КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2022 року місто Київ.

Справа 357/12599/19

Апеляційне провадження № 22-ц/824/9591/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Желепи О.В.,

суддів: Кравець В.А., Мазурик О.Ф.

за участю секретаря Ковальової В.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Альфа-Банк" на рішення Білоцерківського районного суду міста Києва від 19 жовтня 2021 року (ухвалене в складі судді Цукурова В.П., повне судове рішення складено 28 жовтня 2021року)

в справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Альфв-Банк", третя особа: державний реєстратор комунального підприємства "Агенція адміністративних послуг" Турбаніст Іван Володимирович про скасування рішення про державну реєстрацію права на нерухоме майно, припинення права власності на нерухоме майно та поновлення в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про право власності, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - «Позивач») звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Альфа - Банк» (далі - «Відповідач»), третя особа - державний реєстратор комунального підприємства «Агенція адміністративних послуг» Турбаніст Іван Володимирович про скасування рішення про державну реєстрацію права на нерухоме майно, припинення права власності на нерухоме майно та поновлення в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про право власності.

В обґрунтування заявлених вимог,Позивач посилається на такі обставини.

Вчервні 2019 року від представників АТ «Укрсоцбанк» Мельник В.М. дізнався про те, що АТ «Укрсоцбанк» 10.06.2019 року набув права власності на дачний будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,12 га. для ведення садівництва, в порядку, передбаченому ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Рішення про державну реєстрацію прав на дачний будинок та земельну ділянку за Банком прийняв державний реєстратор Комунального підприємства «Агенція адміністративних послуг» Турбаніст І.В.

Позивач вважає, що перехід права власності на предмет іпотеки відбувся незаконно (за відсутності правових підстав), що призвело до порушення його прав, які підлягають захисту у судовому порядку, з огляду на наступне. 1. Всупереч ст. 35 Закону України «Про іпотеку» та п. 2.4.7. Іпотечного договору іпотеко держатель не надіслав йому, як іпотеко давцю, письмової вимоги про усунення порушень. 2. Всупереч ч. 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» як підставу виникнення права власності на іпотечне майно не зазначено документа, який би посвідчував проведення оцінки предмета іпотеки на момент набуття права власності. Крім цього, оцінка предмета іпотеки взагалі не проводилась. 3. Відповідно до п. 1 ч.3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та п. 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджений Постановою КМУ від 25.12.2015 № 1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до державного реєстратора подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину, а державний реєстратор встановлює наявність факту виконання умов правочину. 4. Відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку» в редакції від 12.05.2006 року, підставою переходу права власності на іпотечне майно до Банку міг бути окремий договір про задоволення вимог іпотеко держателя, укладений між сторонами. 5. Наявність в державному реєстрі прав запису про заборону відчуження майна є перешкодою для здійснення державним реєстратором реєстраційних дій щодо іпотечного майна. 6. 07 серпня 2017 року ПАТ «Укрсоцбанк» звернулось до приватного нотаріуса КМНО Чуловського В.А., яким було вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 16248, відповідно до якого звернуто стягнення на дачний будинок, загальною площею 456,6 кв.м., який знаходиться на території Шкарівської сільської ради, Білоцерківського району, в садово-городньому товаристві «Джерела», по АДРЕСА_1 та земельну ділянку, площею 0,12 га., кадастровий номер :01:027:0238. Також, в березні 2018 року ПАТ «Укрсоцбанк» зверталось з позовною заявою до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області, де відповідачем є ОСОБА_1 , про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: дачний будинок, загальною площею 456,6 кв.м., який знаходиться на території Шкарівської сільської ради, Білоцерківського району, в садово-городньому товаристві « Джерела », по АДРЕСА_1 та земельну ділянку, площею 0,12 га., кадастровий номер :01:027:0238. Таким чином, Банк вже реалізував своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки, тому, всупереч умовам іпотечного договору, неправомірно звернувся до державного реєстратора.

Змінивши в ході підготовчого провадження предмет позову, позивач просив суд скасувати рішення про державну реєстрацію права власності за АТ «Альфа-Банк» на дачний будинок за адресою: АДРЕСА_1 , індексний номер: 47322684 від 12.06.2019 року, та земельну ділянку площею 0,12 га., кадастровий номер: :01:027:0238, індексний номер: 47323666 від 12.06.2019 року, припинити право власності АТ «Альфа-Банк» на дачний будинок за адресою: АДРЕСА_1 , номер запису про право власності: 31970582, та земельну ділянку площею 0,12 га., кадастровий номер: :01:027:0238, номер запису про право власності: 31971365, поновити в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності на дачний будинок за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 204 та земельну ділянку площею 0,12 га., кадастровий номер: :01:027:0238, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 204 за ОСОБА_1 (а.с. 91-93).

Рішенням Білоцерківського районного суду Київської області від 19 жовтня 2021 року позов задоволено. Суд вирішив:

Скасувати рішення про державну реєстрацію права власності за Акціонерним Товариством «Альфа-Банк» на дачний будинок за адресою: АДРЕСА_1 , індексний номер: 47322684 від 12.06.2019 року та земельну ділянку площею 0,12 га., кадастровий номер: :01:027:0238, індексний номер: 47323666 від 12.06.2019 року.

Припинити право власності Акціонерного товариства «Альфа - Банк» на дачний будинок за адресою: АДРЕСА_1 , номер запису про право власності: 31970582, та земельну ділянку площею 0,12 га., кадастровий номер: :01:027:0238, номер запису про право власності: 31971365.

Поновити в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності на дачний будинок за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 204 та земельну ділянку площею 0,12 га., кадастровий номер: :01:027:0238, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 204 за ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ).

Стягнути з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 судові витрати у сумі 2 689,40 грн. (дві тисячі шістсот вісімдесят дев`ять грн. 40 коп.).

На вказане рішення відповідач подав апеляційну скаргу в якій просить, про його скасування з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

В скарзі вказує, що ті обставини справи, які суд вважав встановленими є недоведеними, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Так представник відповідача зазначає, що реєстратору був наданий повний пакет документів для здійснення реєстрації переходу права власності. Договір іпотеки містить відповідне застереження, яке дозволяло банку звернути стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку. Також банк , виконав всі умови договору щодо повідомлення іпотекодавця про розмір заборгованості, а суд безпідставно не проаналізував положення договору, які передбачали порядок повідомлення. Також скарга містить доводи про те, що перехід права власності на предмет іпотеки відбувся за ціною узгодженою в договорі іпотеки, а тому посилання на не належну оцінку вартості предмета іпотеки також не може бути підставою для скасування переходу права власності. Висновок суду про те, що банк втратив право на звернення стягнення на предмет іпотеки з огляду на те, що раніше був вчинений виконавчий напис про таке звернення є помилковим, так як виконавчий напис був визнаний судом таким, що не підлягає виконанню, а тому кредитор вправі скористатись іншим способом звернення стягнення, який був передбачений договором.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції залишити без змін з огляду на те, що воно ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а суд вірно встановив наявність підстав для визнання незаконним звернення стягнення на предмет іпотеки.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача- ОСОБА_2 доводи скарги підтримала.

Представник позивача - Федоренко В.С. заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення в межах заявлених у суді позовних вимог та дотримання норм матеріального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов суд вважав встановленими такі обставини.

11 квітня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 був укладений іпотечний договір № 04/І-223. Предметом договору є передача в іпотеку іпотеко держателю у якості забезпечення виконання усіх своїх зобов`язань перед іпотеко держателем за Договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 385/58/08-Пі від 11.04.2008 року нерухомого майна, а саме: дачного будинку, загальною площею 456,6 кв. м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та земельної ділянки, площею 0.12 га, кадастровий номер :01:027:0238, цільове призначення - ведення садівництва.

10.06.2019 року державним реєстратором Турбаніст Іваном Володимировичем прийнято рішення про державну реєстрацію прав на дачний будинок за АТ «Укрсоцбанк», індексний номер: 47322684 від 12.06.2019 р. та земельну ділянку, індексний номер: 47323666 від 12.06.2019 р.. На підставі даного рішення було внесено запис про реєстрацію права власності на вказане майно до Державного реєстру речових прав за АТ «Укрсоцбанк». Таким чином, АТ «Укрсоцбанк» стало власником іпотечного майна - дачного будинку та земельної ділянки.

03.12.2019 року припинено юридичну особу - АТ «Укрсоцбанк», що вбачається з Державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Його правонаступником є Акціонерне товариство «Альфа Банк» (а.с. 69-72).

Матеріали справи не містять доказів отримання ОСОБА_1 надісланої вимоги про усунення порушення. Наявні у матеріалах справи конверти з відміткою «за закінченням строку зберігання» не свідчать про відмову ОСОБА_1 від отримання письмової вимоги, засвідчену працівником поштової служби та не можуть свідчити про належне повідомлення. Крім цього, матеріали справи не містять описів вкладень до рекомендованих листів, що унеможливлює встановлення факту надіслання банком саме повідомлень про усунення порушень.

Згідно ч. 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», іпотеко держатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотеко держатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотеко держателя.

Згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03.12.2019 року щодо дачного будинку та від 15.10.2020 року щодо земельної ділянки, в розділі «Підстава виникнення права власності» не зазначено документ, який би посвідчував проведення оцінки предмета іпотеки у відповідності до вимог Закону України «Про іпотеку».

Наявна у матеріалах справи копія Висновку про вартість майна, датована 25.02.2019 року, засвідчує, що огляд об`єкта оцінки не проводився та враховуючи відсутність доступу до об`єкту оцінки, розрахунок вартості проводився на підставі документів та фотоматеріалів, наданих Банком. Проте, у матеріалах справи відсутні докази звернення Відповідача до ОСОБА_1 з вимогою надання доступу до дачного будинку та земельної ділянки для проведення оцінки.

Відповідно до приписів п. 50 Національного стандарту № 1 "Загальні засади оцінки майна і майнових прав", проведенню незалежної оцінки майна передує підготовчий етап, на якому здійснюється, зокрема, ознайомлення з об`єктом оцінки. Пунктом 51 Національного стандарту № 1 "Загальні засади оцінки майна і майнових прав" встановлено, що незалежна оцінка майна проводиться у такій послідовності: укладення договору на проведення оцінки, ознайомлення з об`єктом оцінки. Крім того, ст. 11 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" визначено, що замовники оцінки повинні забезпечити доступ суб`єкта оціночної діяльності до майна, що підлягає оцінці на законних підставах, отримання ним необхідної та достовірної інформації про зазначене майно для проведення оцінки.

Велика Палата Верховного суду у постанові від 23.01.2019 року у справі № 306/1224/16-ц зазначила про те, що оцінка предмета іпотеки здійснена суб`єктом оціночної діяльності шляхом застосування порівняльного методичного підходу, без виходу на місце і без огляду самого об`єкта будівництва, не відповідає дійсній ринковій вартості спірного нерухомого майна.

Крім цього, як зазначено у висновку про вартість майна, оцінка здійснена для цілей оподаткування та нарахування і сплати інших обов`язкових платежів, які справляються відповідно до законодавства. Однак, банком використано дану оцінку для набуття права власності предмет іпотеки. Таким чином, суд приходить до висновку, що оцінка з визначення дійсної вартості для набуття права власності на предмет іпотеки не була проведена, а відтак державним реєстратором не були дотримані положення статті 37 Закону України «Про іпотеку», відповідно до яких іпотеко держатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності.

Відповідно до частини третьої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для Закон України зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.

Згідно з частиною першої статті 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Статтею 18 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Згідно з пунктом 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину.

Відповідно до пункту 61 цього Порядку для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотеко держателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотеко держателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення тридцяти денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотеко держателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

У наведених правових нормах визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотеко держателя, і з огляду на закріплені у статтях 10, 18 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та статті 37 Закону України «Про іпотеку» порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення ця особа приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.

Саме таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.03.2019 року (справа № 306/2053/16-ц), у постанові від 23.01.2019 року (справа № 306/1224/16-ц), у постанові від 21.03.2018 року (справа № 760/14438/15-ц).

Отже, державний реєстратор має дотримуватись пункту 57 Порядку № 1127, і крім документів, передбачених у п. 61 Порядку №1127, вимагати від іпотеко держателя подання документу, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину - перевірити розрахунок боргу, встановити розмір заборгованості, його безспірність. Матеріали справи такого документа не містять.

У частині 3 статті 36 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на момент укладення Договору іпотеки) вказано, що договір про задоволення вимог Іпотеко держателя може передбачати: передачу Іпотеко держателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право Іпотеко держателя від свого імені продати предмет іпотеки будь - якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Згідно п. 4.5.3. Іпотечного договору, Іпотеко держатель за своїм вибором звертає стягнення на Предмет іпотеки шляхом передачі іпотеко держателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому чинним законодавством України, тобто у порядку, встановленому ст. 37 Закону.

Отже, відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на момент укладення Договору іпотеки), договір про задоволення вимог Іпотеко держателя, який передбачає передачу Іпотеко держателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності Іпотеко держателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Тому, відповідно до Закону України «Про іпотеку», передача права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іпотекодержателя в рахунок виконання основного зобов`язання у позасудовому порядку можлива лише на підставі договору про задоволення вимог іпотеко держателя.

Законодавство, яке діяло на момент виникнення спірних правовідносин, не передбачало передачу права власності на іпотечне майно від іпотекодавця до іпотекодержателя в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі застереження в іпотечному договорі.

Як убачається із матеріалів справи, зокрема, іпотечного договору, позивач не узгоджував з іпотеко держателем умови про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття ним права власності у порядку реєстрації такого права державним реєстратором, крім того, як іпотекодавець не надавав своєї згоди на передачу предмета іпотеки у власність іпотеко держателю (Відповідачу), а договір про задоволення вимог Іпотеко держателя між Позивачем та АТ «Укрсоцбанк» не укладався.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року по справі № 199/1276/17, суд зазначив «...оскільки іпотечний договір між сторонами було укладено 14 лютого 2007 року, застосуванню до спірних правовідносин підлягає Закон України "Про іпотеку" в редакції від 12 травня 2006 року. Відповідно до статті 36 цього Закону сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотеко держателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотеко держателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотеко держателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотеко держателя не перешкоджає іпотеко держателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотеко держателя може передбачати в тому числі: передачу іпотеко держателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону. При цьому згідно із частинами першою та другою статті 37 Закону України "Про іпотеку" іпотеко держатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотеко держателя, який передбачає передачу іпотеко держателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотеко держателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Рішення про реєстрацію права власності іпотеко держателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Сторони договору досягли згоди про можливість позасудового врегулювання питання про задоволення вимог іпотеко держателя, що випливає з пунктів 4.2.1 та 4.5 договору іпотеки. Разом із тим, відповідно до пункту 4.2.1 звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотеко держателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язання можливе у порядку, встановленому статтею 37 Закону. Суд апеляційної інстанції встановив, що під час відчуження спірної квартири договору про її добровільну передачу у власність ТОВ "Вектор плюс" укладено не було, а особа, як іпотекодавець не надавала своєї згоди на передачу предмета іпотеки у власність іпотеко держателю. За таких обставин, ураховуючи відсутність укладеного між сторонами договору про задоволення вимог іпотеко держателя, тобто у спосіб, визначений іпотечним договором, ненадання такого договору нотаріусу та залишення нею без перевірки наявності чи відсутності факту виконання відповідних умов правочину, з яким закон пов`язує можливість переходу права власності, дії приватного нотаріуса щодо реєстрації за ТОВ "ФК "Вектор плюс" права власності на спірну квартиру, власником якої залишалась позивачка, не можна вважати законними...».

Тобто, Велика Палата Верховного Суду, посилаючись на норми законодавства, що діяли на момент укладення Договору іпотеки, прийшла до висновку, що єдиною правовою підставою для набуття права власності на предмет іпотеки на підставі ст. 37 Закону України «Про іпотеку» є виключно договір про задоволення вимог іпотеко держателя.

Тієї ж позиції дотримується Верховний суд, зокрема, у постанові від 21.11.2018 року у справі № 367/7589/15-ц, у постанові від 13.11.2020 року у справі № 303/4230/18.

Підставою виникнення права власності за відповідачем в реєстрі зазначено: дублікат іпотечного договору № 04/І-233, серія та номер: 154, виданий 31.05.2019 року, видавник: Журавель А.М., державний реєстратор Ірпінської міської державної нотаріальної контори Київської області.

Однак, наведені положення Закону України «Про іпотеку» дають змогу дійти висновку, що зазначений документ не є підставою, що підтверджує виникнення, перехід або припинення права власності на нерухоме майно (такою підставою міг бути виключно договір про задоволення вимог іпотеко держателя, укладений між позивачем та відповідачем), чого Державним реєстратором Комунального підприємства «Агенція адміністративних послуг» Турбаністом Іваном Володимировичем не було враховано при прийнятті відповідного рішення.

ПАТ «Укрсоцбанк» 07 серпня 2017 року звернулось до приватного нотаріуса КМНО Чуловського В.А., яким було вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 16248. Відповідно до виконавчого напису запропоновано звернути стягнення на дачний будинок, загальною площею 456,6 кв. м., який знаходиться на території Шкарівської сільської ради, Білоцерківського району, в садово-городньому товаристві «Джерела», по АДРЕСА_1 та земельну ділянку, площею 0,12 га., кадастровий номер :01:027:0238. Крім цього, у березні 2018 року ПАТ «Укрсоцбанк» зверталось з позовною заявою до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: дачний будинок, загальною площею 456,6 кв. м., який знаходиться на території Шкарівської сільської ради, Білоцерківського району, в садово-городньому товаристві «Джерела», по АДРЕСА_1 та земельну ділянку, площею 0,12 га., кадастровий номер :01:027:0238, належні ОСОБА_1 .. Ухвалою суду від 15.05.2018 року у справі № 357/3223/18 було відкрито провадження. У зв`язку із поданням представником ПАТ «Укрсоцбанк» заяви про залишення позову без розгляду, ухвалою суду від 28 вересня 2018 року позовну заяву залишено без розгляду.

З вищенаведеного вбачається, що Відповідач вже реалізував своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки він звертався за вчиненням виконавчого напису до приватного нотаріуса Чуловського В.А. та подавав позовну заяву до суду. Проте, умовами Іпотечного договору від 11 квітня 2008 року, зокрема п. 4.5. зазначено, що Іпотеко держатель за своїм вибором звертає стягнення на Предмет іпотеки в один із наступних способів: 4.5.1. на підставі рішення суду; або 4.5.2. на підставі виконавчого напису нотаріуса; або 4.5.3. шляхом передачі Іпотеко держателю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому чинним законодавством України. Як випливає з іпотечного договору, сторони договору домовились, що при звернені стягнення на предмет іпотеки буде застосовано лише один із способів, за переліченням через значення «або». Тобто, умови договору чітко передбачають, що Іпотеко держатель може задовольнити свої вимоги виключно на підставі одного способу, передбаченого договором іпотеки.

За таких обставин, державний реєстратор діяв всупереч вимогам чинного законодавства та прийняв безпідставне та протиправне рішення про реєстрацію права власності іпотечного майна за відповідачем.

Колегія суддів з вказаними висновками суду першої інстанції погодитись не може з огляду на таке.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту (статті 15, 16 ЦК України).

За змістом частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи за зверненням фізичних чи юридичних осіб у межах заявлених ними вимог.

У частині другій статті 16 ЦК України законодавець визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом, а також зазначив, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За своїм призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Першочергово захист цивільних прав та інтересів полягає в з`ясуванні того, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

Згідно зі статтею 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але які породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, наприклад, договори та інші правочини, створення речей, творча діяльність, результатом якої є об`єкти права інтелектуальної власності, завдання майнової (матеріальної та моральної) шкоди іншій особі та інші юридичні факти. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених згаданими актами або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Із статті 6 Конвенції вбачається, що доступ до правосуддя є невід`ємним елементом права на справедливий суд, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту), кожен чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому ефективним слід розуміти спосіб, що приводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

При зверненні до практики Європейського суду з прав людини (рішення від 19 лютого 2009 року у справі «Марченко М. В. проти України», заява № 4063/04) у контексті забезпечення права на доступ до правосуддя можна зробити висновок, що для його реалізації на національному рівні необхідна наявність спору щодо «права» як такого, що визнане у внутрішньому законодавстві; мова повинна йти про реальний та серйозний спір; він повинен стосуватися як самого права, так і його різновидів або моделей застосування; предмет провадження повинен напряму стосуватися відповідного права цивільного характеру.

Тобто підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, а таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Отже, суд першочергово перевіряє, чи були порушені права позивача, яким способом вони мають бути поновлені і чи є відповідні позовні вимоги у справі.

Спірні правовідносини виникли з приводу того, що у зв`язку з неналежним виконанням позивачем укладеного з банком кредитного договору утворилася заборгованість. На забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором банк звернув стягнення на предмет іпотеки, право власності на яке за банком зареєстроване державним реєстратором.

Вирішуючи спір, Київський апеляційний суд керується таким

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі статтею 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (стаття 572 ЦК України).

Відповідно до статті 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

При цьому у статті 575 ЦК України наведено окремі види застав та вказано, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Отже, іпотека є особливим видом застави, за яким виконання зобов`язань забезпечується виключно нерухомим майном. Іпотека регулюється не лише загальним законодавством - ЦК України, Законом України від 02 жовтня 1992 року № 2654-XII «Про заставу», а й спеціальним - Законом № 898-ІV.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону № 898-IV іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

У частині першій статті 12 Закону № 898-IV вказано, що в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

У частинах першій, третій статті 33 цього Закону передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно з положеннями частин першої - третьої статті 36 Закону № 898-IV сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

У позовній заяві ОСОБА_1 посилався на те, що договір про задоволенні вимог іпотекодержателя між іпотекодержателем та іпотекодавцем не укладався, а іпотечний договір не містить відповідного застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.

Однак у пункті 1.10 іпотечного договору сторони погодили, що одночасно з нотаріальним посвідченням цього договору нотаріус накладає згідно з чинним законодавством України заборону відчуження предмета іпотеки.

За пунктами 2.4.3, 2.4.4 іпотечного договору іпотекодержатель має право у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем та (або) позичальником зобов`язань за основним зобов`язанням задовольнити звернення стягнення на предмет іпотеки. У разі невиконання іпотекодавцем хоча б одного зі своїх обов`язків згідно з пунктами 2.1.1-2.1.11 цього договору, має право вимагати дострокового виконання іпотекодавцем та (або) позичальником зобов`язань за основним зобов`язанням та задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Іпотекодержатель має право за рахунок коштів, отриманих від реалізації предмета іпотеки, відповідно до чинного законодавства України забезпечити свої забезпечені іпотекою вимоги; у разі виникнення права звернення стягнення на предмет іпотеки, реалізувати його відповідно до приписів чинного законодавства України (пункти 2.4.6, 2.4.7 іпотечного договору).

У пунктах 4.1, 4.5. іпотечного договору передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем та/або позичальником зобов`язань за основним зобов`язанням іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки, зокрема, шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань у порядку, встановленому статтею 37 Закону № 898-IV (а. с. 6, 7, т. 1).

Відповідно до частини першої статті 37 Закону № 898-IV іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Зазначені вище пункти іпотечного договору містять відповідне застереження, яке прирівнюється до договору, згідно з яким іпотекодавець засвідчує, що він надає згоду на набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержателем за власним одноосібним письмовим рішенням.

На підставі іпотечного договору, яке містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя та повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки, 12 червня 2019 року державним реєстратором прийнято оскаржувані рішення про реєстрацію права власності на нерухоме майно (предмет іпотеки) за АТ «Укрсоцбанк».

Висновок суду про те, що іпотекодавцю не надсилалось повідомлення про розмір заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки, в разі її не погашення, зроблено без аналізу положень договору про іпотеку.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі 757/13243/17 "належним слід вважати надсилання вимоги з дотриманням встановленого договором порядку на адресу отримувача, яка вказана в договорі або додатково повідомлена відповдіно до умов договору. В цій же постанові звернуто увагу на те , що належним повдіомленням іпотекодавця та боржника, якщо він відмінний від іпотекодавця, про усунення порушень також слід вважати повідомлення , що було надіслано належним чином проте неотримано внаслідок недбалості або ухилення від отримання.

Умовами іпотечного договору пунктом 6.3 договору було визначено, що всі повідомлення здійснюються в письмовій формі шляхом направлення поштою або передачею особисто. Датою отримання буде вважатись дата їх особистого вручення або дата поштового штемпеля відділення зв`язку одержувача.

Матеріали справи містять докази передачі вимоги про усунення порушень на поштове відділення, на якому є штемпель відділення зв`язку. Та обставина, що ОСОБА_1 не отримав таку вимогу і вона повернулась за закінченням терміну зберігання не свідчить про те, що кредитор не виконав умови договору іпотеки щодо направлення вимоги про розмір заборгованості та звернення стяогнення на майно в разі її не погашення.

Відповідно до частини другої статті 37 Закону № 898-IV рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді, що є для іпотекодавця гарантією дотримання іпотекодержателем вимог закону щодо підстав та процедури звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку.

Відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулює Закон № 1952-IV, у частині другій статті 18 якого зазначено, що перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

У пунктах 6, 7 Порядку № 1127 (тут і далі - в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком. Для державної реєстрації прав заявник подає оригінали документів, необхідних для відповідної реєстрації, та документ, що підтверджує сплату адміністративного збору за державну реєстрацію прав.

Відповідно до пункту 12 Порядку № 1127 розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який встановлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на таке майно, відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями, а також наявність підстав для проведення державної реєстрації прав, зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав.

Згідно з пунктами 18, 23 Порядку № 1127 за результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації. За наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав, що визначені Законом № 1952-IV, державний реєстратор приймає відповідне рішення, яке повинне містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття, з відповідним обґрунтуванням їх застосування.

У частині першій статті 24 Закону № 1952-IV перелічено підстави для відмови у державній реєстрації прав та їх обтяжень.

За наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав. Рішення про відмову в державній реєстрації прав повинне містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття (частина друга статті 24 Закону № 1952-IV).

Також у статті 24 Закону № 1952-IV визначено перелік обставин, за яких відмова в державній реєстрації прав з підстав, зазначених у частині першій цієї статті, не застосовується.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення.

Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19) та багатьох інших.

При цьому відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав.

Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для відновлення його права (пункт 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18)).

Задоволення позову про витребування майна є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), у пункті 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18).

Такий позов ОСОБА_1 не був заявлений, а одним з основних принципів цивільного судочинства є принцип диспозитивності, що передбачено у пункті 5 частини третьої статті 2 та статті 13 ЦПК України, за яким суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Велика Палата Верховного Суду також звертає увагу на те, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону № 1952-IV право власності підлягає державній реєстрації.

Задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності суперечить зазначеній імперативній вимозі закону, оскільки виконання судового рішення призведе до прогалини в Державному реєстрі прав у частині належності права власності на спірне майно.

Отже, замість скасування неналежного запису про державну реєстрацію до Державного реєстру прав має бути внесений належний запис про державну реєстрацію права власності позивача. Такий запис вноситься на підставі судового рішення про задоволення віндикаційного позову (пункт 87 постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20)).

У постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) Велика Палата Верховного Суду зробила висновки про те, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача права володіння майном; відсутність або наявність в особи права володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння.

Підстави припинення іпотеки передбачені у статті 17 Закону № 898-IV. Зокрема, іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її; з інших підстав, передбачених цим Законом. Наступні іпотеки припиняються внаслідок звернення стягнення за попередньою іпотекою. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

З позовної заяви ОСОБА_1 вбачається, що позивач вимог про визнання іпотеки припиненою не заявляє, не спростовує невиконання ним умов кредитного договору та наявності кредитної заборгованості. Відповідно до умов укладеного ним іпотечного договору, який ним не оспорено ні в цілому, ні в частині, передбачено, зокрема, можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому статтю 37 Закону № 898-IV.

ОСОБА_1 у своєму позові заявляє, що його права порушено державною реєстрацією права власності на нерухоме майно за банком та внесення записів за останнім про державну реєстрацію права власності. Доводи ОСОБА_1 про відсутність у позивача права звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, з огляду на те, що позивач раніше скористався іншими способами звернення стягнення: звертався до суду та до нотаріуса для вчинення виконавчого напису, колегія суддів не приймає, з огляду на те, що станом на дату вирішення спору відсутнє рішення суду про задоволення позозовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки. На підставі виконавчого напису також не зверталось стягнення на майно, так як він був визнаний судом таким, що не підлягає виконанню. Законодавством не заборонено кредитору, за таких обставин скористатись іншим способом звернення стягнення на майно, який був передбачений договором.

З урахуванням встановлених обставин справи, а саме наявності невиконаного основного зобов`язання, існування чинного договору іпотеки, умови якого позивачем не оспорюються, Київський апеляційний суд вважає, що права позивача не порушено, оскільки позивач був повідомлений про розмір заборгованості та попереджений про звернення стягнення на майно, в разі її не повернення в спосіб передбачений договром, іпотека виникла до ухвалення державним виконавцем постанов про накладення арешту та заборони на предмет іпотеки . Іпотека та заборона на предмет іпотеки в інтересах іпотекодержателя була вчинена в 2008 році, а постанови державного виконавця районного відділу ДВС Білоцерківського міськрайонного управління юстиції про арешт датовані 02.09.2010 року, які не впливають на права іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки.

Заявлені позивачем вимоги про скасування записів про державну реєстрацію права власності не впливають і не можуть вплинути на права позивача щодо права на предмет іпотеки. Тому в позові необхідно відмовити.

Аналогічних висновіків дійшов Верховний Суд в постанові Великої Палвати від13 липня 2022 року,Справа № 199/8324/19,Провадження № 14-212цс21

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм маетріального права.

В даній справі апеляційним судом встановлено порушення норм матеріального права, висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи та вимогам закону, а тому відповідно до ст. 376 ЦПК України воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

За таких обставин, керуючись ст. 141 ЦПК України, апеляційний суд вважає за необхідне стягнути з позивача на користь відповідача судовій збір за подачу апеляційної скарги в сумі 4034, 10грн.

Керуючись ст. 268, 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Альфа-Банк" задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського районного суду міста Києва від 19 жовтня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Альфв-Банк", третя особа: державний реєстратор комунального підприємства "Агенція адміністративних послуг" Турбаніст Іван Володимирович про скасування рішення про державну реєстрацію права на нерухоме майно, припинення права власності на нерухоме майно та поновлення в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про право власності, - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства "Альфа банк" судовий збір за подачу апеляційної скарги в сумі 4034,10 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 вересня 2022 року .

Головуючий О.В. Желепа

Судді: В.А. Кравець

О.Ф. Мазурик