Справа № 438/1013/21 Головуючий у 1 інстанції: Слиш А.Т.
Провадження № 22-ц/811/261/22 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2022 року м. Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря Юзефович Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні без фіксування судового процесу звукозаписувальним технічним засобом цивільну справу за апеляційною скаргою комунального некомерційного підприємства «Центральна міська лікарня м. Борислава» Бориславської міської ради на рішення Бориславського міського суду Львівської області від 16 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до комунального некомерційного підприємства «Центральна міська лікарня м. Борислава» Бориславської міської ради, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в:

У червні 2021 ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, уточненим заявою від 24 листопада 2021 року, в якому просила: скасувати, як незаконний, п.п.5 п.1 наказу №134-к від 27 травня 2021 року в частині звільнення її ( ОСОБА_1 ) з роботи, поновити на посаді старшої акушерки жіночої консультації комунального некомерційного підприємства «Центральна міська лікарня м. Борислава» Бориславської міської ради та стягнути середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилалась на те, що з 04 березня 1969 року працювала на посаді підмінної акушерки і медсестри по роддому та гінекології у Бориславській центральній міській лікарні, 01 вересня 1969 року переведена на посаду старшої акушерки жіночої консультації Бориславської центральної міської лікарні, яка 03 липня 2018 року на підставі рішення Бориславської міської ради була перейменована у комунальне некомерційне підприємство «Центральна міська лікарня м. Борислава» Бориславської міської ради (далі КНП «Центральна міська лікарня м. Борислава»).

Наказом №134-к від 27 травня 2021 року позивач звільнена із займаної посади у зв`язку з відмовою від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці на підставі п.6 ч.1 ст.36 КЗпП України.

Таке звільнення позивач вважає незаконним, оскільки фактично змін істотних умов праці не відбулось, а було лише введено в дію нові структуру та штатний розпис.

Рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 16 грудня 2021 року позов задоволено частково.

Визнано незаконним наказ КНП «Центральна міська лікарня м. Борислава» за №134-к (п.1 п.п.5) від 27 травня 2021 року в частині звільнення ОСОБА_1 із займаної посади у зв`язку з відмовою від продовження роботи в істотних умовах праці, що змінилися, п.6 ч.1 ст.36 КЗпП України, з 31 травня 2021 року.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді старшої акушерки жіночої консультації КНП «Центральна міська лікарня м. Борислава».

Стягнуто з КНП «Центральна міська лікарня м. Борислава» на користь ОСОБА_1 43901 грн. 76 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, без врахування податків та обов`язкових платежів, що підлягають відрахуванню із заробітної плати.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржив відповідач КНП «Центральна міська лікарня м. Борислава», просить його скасувати з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що у зв`язку з реформою охорони здоров`я та переходом на іншу систему фінансування лікувальних закладів, жіночу консультацію, в якій працювала позивач, було повідомлено про зміну істотних умов праці, а також про те, що за відсутності контрактування даного виду надання медичної допомоги, жіноча консультація може бути ліквідована. 04 березня 2021 року, тобто за два місяці, позивачку під розписку було повідомлено про зміну істотних умов праці.

Звертає увагу, що суд не врахував змін до законодавства про охорону здоров`я, відповідно до яких відбулися зміни умов оплати праці в сторону погіршення умов працівника.

Вважає, що висновки суду є помилковими, оскільки у зв`язку зі змінами медичної реформи охорони здоров`я, при звільненні позивача не було допущено порушень вимог трудового законодавства та трудових прав позивача.

06 червня 2022 року позивач подала відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечує доводи та вимоги апелянта.

В судове засідання апеляційного суду учасники справи не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило, тому розгляд справи проведено відповідно до вимог ч.2 ст.247, ч.2 ст.372 ЦПК України у відсутності учасників справи, без фіксування судового процесу звукозаписувальним технічним засобом.

Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 06.09.2022 року, є дата складення повного судового рішення 16.09.2022 року.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України, підставою припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці.

Частинами третьою та четвертою статті 32 КЗпП України встановлено, що у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших, працівник повинен бути повідомлений не пізніше, ніж за два місяці. Якщо колишні (попередні) істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи на нових умовах, то трудовий договір припиняється за п.6 ч.1 ст.36 цього Кодексу.

Припинення трудового договору за п.6 ч.1 ст.36 КЗпП України при відмові працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці може бути визнане обґрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації виробництва і праці (п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року №9).

Зміною істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, викликаною змінами в організації виробництва і праці, визнається раціоналізація робочих місць, введення нових форм організації праці, в тому числі перехід на бригадну форму організації праці і впровадження передових методів тощо.

Зміна істотних умов праці може бути визнана законною лише в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці. Якщо такі зміни не вводяться, власник не має права змінити істотні умови праці (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року в справі №582/1001/15-ц).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18.05.2020 року в справі №761/11887/15-ц зроблено висновок, що звільнення працівника на підставі п.6 ч.1 ст.36 КЗпП України у зв`язку з його відмовою від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці не можна відносити ні до звільнення працівника за його ініціативою, ні до звільнення працівника за ініціативою роботодавця. Зазначена підстава припинення трудового договору є окремою самостійною підставою для припинення трудового договору, яка обумовлена відсутністю взаємного волевиявлення його сторін, недосягненням ними згоди щодо продовження дії трудового договору. Підставою для звільнення працівника за п.6 ч.1 ст. 36 КЗпП України є його відмова від продовження роботи в нових умовах праці після спливу двомісячного строку з часу ознайомлення з відповідним повідомленням.

Зміна істотних умов праці, передбачена ч.3 ст.32 КЗпП України, за своїм змістом не тотожна звільненню у зв`язку із зміною організації виробництва праці, скороченням чисельності або штату працівників на підставі п.1 ч.1 ст.40 цього Кодексу, оскільки передбачає продовження роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, але за новими умовами праці.

Такий правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 23.03.2016 року (справа №6-2748цс15).

При зміні істотних умов праці, посада, яку обіймає працівник, залишається у штатному розписі, але змінюються умови трудового договору, зокрема: розмір оплати праці, тривалість робочого часу, режим роботи тощо.

Отже, зміна істотних умов праці відбувається за тією самою посадою, у тій самій установі, де працівник працював до такої зміни. Пропозиція обійняти інші посади не є зміною істотних умов праці.

Факт скорочення посади сам по собі виключає звільнення за п.6 ч.1 ст.36 КЗпП України, оскільки відсутні передбачені ч.3 ст.32 КЗпП України обставини. Про визначену ч.3 ст.32 КЗпП України зміну істотних умов праці та, відповідно, припинення трудового договору за п.6 ч.1 ст.36 КЗпП України можливо говорити тоді, коли посада працівника не скорочується, а лише змінюються істотні умови праці за цією посадою (правова позиція, викладена у постановах Верховного Суду від 11.09.2020 року у справі №215/2330/19 та від 17.03.2021 року у справі №317/183/19).

Судом встановлено, що згідно з наказом №8к від 04.03.1969 року ОСОБА_1 прийнята на посаду підмінної акушерки і медсестри по роддому і гінекології, а згідно з наказом №97 від 27.08.1969 року, з 01.09.1969 переведена на посаду старшої акушерки жіночої консультації Центральної міської лікарні м. Борислава, яка, в подальшому, відповідно до рішення Бориславської міської ради №1192 від 29.03.2018 року перетворена, шляхом реорганізації, в комунальне некомерційне підприємство «Центральна міська лікарня м. Борислава» Бориславської міської ради.

09.03.2021 року позивачку було повідомлено під розпис про зміну істотних умов праці у зв`язку з реформою охорони здоров`я і переходом на іншу систему фінансування лікувальних закладів та про можливу ліквідацію жіночої консультації.

Від запропонованої посади молодшої медсестри прибиральниці поліклініки на 0,5 ставки ОСОБА_1 відмовилась, про що було складено акт від 25.05.2021 року.

Із займаної посади ОСОБА_1 звільнено з 31.05.2021 року наказом №134-к від 27.05.2021 року, у зв`язку з відмовою від продовження роботи в істотних умовах праці, що змінились, на підставі п.6 ч.1 ст.36 КЗпП України.

В той же час, наказом КНП «Центральна міська лікарня м. Борислава» №137-к від 31.05.2021 року «Про зміни в штатному розписі» проведено зміни в штатному розписі КНП «ЦМЛ м. Борислава» та скорочено з 01.06.2021 року посаду старшої акушерки жіночої консультації 1,0 ставки.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що фактично мало місце скорочення посади позивачки (штатної одиниці), а тому її не можна було звільняти за п.6 ч.1 ст.36 КЗпП України.

Відповідно до ч.1 ст.235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Частиною другою статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Дійшовши висновку про те, що позивачку було незаконно звільнено із займаної посади, суд першої інстанції, відповідно до вимог закону, ухвалив рішення про поновлення позивачки на роботі з виплатою їй середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Отже, суд першої інстанції правильно встановив характер спірних правовідносин та фактичні обставини справи, давши належну правову оцінку доказам, на які сторони посилались в обґрунтування своїх вимог та заперечень, правильно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та не допустив порушень норм процесуального права, які б були обов`язковою підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу комунального некомерційного підприємства «Центральна міська лікарня м. Борислава» Бориславської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Бориславського міського суду Львівської області від 16 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 16 вересня 2022 року.

Головуючий С.М. Бойко

Судді: С.М. Копняк

А.В. Ніткевич