КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

19 вересня 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Немировської О.В.

суддів Махлай Л.Д., Ящук Т.І.,

перевіривши виконання вимог статті 356 ЦПК України по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Держави України в особі Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України, Державної архітектурно-будівельної інспекції України, Київської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції у Київській області, Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві, Товариства з обмеженою відповідальністю «БМУ-53» про визнання протиправними та скасування проектної документації, акту готовності до експлуатації та дозволу на проведення підготовчих, будівельних робіт; визнання протиправною видачу сертифіката про готовність об`єкта нерухомого майна до експлуатації та зобов`язання скасувати цей документ; визнання протиправними проведення будівництва об`єкта нерухомого майна з недотриманням містобудівного законодавства, створення постійної небезпеки для життя та здоров`я, порушення права на безперешкодне і безпечне використання будинку і земельної ділянки; стягнення моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 06 липня 2022 року,

встановив:

ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 06 липня 2022 року клопотання ТОВ «БМУ-53» про призначення судової оціночно-будівельної експертизи було задоволено. Не погоджуючись з ухвалою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу та просив звільнити його від сплати судового збору, посилаючись на незадовільний стан здоров`я та поганий матеріальний стан внаслідок втрати роботи.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 09 серпня 2022 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про звільнення його від сплати судового збору було відмовлено, апеляційну скаргу було залишено без руху з наданням п`ятиденного строку з дня отримання копії ухвали для усунення недоліку апеляційної скарги - сплати судового збору.

Як вбачається з матеріалів справи, копію вказаної ухвали було отримано апелянтом 18 серпня 2022 року (а.с.40).

18 серпня 2022 року до Київського апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшло клопотання, направлене 15 серпня 2022 року засобами поштового зв`язку, в якому скаржник повторно просив звільнити його від сплати судового збору.

В обґрунтування поданого клопотання ОСОБА_1 вказував, що у нього відсутній дохід за 2021 рік, що на його думку є безумовною підставою для звільнення його від сплати судового збору.

На підтвердження вказаних обставин скаржник надав до суду інформаційну довідку з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утримання податків, з якої вбачається, що за період з 1 кварталу 2021 року по 01 квартал 2022 року ОСОБА_1 доходів не отримував.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги з доданими документами до неї, а також клопотання про звільнення від сплати судового збору, суд дійшов висновку, що клопотання задоволенню не підлягає з таких підстав.

Частиною 1 статті 8 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов: 1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або 2) позивачами є: а) військовослужбовці; б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю; г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї; ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або 3) предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю.

Відповідно до частини 2 цієї ж статті Закону України «Про судовий збір» суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Отже, згідно статті 8 Закону України «Про судовий збір» та статті 136 ЦПК України єдиною підставою для відстрочення чи розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати є врахування судом майнового стану сторони.

Відповідно до вимог вказаної статті відстрочення або розстрочення сплати, зменшення або звільнення від сплати судового збору можливе за відповідним клопотанням сторони за наявності зазначених умов.

Крім того, пунктом 29 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» визначено, що єдиною підставою для відстрочення або розстрочення сплати судового збору є врахування судом майнового стану сторони. Особа, яка заявляє відповідне клопотання, повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що її майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті нею судового збору у встановленому законодавством порядку і розмірі.

Звертаючись до суду з клопотанням про звільнення від сплати судового збору, поданим разом з апеляційною скаргою, скаржник надав інформаційні довідки про доходи, зокрема про відсутність інформації про доходи за період з першого кварталу 2021 року по перший квартал 2022 року, а також інформацію про доходи за 1998 - 2010 роки.

Разом з тим, надані до суду докази не можуть однозначно свідчити про неможливість сплати позивачем судового збору у встановленому законом розмірі. Зі змісту наданої довідки вбачається, що інформація про доходи позивача ОСОБА_1 за період з першого кварталу 2021 року по перший квартал 2022 відсутня. За твердженням позивача та відповідно до наданої до суду довідки, він не має жодних доходів, що вочевидь не відповідає дійсності, оскільки доказів про те, що він перебуває на утриманні у будь-яких осіб до суду не надано. Також матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що позивач перебуває на обліку як безробітний або є непрацездатною особою. Апелянтом не було надано і доказів про те, що в нього відсутнє рухоме та нерухоме майно, за рахунок якого він може отримувати доходи.

Самі по собі дані про відсутність доходу, з якого сплачуються податки, не свідчать про дійсний матеріальний стан позивача.

Також, посилаючись у клопотанні про звільнення від сплати судового збору на втрату роботи внаслідок незадовільного стану здоров`я, скаржником не було надано доказів про те, що він є непрацездатним за станом здоров`я та йому встановлено відповідну групу інвалідності.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до пп.9 п.1 ч.1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду фізичною особою апеляційної скарги на ухвалу суду ставка судового збору становить 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду.

Належних та достатніх доказів про те, що у позивача об`єктивно відсутня можливість сплатити судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 496 грн. 20 коп., матеріали справи не містять.

Крім того, суд звертає увагу на те, що положеннями ст. 5 Закону України «Про судовий збір» передбачені пільги щодо сплати судового збору для певної категорії осіб, доказів щодо належності до якої позивач не надавав. При цьому звільнення від сплати судового збору, передбачене ст. 8 Закону України «Про судовий збір» та статті 136 ЦПК України, є правом суду, а не його обов`язком.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Пунктом першим статті 6 Конвенції гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з практикою ЄСПЛ у статті 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, там, де існують, апеляційні або касаційні суди, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (рішення у справі «Делькур проти Бельгії» від 17 січня 1970 року та рішення у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня 2001 року).

ЄСПЛ, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя. Україна, як учасниця зазначеної Конвенції, повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Вимога про сплату державного мита є стримуючою мірою для потенційних позивачів від пред`явлення безрозсудних і необґрунтованих позовів. Для того, щоб гарантувати справедливий баланс між підтримкою нормального функціонування судової системи і захистом інтересів заявника при поданні позову до суду, внутрішньодержавні суди звільняють від сплати державного мита заявників, які можуть підтвердити свій поганий фінансовий стан (рішення ЄСПЛ у справі «Шишков проти Росії» від 20 лютого 2014 року).

Відповідно до рішень ЄСПЛ у справах «Гергел і Георгета Стоїческу проти Румунії» від 26 липня 2011 року, «Креуз проти Польщі» від 19 червня 2001 року сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином, щоб завдати шкоди самій суті цього права. Судовий збір має бути розумним, таким, що з урахуванням фінансового положення заявника може бути ним сплачений. Великий розмір судових витрат, який не враховує фінансове положення заявників, може бути розглянутий як такий, що непропорційно обмежує право на доступ до правосуддя.

Враховуючи те, що твердження позивача про неможливість сплати ним судового збору за подачу апеляційної скарги на ухвалу суду є недоведеними, у задоволенні клопотання про звільнення його від сплати судового збору слід відмовити.

Відповідно до ч. 2 ст. 357 ЦПК України до апеляційної скарги, яка не оформлена відповідно до вимог, встановлених ст. 356 ЦПК України застосовуються положення ст. 185 ЦПК України.

В даному випадку недоліки апеляційної скарги, встановлені ухвалою судді, усунуті не були, а тому згідно ст. 185 ЦПК України апеляційна скарга підлягає поверненню.

Відповідно до ч. 7 ст. 185 та ч. 2 ст. 357 ЦПК України повернення апеляційної скарги не перешкоджає повторному зверненню зі скаргою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Керуючись ст.ст. 185, 357 ЦПК України, суд

ухвалив:

у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про звільнення його від сплати судового збору за подачу апеляційної скарги на ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 06 липня 2022 року - відмовити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 06 липня 2022 року визнати неподаною та повернути скаржнику.

Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Суддя-доповідач:

Судді:

№ справи: 359/6366/21

№ апеляційного провадження: 22-ц/824/9054/2022

Головуючий у суді першої інстанції: Борець Є.О.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.