Номер провадження: 22-ц/813/3370/22
Головуючий у першій інстанції Кисельов В. К.
Доповідач Гірняк Л. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.09.2022 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Одеського апеляційного суду в складі:

Головуючого- Гірняк Л.А.

Суддів - Цюри Т.В., Комлевої Т.В.

За участю секретаря: Хухров С.В.

розглянула у судовому засідання м. Одеса апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, а також за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення з квартири,-

ВСТАНОВИЛА:

ПРОЦЕДУРА

Короткий зміст позовних вимог

13.11.2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеними позовними вимогами в котрому зазначав, що з 1994 року його батько ОСОБА_2 хворів на психічні розлади. Вказана обставина зруйнувала його шлюбні відносини та інші соціальні зв`язки, суттєво обмежила його можливості заробляти собі на життя своєю працею. Він фактично перебував на утриманні своєї матері і бабусі позивача - ОСОБА_4 , проживаючи разом з нею в квартирі АДРЕСА_1 .

У 1996 році вказана квартира вони приватизували і ОСОБА_2 разом із ОСОБА_5 стали її співвласниками у рівних частинах.

ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після її смерті відкрилась спадщина на належну їй 1/2 частку квартири.

ОСОБА_2 , як єдиний спадкоємець, в силу вищезазначених причин, ніколи не звертався до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та про видачу Свідоцтва на спадкове майно.

Позивач несе усі витрати на утримання квартири та проживаючого в ній хворого батька. В період перебування батька на стаціонарному лікуванні в Одеській обласній клінічній психіатричній лікарні №2 з липня по грудень 2018 року, ним проведено капітальний ремонт вказаної квартири.

Позивачу стало відомо, що в травні 2019 року батьком було укладено договір продажу належної йому квартири з ОСОБА_3 .

Позивач вважає, що договір купівлі-продажу від 13.05.2019 року квартири АДРЕСА_1 , укладено ОСОБА_2 під впливом тяжкої для нього обставини (хвороби, яка не є виліковною та яка негативно впливає на розумову діяльність людини), а також на вкрай невигідних умовах, оскільки іншого житла у батька немає, як і немає можливості придбати інше.

З 1994 року ОСОБА_2 не мав особистих доходів, на час укладення договору відчужувач певною мірою був залежний від набувача.

Стан здоров`я та обставин за яких він опинився в нотаріальній конторі вплинули на його волевиявлення, яке не було вільним і не відповідало його внутрішній волі.

На підставі викладеного, позивач просить визнати недійсним договору купівлі-продажу від 13.05.2019р., відповідно до якого ОСОБА_2 передає у власність (продає), а ОСОБА_3 приймає у власність (купує) квартиру АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кіріченко Є.С., у реєстрі за №1113. (а.с.3)

ОСОБА_3 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення з квартири. В обґрунтування вищевказаних зустрічних вимог ОСОБА_3 посилається на те, що він є власником квартири АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 ніколи не був зареєстрований у вищевказаній квартирі та вселився в квартиру самовільно, без згоди колишнього власника квартири. Після переходу права власності ОСОБА_1 не звільняє квартиру та продовжує нею користуватись. На підставі викладеного, ОСОБА_3 просить усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_3 права власності шляхом виселення ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення. (а.с. 111-112)

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 25 травня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 13.05.2019р., відповідно до якого ОСОБА_2 передає у власність (продає), а ОСОБА_3 приймає у власність (купує) квартиру АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кіріченко Є.С., у реєстрі за №1113 залишено без задоволення.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення з квартири задоволено.

Усунуті перешкоди у здійсненні ОСОБА_3 права власності шляхом виселення ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 840 гривень 80 копійок.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25 травня 2021 року з ухваленням нового рішення про задоволення його позовних вимог, а у зустрічному позові, про усунення перешкод у здійснені права власності шляхом виселення з квартири - відмовити, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, які вважав встановленими та порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що поза увагою залишено той факт, що він постійно проживає однією родиною з відповідачем- батьком ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_2 та набув в ній право постійного проживання, що свідчить про наявність у нього законного інтересу щодо наслідків укладеного правочину та відчуження батьком спірної квартири.

При цьому посилається на те, що районний суд не застосував вимоги ст.405 ЦК України , відповідно до якої набув право користування квартирою АДРЕСА_3 .( особистий сервітут).

Посилається на те, щодо наявності доказів психічного розладу батька, не дав належної оцінки цим доказам та відмовив у проведені судово- психіатричної експертизи.

Звертає увагу апеляційного суду , що саме психічний розлад у відповідача ОСОБА_2 є тяжкою обставиною при якій він уклав договір купівлі- продажу квартири, яка є єдиним житлом у нього і накрай невигідних умовах, так як вартість квартири набагато вища ніж грошова сума за яку вона ніби то була придбана.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

В судове засідання сторони не з`явились, про час та місце судового засідання сповіщені належним чином.

До суду надійшла заява від ОСОБА_1 в якій просить суд справу слухати за його відсутності. Просив задовольнити апеляційну скаргу.

Відповідач ОСОБА_7 просить справу слухати за його відсутності.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ та ОЦІНКА АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Судова колегія заслухавши доповідь судді доповідача, вислухавши пояснення сторін, що з`явились, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги дійшла до висновку.

Відмовляючи в позовних вимогах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним районний суд виходив з того, що станом на 13.05.2019р., тобто датою укладення договору купівлі-продажу, дієздатність ОСОБА_2 не була обмежена, а отже, він вважався дієздатною особою, що мала можливість вчиняти будь-які правочини, у тому числі укладати договори купівлі-продажу.

Позивач ОСОБА_1 не є піклувальником або опікуном ОСОБА_2 , а також він не має будь-яких повноважень представляти інтереси ОСОБА_2 . ОСОБА_2 мав законне право на розпорядження належною йому на праві власності квартирою, при цьому, будь-яких обмежень щодо реалізації даного права станом на час продажу квартири не існувало. Позивач ОСОБА_1 не є піклувальником або опікуном ОСОБА_2 , він не має будь-яких повноважень представляти інтереси ОСОБА_2 .

Задовольняючи зустрічні позовні вимоги районний суд виходив того, що ОСОБА_1 є тимчасовим мешканцем спірної квартири оскільки посилився в ній без згоди власника та в силу ст.116 ЖК України підлягає виселенню без надання іншого житла.

Судова колегія погоджується з таким висновком районного суду з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є сином ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження, а також даний факт не заперечували сторони. (а.с. 6)

ОСОБА_4 та ОСОБА_2 належала у рівних частках квартира АДРЕСА_1 . (а.с.7)

ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , актовий запис №6995 від 18.07.2013р., зареєстрований Відділом ДРАЦС у м.Одесі реєстраційної служби ОМУЮ. (а.с. 8)

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, яке було видано 05.03.2019р. державним нотаріусом Приморської державної нотаріальної контори у м.Одесі Масловою В.В. у реєстрі № 2-258, спадкоємцем майна померлої ОСОБА_4 у вигляді 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 . (а.с. 45)

Судом встановлено, що за договором купівлі-продажу від 13.05.2019р., ОСОБА_2 передав у власність (продав), а ОСОБА_3 прийняв у власність (купив) квартиру АДРЕСА_1 . Даний договір був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кіріченко Є.С., у реєстрі за №1113. (а.с. 39-40)

Спірною квартирою АДРЕСА_1 користується позивач ОСОБА_1 , який проживає в квартирі, при цьому відповідач ОСОБА_2 в квартирі не проживає.

Відповідно до довідки про склад сім`ї від 13.05.2019р. № 581-05, вбачається, що в квартирі АДРЕСА_1 був зареєстрований лише ОСОБА_2 . (а.с. 53)

ОСОБА_1 надані копії квитанцій про сплату комунальних послуг за період з червня 2019р. по вересень 2019р. (а.с. 11-16)

Відповідно до матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_2 перебував на лікування в КНП «Одеська обласна психіатрична лікарня №2» в період з 09.08.2018р. по 28.11.2018р. (а.с. 4)

Довідкою КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» від 07.11.2019р. № 4055 ОСОБА_2 з 01.01.2001р. встановлено , що він перебуває на обліку у лікаря-психіатра. (а.с. 5)

Розпорядженням Суворовської районної адміністрації №911р. від 22.09.1997р. ОСОБА_8 було призначено піклувальником ОСОБА_2 . (а.с. 103).

Згідно зі ст. 56 Цивільного кодексу України органи, на які покладено здійснення опіки та піклування, їх права та обов`язки щодо забезпечення прав та інтересів фізичних осіб, які потребують опіки та піклування, встановлюються законом.

Заява про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи, яка страждає на психічний розлад, зловживає спиртними напоями, наркотичними засобами, може бути подана членами її сім`ї, органом опіки та піклування, наркологічним або психіатричним закладом. Аналогічно заява про визнання фізичної особи недієздатною може бути подана членами її сім`ї, близькими родичами незалежно від їх спільного проживання, органом опіки та піклування, психіатричним закладом.

Рішення суду про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи чи визнання її недієздатною після набрання ним законної сили надсилається органові опіки та піклування. Таке рішення є підставою для призначення фізичної особи, яка обмежена у цивільній дієздатності, піклувальника, а недієздатній фізичній особі опікуна.

Частиною 1 ст. 36 ЦК України встановлено, що суд може обмежити цивільну дієздатність фізичної особи, якщо вона страждає на психічний розлад, який істотно впливає на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними.

Відповідно до ч. 2 ст. 37 ЦК України фізична особа, цивільна дієздатність якої обмежена, може самостійно вчиняти лише дрібні побутові правочини.

Згідно ч.3 ст. 37 ЦК України правочини щодо розпорядження майном та інші правочини, що виходять за межі дрібних побутових, вчиняються особою, цивільна дієздатність якої обмежена, за згодою піклувальника.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що після смерті ОСОБА_4 не приймалось рішення щодо обмеження дієздатності ОСОБА_2 , не приймалось рішення щодо призначення піклувальника.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що станом на 13.05.2019р., тобто на день укладення договору купівлі-продажу, дієздатність ОСОБА_2 не була обмежена, а тому вважався дієздатною особою, що мала можливість вчиняти будь-які правочини, у тому числі укладати договори купівлі-продажу.

Позивач ОСОБА_1 не є піклувальником або опікуном ОСОБА_2 , він не має будь-яких повноважень представляти інтереси ОСОБА_2 .

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Приписами ч. 1 ст. 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно ч.1,2 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Суд, оцінюючі доводи позивача, вважає, що позивач не довів суду доказів порушення його порушених прав, свобод чи законних інтересів щодо наслідків укладення спірного договору купівлі-продажу.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 21 Конституції України передбачено, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

У статті 22 Конституції України проголошено, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).

Враховуючи, що спірна квартира була власністю відповідача ОСОБА_2 він мав законне право на розпорядження належною йому на праві власності квартирою, оскільки будь-яких обмежень щодо реалізації даного права станом на час продажу квартири не існувало.

Враховуючи, що позивач ОСОБА_1 не є піклувальником або опікуном ОСОБА_2 районний суд дійшов правильного висновку, що він не має будь-яких повноважень представляти інтереси ОСОБА_2 .

Зустрічні позовні вимоги

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Положення цього конституційного принципу закріплені у частині четвертій статті 9 ЖК УРСР, згідно з якою ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням, інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, згоду на обов`язковість якої надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає особа на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або які законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13.05.2008 у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

Встановлено, що ОСОБА_1 вселився в спірне приміщення з метою догляду за батьком , в квартирі не зареєстрований, доказів щодо згоди на його вселення власника квартири матеріали справи не містять.

Відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ч. 3 ст. 116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Судова колегія критично оцінює доводи апеляційної скарги, що він вселився в спірну квартиру як член сім`ї за відсутності належних та допустимих доказів.

ЖК УРСР передбачає, що наймач жилого приміщення та члени його сім`ї, які проживають разом з ним, можуть за взаємною згодою дозволити тимчасове проживання в жилому приміщенні, що є в їх користуванні, інших осіб без стягнення плати за користування приміщенням (тимчасових жильців), зокрема опікуна чи піклувальника, який не є членом сім`ї наймача (ст. 98 ЖК УРСР).

Особи, які вселились до квартири з метою здійснення догляду за хворими родичами, є тимчасовими мешканцями і самостійного права користування житлом не набувають.

Таким чином, посилання позивачки на те, що він вселилася до спірної квартири як член сім`ї наймача, оскільки доглядав за хворим батьком , є безпідставними.

Оскільки оскаржуване рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги вірних висновків суду першої інстанції не спростовують, колегія суддів вважає, що ухвалу слід залишити без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 367,368,374,375,381,382,384,389,390 ЦПК України, судова колегія,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а

рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25 травня 2021 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та підлягає оскарженню безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст складено 22.09.2022 року.

Головуючий суддя - Л.А. Гірняк

Судді О.С.Комлева

Т.В.Цюра