П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 вересня 2022 рік

м. Чернівці

справа № 718/776/22

провадження №22-ц/822/623/22

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Половінкіна Н. Ю.

суддів Височанської Н.К., Одинака О.О.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області

за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 24 червня 2022 року, головуючий у першій інстанції Скорейко В.В.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_2 у квітні 2022 року звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про відшкодування моральної шкоди.

Зазначав, що 1 березня 2021 року звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області з заявою про призначення пенсії у зв`язку із втратою годувальника.

Листом Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області від 11 березня 2021 року №2400-1708-8/9040 відмовлено у призначенні пенсії у зв`язку із втратою годувальника за відсутності не менше 27 років страхового стажу.

Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 23 листопада 2021 року за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії у зв`язку із втратою годувальника.

Посилався на те, що неправомірними діями Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області завдано моральної шкоди, яка полягає у моральних стражданнях протягом з березня 2021 року, тривозі за подальшу долю, потребі у додаткових зусиллях для організації свого життя, порушенні нормальних життєвих зв`язків, негативних змінах у житті.

Просив стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 25000 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 24 червня 2022 року позов задоволено частково, постановлено стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 3000 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 24 червня 2022 року скасувати та постановити нове судове рішення, яким стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 25000 грн.

Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області в апеляційній скарзі просить рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 24 червня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у позові ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про стягнення моральної шкоди відмовити.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

ОСОБА_1 вважає помилковим висновок суду першої інстанції про відшкодування моральної шкоди в сумі 3000 грн., незважаючи на не призначення пенсії протягом 13 місяців, заподіяння втрат немайнового характеру у вигляді душевних страждань, психологічного навантаження, тривогу за подальшу долю, потребу у додаткових зусиллях для організації свого життя.

Зазначає, що моральна шкода в сумі 3000 грн. є несправедливою, моральна шкода в сумі 25000 грн. не перевищує середнього місячного заробітку посадової особи Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області.

Суду першої інстанції належало постановити окрему ухвалу щодо посадових осіб Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області.

Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області вказує на недоведеність завдання ОСОБА_1 моральної шкоди, душевних та моральних переживань, порушення його нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, зниження авторитету серед друзів, що призвело до порушення нормального способу життя, негативних змін у житті внаслідок дій Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області.

На виконання рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 23 листопада 2021 року Головним управлінням Пенсійного фонду України в Чернівецькій області у квітні 2022 року ОСОБА_1 призначено пенсію у зв`язку з втратою годувальника з 1 березня 2021 року.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Відзиву на апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області не надходило.

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Колегія суддів вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_1 , Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області підлягають залишенню без задоволення з наступних підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про відшкодування моральної шкоди частково, суд першої інстанції вважав, що підлягає захисту право ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди.

Водночас суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність заподіяння ОСОБА_2 діями Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області щодо несвоєчасним призначенням пенсії втрат немайнового характеру у вигляді душевних страждань, психологічного навантаження, втрати емоційної стабільності через тривогу за подальшу долю, потреби додаткових зусиль для організації свого життя.

При цьому суд першої інстанції зазначив, що наведене є достатніми доказами завдання ОСОБА_2 моральної шкоди, само по собі відновлення становища ОСОБА_2 , яке існувало до порушення його прав шляхом ухвалення судом рішення на користь позивача, не може компенсувати ОСОБА_2 його немайнових втрат, оскільки він звертався до суду, змушений був докладати зусиль для організації свого життя за умови відсутності коштів, відчував безпорадність і пригніченість від таких дій саме від державного органу, який має належно виконувати покладені на нього обов`язки.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 3000 грн., судом першої інстанції враховано характер та обсяг заподіяної моральної шкоди, тривалість часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану, часу усунення інших негативних наслідків та моральних страждань, принципи виваженості, розумності та справедливості.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення наведеним нормам відповідає.

Фактичні обставини, встановлені судом першої та апеляційної інстанції

Встановлено, що ОСОБА_1 1 березня 2021 року звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області з заявою про призначення пенсії у зв`язку із втратою годувальника.

Листом Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області від 11 березня 2021 року №2400-1708-8/9040 відмовлено у призначенні пенсії у зв`язку із втратою годувальника за відсутності не менше 27 років страхового стажу.

Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 23 листопада 2021 року за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії у зв`язку із втратою годувальника.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 1 березня 2021 року про призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника дружини ОСОБА_3 .

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права при прийнятті постанови

Вимога ефективності судового захисту перегукується з міжнародними зобов`язаннями України. Зокрема, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (п. 64, заява N 40450/04, від 15 жовтня 2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає ст. 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.

Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України); приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (п. 4 ч. 2 ст. 23 ЦК України).

Отже, моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання.

Як роз`яснено у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зав`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно роз`яснень, наданих у пунктах 5, 9 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду визначені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Разом з тим, згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пункті 32 постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року в справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) вказано, що «застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акту; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 750/1591/18-ц (провадження № 14-261цс19) вказано, що «згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Частиною другою статті 1167 ЦК України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3 цієї статті передбачає наявність інших випадків, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (стаття 1173 ЦК України).

Водночас Верховний Суд неодноразово, зокрема у постановах від 25 квітня 2019 року в справі №818/1429/17, від 27 червня 2019 року в справі №825/1030/17, від 12 листопада 2019 року в справі №818/1393/17, від 18 листопада 2019 року в справі №820/5044/18, від 28 листопада 2019 року в справі №826/27549/15, від 28 лютого 2020 року в справі №804/2593/17, від 18 червня 2020 року в справі №339/183/16-а, від 02 вересня 2020 року в справі №1340/4056/18, від 24 вересня 2020 року в справі №1.380.2019.001368, від 18 лютого 2021 року в справі №420/7423/19 та від 25 березня 2021 року в справі №520/4577/19, указував на те, що у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди.

Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності є, як правило, відповідне судове рішення, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищих посадових осіб органу державної влади.

Такий висновок викладено в постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року, справа №569/1799/16-ц.

Не можна погодитись з доводами Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, на які є посилання в апеляційній скарзі, про недоведеність завдання ОСОБА_1 моральної шкоди, душевних та моральних переживань.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на завдання моральної шкоди, яка полягала у душевних стражданнях, яких він зазнав через неправомірні дії Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, не призначення пенсії протягом 13 місяців з березня 2021 року, тривозі за подальшу долю, потребі у додаткових зусиллях для організації свого життя, порушенні нормальних життєвих зв`язків, негативних змінах у житті.

Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 23 листопада 2021 року за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії у зв`язку із втратою годувальника.

З огляду на наведене суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про завдання ОСОБА_1 протиправними діями Головного управління Пенсійного фонду України моральної шкоди, яка полягала у моральних стражданнях через не призначення пенсії протягом 13 місяців з березня 2021 року, втрат немайнового характеру у вигляді душевних страждань, психологічного навантаження, втрати емоційної стабільності через тривогу за подальшу долю, потреби додаткових зусиль для організації свого життя, а також причинний зв`язок між вказаною шкодою та протиправними діями відповідача.

На підставі ч.1ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

За змістом ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із положеннями частини першої, п`ятої, шостої ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Сторона має довести ті обставини, на які вона посилається, і саме, такі належним чином вчинені дії позивача, за загальним правилом, є підставою для задоволення його позову. Натомість відсутність належного спростування іншою стороною обставин, на які посилається сторона без належного їх доведення, а сама по собі не є підставою для задоволення позову, оскільки суперечить загальним принципам доказування у цивільних справах, встановлених процесуальним законом.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18(пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18).

Головним управлінням Пенсійного фонду України не спростовано факт заподіяння позивачеві моральних страждань через не призначення пенсії протягом 13 місяців з березня 2021 року, втрат немайнового характеру у вигляді душевних страждань, психологічного навантаження, втрати емоційної стабільності через тривогу за подальшу долю, потреби додаткових зусиль для організації свого життя, а також причинний зв`язок між вказаною шкодою та протиправними діями відповідача.

Не заслуговують на увагу посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що визначення розміру моральної шкоди в сумі 3000 грн. є несправедливим.

Поняття «моральна шкода» є оціночним, комплексним і таким, що потребує дослідження в кожному окремому випадку, й висновок суду першої інстанції з огляду на встановлені ним обставини, не суперечить правовій позиції, викладеній Верховним Судом у постановах від 10 квітня 2019 року в справі №464/3789/17 та від 27 листопада 2019 року в справі №750/6330/17 щодо загальних підходів до відшкодування моральної шкоди.

ЄСПЛ зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).

Визначаючи розмір морального відшкодування, суд першої інстанції з урахуванням фактичних обставин справи, принципів розумності, співмірності та справедливості зробив обґрунтований висновок про стягнення на користь ОСОБА_1 компенсації моральної шкоди у розмірі 3000 грн., вважаючи, що розмір моральної шкоди, заявлений позивачем, не відповідає характеру та обсягу страждань, які були завдані йому неправомірними діями Головного управління Пенсійного фонду України, тривалості часу та зусиль необхідних для відновлення попереднього стану.

Також правильним є висновок суду першої інстанції про те, що шкода, завдана органами Пенсійного фонду України, компенсується за рахунок державного бюджету, а рішення суду виконується органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, з огляду на таке.

Вищенаведеною статтею 1173 ЦК України передбачено, що шкода, завдана незаконними рішеннями органу державної влади, відшкодовується державою.

Тобто відшкодування, у разі визнання судом незаконними дій чи рішень будь-якого органу державної влади, повинно здійснюватися за рахунок держави, а саме за рахунок коштів Державного бюджету України.

Згідно з пунктом 1 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 2014 року № 280, Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.

Відповідно до частини другої статті 72 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» кошти Пенсійного фонду не включаються до складу Державного бюджету України. Статтею 73 цього Закону визначений вичерпний перелік цілей, на які використовуються кошти Пенсійного фонду України, і встановлено заборону використання коштів Пенсійного фонду на цілі, не передбачені цим Законом. Відшкодування моральної шкоди цим Законом не передбачено.

Системний аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що не має законодавчих та інших правових підстав щодо виплати з коштів Пенсійного фонду України будь-яких відшкодувань моральної шкоди, так як бюджетом Пенсійного фонду України, який кожного року затверджується Кабінетом Міністрів України, не передбачено витрат на зазначені цілі.

Згідно з пунктом 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, Державна казначейська служба України (Казначейство) реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Відповідно до покладених завдань Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 цього Положення).

Згідно з частиною другої статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Механізм виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845.

Згідно з пунктом 3 Порядку рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів до органів Казначейства (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

З огляду на наведене рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 24 червня 2022 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 24 червня 2022 року залишено без змін, тому відсутні підстави для розподілу судових витрат.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ч.1 ст.375 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області залишити без задоволення.

Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 24 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення 12 вересня 2022 року.

Головуючий Н.Ю. Половінкіна

Судді Н.К. Височанська

О.О. Одинак