ефективно захистить цивільний інтерес позивача та в даному випадку відступлення ПАТ «КБ «Надра» прав вимоги за кредитним та іпотечним договорами не свідчить про порушення прав позивача, як позичальника та іпотекодавця.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що28 грудня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра» (правонаступник ПАТ «КБ «Надра») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 252/П/41/2007-840 (далі - кредитний договір). Предмет договору - кредит у розмірі 43 024,66 дол. США для придбання нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 . Відсотки за користування кредитом 13,26 % на рік. Строк до 300 місяців (том 1, а.с. 8-12).

28 грудня 2007 року між сторонами укладено договір іпотеки №247/П/41/2007 з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором (далі - договір іпотеки). Предмет іпотеки - квартира АДРЕСА_1 . Договір нотаріального посвідчений приватний нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С. В. та зареєстрований у реєстрі за № 11179 (том 1, а.с. 18-21).

У подальшому, 22 листопада 2010 року, укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору. Між сторонами погоджено внесення змін у існуючі зобов`язання та кредитний договір викладено у новій редакції. Кінцевий термін повернення кредиту 27 грудня 2032 року (том 1, а.с. 13-17).

У зв`язку з невиконання позивачем взятих зобов`язань за кредитним договором, банк звернувся до нотаріуса про вчинення виконавчого напису шляхом звернення стягнення на іпотечне майно. Виконавчий напис вчинено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобелєвою А.М. 17 квітня 2013 року та зареєстрований за № 425. Загальна сума заборгованості за кредитним договором за період з 11 січня 2008 року по 11 січня 2013 року становить 556 633,47 грн. Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 19 березня 2015 року у справі №758/14384/13-ц вчинений виконавчий напис визнано таким, що не підлягає виконанню (том 1, а.с. 22, 23).

18 травня 2020 року між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» в особі представника Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Гришкової Є.Ю. та ТОВ «Девелоп Фінанс» (новий кредитор) укладено договір про відступлення права вимоги № GL3N01751 (далі - договір-1). Правова природа договору - продаж банком прав вимоги, визначених у цьому договорі новому кредитору. Предмет договору - відступлення банком шляхом продажу новому кредитору належні банку права вимоги до позичальників, іпотекодавців та поручителів, які визначені у додатку № 1 до цього договору Сторони домовились, що за відступлення права вимоги за основними договорами, новий кредитор сплачує банку грошові кошти у повному обсязі до моменту набуття чинності цього договору. Новий кредитор зобов`язаний повідомити боржника про відступлення права вимоги за основним договором протягом п`яти днів з дня набрання чинності цим договором (п. п. 1, 2.1, 3, 4, 4.1) (том 1, а.с. 27-38).

04 вересня 2020 року між ТОВ «Девелоп Фінанс» (первісний кредитор) та ТОВ «Фінансова компанія «АСАП» (новий кредитор) укладено договір про відступлення (купівлі-продажу) права вимоги грошових зобов`язань №04.09/2020_ДФ-2 (далі - договір-2), в якому сторони погодили, що первісний кредитор передає (відступає) новому кредитору право вимоги до боржника за кредитним договором та договором забезпечення виконання зобов`язань. Право вимоги у повному обсязі та на умовах , які існують на момент відступлення права вимоги вважаються відступленими (переданими) з моменту підписання цього договору та виключно з моменту зарахування коштів у розмірі ціни договору на рахунок первісного кредитора. Відступлення права вимоги за договором забезпечення, що посвідчений нотаріально здійснюється шляхом укладення сторонами окремого нотаріально посвідченого договору про відступлення права вимоги за таким договором. Первісний кредитор зобов`язаний повідомити боржника та поручителя за основними кредитним договором та договором іпотеки про відступлення новому кредитору права вимоги за такими договорами (п. п. 2.1, 2.3, 3.1.3, 3.1.5, 3.1.8) (т. 1 а.с. 39-47).

04 вересня 2020 року між ТОВ «Девелоп Фінанс» (первісний іпотекодержатель) та ТОВ «Фінансова компанія «АСАП» (новий іпотекодержатель) укладено договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки (договір-3), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Толочко Я.М. та зареєстрований в реєстрі за № 1058.

Судом першої інстанції встановлено та не спростовувалося позивачем, що на момент укладення вказаних оспорюваних правочинів умови кредитного договору виконані не були, борг не повернуто.

Загальні положення про зобов`язання, зокрема положення щодо порядку та підстави заміни сторін у зобов`язанні, визначені Главою 47 ЦК України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відступлення права вимоги (цесія) означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору.

Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Договір відступлення права вимоги може бути як безоплатним, та і оплатним.

На відносини цесії розповсюджуються положення про договір купівлі-продажу.

Відповідно до ч. 3 ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру.

До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

При цьому, цивільне законодавство не встановлює суб`єктних обмежень як щодо договору купівлі-продажу права вимоги, так і до договору відступлення права вимоги, оскільки вони за своєю правовою суттю є цивільно-правовими зобов`язаннями сторін.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про іпотеку» відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням.

Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням.

Пунктом 3.3.5 Іпотечного договору, укладеного між позивачем та ПАТ КБ «Надра», передбачено, що іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо при настанні строку виконання зобовязання (або тієї чи іншої його частини), воно не буде виконане.

Звертаючись до суду, позивач не оспорював укладення з банком іпотечного договору та невиконання зобов`язання, яке було забезпечено предметом іпотеки.

Цивільний кодекс України у ст.ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З точки зору цивільного законодавства відступлення права вимоги можливе у двох формах: цесії та факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги).

Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За змістом статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності.

Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, зокрема договір цесії, визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, в тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором.

Загальні положення про зобов`язання, зокрема положення щодо сторін у зобов`язанні, врегульовано в розділі 1 книги п`ятої ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом ч.1 ст.510 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов`язанні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступленням права є договірна передача зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору, яка відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

У свою чергу договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу.

За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченої в договорі, право вимоги за яким передається.

Відповідно до ч. 1 ст. 1084 ЦК України якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові.

Також розмежування розглядуваних договорів здійснюється за їх формою: правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору (стаття 513 ЦК України).

Оскільки факторинг визначено пунктом 3 частини першої статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кредитною операцією, вимоги до такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Отже, купівля у банків (фінансових установ) права стягнення з позичальників заборгованостей за кредитами та фізичне стягнення цих боргів, є фактично передачею права грошової вимоги.

Матеріалами справи встановлено та про це обґрунтовано зазначено судом першої інстанції, що за оспорюваними договорами було відступлена дійсна вимога, яка існувала на момент переходу цих прав, оскільки за укладеним договором жодна із сторін не передає грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату взамін права вимоги та жодна із сторін не отримує послугу, що полягає в передачі грошових коштів у розпорядження на певний час, з обов`язком поверненням цих коштів та оплати часу користування ними.

З матеріалів справи убачається, що всі доводи позивача щодо недійсності договорів про відступлення права вимоги зводяться до неналежного, на думку позивача, нотаріального посвідчення договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором, неповідомлення його про відступлення права вимоги та зміну кредитора, а також незгоди з розміром заборгованості.

Відповідно до статті 512 ЦК України відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Тобто, у разі укладення договору про відступлення права вимоги, змінюється сторона вже укладеного правочину, у даному випадку кредитного та іпотечного договорів, а не правова природа самих договорів. Договір про відступлення права вимоги не є тим правочином, за яким відбувається відчуження майна.

Таким чином, позивач помилково ототожнює поняття відступлення права вимоги (зміни кредитора та іпотекодержателя) з поняттям відчуження/зміни речових прав на нерухоме майно та зміни розміру заборгованості, оскільки з укладенням договорів про відступлення права вимоги відбулась лише заміна кредитора з ПАТ КБ «Надра» на ТОВ «Фінансова компанія «АСАП», до якого в решті перейшли всі права та обов`язки попереднього кредитора, а не саме нерухоме майно.

Сам по собі факт укладення оспорюваних договір не створює для позивача безумовного обов`язку сплатити борг саме у такому розмірі, який вказано у спірному договорі у ході його виконання. У разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора, позивач не позбавлений права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги на підставі наявних у нього доказів по основному зобов`язанню (кредитному договорі). Таке посилання не є нормою матеріального права як підстава для визнання недійсним правочину щодо відступлення права вимоги за такими договорами.

Положеннями ст. 24 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Якщо не буде доведене інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Іпотекодержатель зобов`язаний письмово у п`ятиденний строк повідомити боржника про відступлення прав за іпотечним договором і права вимоги за основним зобов`язанням. Правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Доводи позивача про те, що новими кредитором не було повідомлено його про укладені оспорювані договори у відповідності до ч. 2 ст. 516 ЦК України спростовуються наявним повідомленням ТОВ «Девелоп Фінанс» позивача про відступлення права вимоги на користь нового кредитора (ТОВ «Фінансова компанія «АСАП»), що підтверджено фіскальним чеком АТ «Укрпошта» від 04 вересня 2020 року.

Разом із тим, суд першої інстанції не встановив виконання ТОВ «Девелоп Фінанс» п. 3.4 договору-1 про обов`язок повідомлення боржника та іпотекодержателя про укладення договорів про відступлення права вимоги за кредитним договором та договором іпотеки, однак сама лише така обставина не може бути безумовною підставою для визнання оспорюваного договору-1 недійсним.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Також неспроможними є аргументи позивача про недотримання під час укладення оспорюваних договорів форми та спростовуються матеріалами справи, оскільки оспорювані договори про відступлення права вимоги за кредитним договором укладено у простій письмові формі, як і первісний кредитний договір; відступлення права вимоги за договором забезпечення здійснюється шляхом укладення сторонами окремого нотаріального посвідченого договору про відступлення права вимоги, що передбачено умовами оспорюваних договорів та самим договором про відступлення права вимоги за договором іпотеки, який нотаріально посвідчений та копія такого міститься у матеріалах справи, тобто сторонами при укладенні оспорюваних договір дотримано вимоги ст. 513 ЦК України, про що обґрунтовано зазначено судом першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин (п.1 ч.1 ст.15 ЦПК України).

За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

Згідно з ст. 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до правової позиції викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Проте, позивачем не надано доказів на підтвердження наявності в діях чи рішеннях відповідачів при укладенні оспорюваного правочину порушень його прав.

Позивач не є стороною оспорюваного договору та не надав суду доказів про те, які саме його цивільні права або інтереси порушені укладенням договорів про відступлення права вимоги за кредитним та іпотечним договорами, що є його процесуальним обов`язком.

Отже, на підставі викладеного, колегія уважає, що суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку, що позивачем не доведено, що його право або цивільний інтерес (як особи, яка не є стороною вказаних правочинів) порушено фактом вчинення оспорюваних правочинів, сам факт визнання судом договору про відступлення права вимоги за кредитним договором недійсним не є тим правовим засобом, що ефективно захистить цивільний інтерес позивача та в даному випадку відступлення ПАТ «КБ «Надра» прав вимоги за кредитним та іпотечним договорами не свідчить про порушення прав позивача, як позичальника та іпотекодавця.

Зважаючи на викладене, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для визнання оспорюваних договорів про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги№GL3N0175I4 від 18 травня 2020 року в частині відступлення (купівлі-продажу) права вимоги за кредитним договором №247/П/41/2007-840 від 28 грудня 2007 року та договором іпотеки №247/П/41/2007 від 28 грудня 2007 року; про відступлення (купівлі-продажу) права вимоги грошових зобов`язань №04.09/2020_ДФ-2 від 04 вересня 2020 року в частині відступлення (купівлі-продажу) права вимоги за кредитним договором №247/П/41/2007-840 від 28 грудня 2007 року та договором іпотеки №247/П/41/2007 від 28 грудня 2007 року недійсними з мотивів, наведених стороною позивача.

Окрім того, безпідставними є доводи скаржника, що ТОВ «Фінансова Компанія «АСАП» не надано до суду доказів того, що вона є фінансовою установою, оскільки згідно матеріалів справи відповідно до свідоцтва про реєстрацію фінансової установи від 25 лютого 2020 року серії НОМЕР_1 ТОВ «Девелоп Фінанс» зареєстровано як фінансову установу на підставі розпорядження Національної комісії від 25 лютого 2020 року №377. Розпорядження Національної комісії від 19 березня 2020 року №509 ТОВ «Девелоп Фінанс» видано ліцензію на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів), а саме на: надання послуг факторингу, надання послуг з фінансового лізингу, надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, надання гарантій та поручительства.

Доводи апеляційної скарги на правильність висновків суду не впливають, оскільки спростовуються встановленими обставинами справи. Інші доводи апеляційної скарги фактично стосуються переоцінки доказів та встановлених на їх підставі обставин справи, що знаходиться поза межами повноважень суду апеляційної інстанції, а також зводяться до власного тлумачення позивачем норм чинного законодавства.

Отже, на підставі викладеного, колегія доходить висновку, що місцевий суд повно, всебічно та об`єктивно дослідив обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів уважає, що підстав для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених у апеляційній скарзі, немає, а отже, слід відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 03 грудня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено «20» вересня 2022 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.В. Желепа

О.Ф. Мазурик