РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ЗАОЧНЕ

15.09.2022

м. Одеса

Справа № 522/2332/22

Провадження № 2/522/3016/22

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Ярема Х.С.

при секретарі судового засідання - Кніш Д.А.

представника позивача - ОСОБА_1

позивача - ОСОБА_2

розглянув у загальному позовному провадженні справу

за позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6

про визнання дійсним договору купівлі-продажу.

ВСТАНОВИВ:

31.01.2022 до суду надійшла позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 .

Позивач просить суд:

- визнати дійсним договір №23643 від 28.11.1998 купівлі-продажу нерухомого майна, а саме квартири, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , та ОСОБА_2 - дійсним.

Відповідачі в судові засідання не з`явилися, про розгляд справи повідомлялись належним чином.

На підставі ч. 4 ст. 223 ЦПК України, за сукупністю підстав, передбачених ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи.

ОСОБА_2 позов обґрунтовує тим, що вона на підставі договору купівлі-продажу від 28.11.1998, укладеному на Одеській товарній біржі придбала квартиру за адресою АДРЕСА_1 . Договір зареєстрованого в Одеському МБТІ. Проте розпорядитись квартирою позивач не може, оскільки договір купівлі-продажу не був нотаріально посвідчений, оскільки на той час Закон України "Про товарну біржу" не передбачав обов`язкового нотаріального посвідчення таких договорів. При цьому сторони договру всі його умови виконали, зокрема, в части передачі-отримання коштів.

Судом встановлено такі фактичні обставини справи.

28.11.1998 на Одеській товарній біржі укладено Договір № 23643 купівлі-продажу нерухомого майна, за яким ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 продали, а ОСОБА_2 купила квартиру, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Квартира належала продавцям на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого ЖКЕП «Радиалка» 09.11.1998 № 671, зареєстрованого Одеським МБТІ 12.11.1998 № 490.

Квартира продана за 92 600 грн., що еквівалентно 27 000 доларів США, які отримані продавцями до підписання даного договору та належить новому власнику ОСОБА_2 (п. 5 договору).

В п. 8 договору зазначено, що відповідно до ст. 227 ЦК України даний договір підлягає реєстрації в МБТІ м. Одеси на ім`я ОСОБА_2 .

В договорі зазначено, що нотаріальному посвідченню договір не підлягає.

Договір № 23643 від 28.11.1999 зареєстровано у КП «ОМБТІ та РОН» 04.12.1998 на ім`я ОСОБА_2 , підстава реєстрації - договір № 23643 купівлі-продажу нерухомого майна від 28.11.1998. Зареєстроване за ОСОБА_2 право власності на квартиру, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Вирішуючи спір суд виходив з наступного.

Спірна угода укладена в 1998 році. Отже, на правовідносини щодо її укладення поширюється чинний на той час Цивільний кодекс Української РСР 1963 року.

Відповідно до ст. 153 ЦК Української РСР 1963 року договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах.

Відповідності до ст.227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією зі сторін є громадянин.

Нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу (ч. 1 ст. 47 цього Кодексу).

Згідно з ч.2 ст.47 ЦК УРСР, якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Відповідно до частини 1 Закону України "Про товарну біржу" (в редакції, чинній на момент укладання спірного правочину) товарна біржа є організацією, що об`єднує юридичних і фізичних осіб, які здійснюють виробничу і комерційну діяльність, і має за мету надання послуг в укладенні біржових угод, виявлення товарних цін, попиту і пропозицій на товари, вивчення, упорядкування і полегшення товарообігу і пов`язаних з ним торговельних операцій.

Згідно з ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених умов, а саме: якщо вона являє собою куплю-продаж, допущений до обороту на товарній біржі, якщо її учасники - члени біржі, якщо вона зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі.

Угоди, зареєстровані на товарній біржі не підлягають нотаріальному посвідченню (ч. 2 ст. 15 Закону України "Про товарну біржу").

Тобто, чинне на момент укладання спірного правочину законодавство, а саме ч.2 ст. 15 ЗУ „Про товарну біржу", дозволяло укладати угоди купівлі продажу квартири за участю фізичних осіб, без нотаріального посвідчення біржового контракту.

Відповідно до абз.3 п.2 Постанови №14 Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009, в якому роз`яснено, що у випадку наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають юридичну силу, застосуванню підлягає той, що прийнятий пізніше.

Оскільки в даних правовідносинах наявна колізія норм матеріального права, що мають однакову юридичну силу - ст.15 Закону України "Про товарну біржу" та ст. 277 ЦК Української РСР 1963 року, Закон України "Про товарну біржу" було прийнято в 1991 році, а Цивільний кодекс на момент укладання спірного правочину діяв з 1963 року, тому при вирішенні спору про необхідність чи відсутність необхідності нотаріального посвідчення правочину, укладеного на товарній біржі, суд вважає правомірним застосування ст.15 Закону України "Про товарну біржу" (як нормативного акта, прийнятого пізніше), що дозволяв укладати біржові контракти щодо відчуження житлової нерухомості фізичною особою без нотаріального посвідчення.

Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» визначено, що суд, на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР 1963 року, за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора, вправі визнати угоду дійсною. Це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності, передбачені законом обмеження. Крім того, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов. У відповідності до діючого на даний час законодавства - а саме ст. 204 ЦК України «правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним».

Судом встановлено, що під час вчинення спірного правочину всі дії сторін були спрямовані на встановлення цивільних прав та обов`язків, усі сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, мали вільне волевиявлення, що відповідало внутрішній волі на досягнення наслідків, а саме купівлі - продажу частки квартири, правочин був реальним і вчинений у формі, дозволенній чинним законодавством України в 1998 році.

Отже, сторони виконали всі умови договору купівлі-продажу, у результаті яких наступили юридичні наслідки, а саме одна сторона передала іншій квартиру.

Так, докази щодо виконання умов договору купівлі-продажу не спростовані та свідчать про те, що ОСОБА_2 є добросовісним набувачем нерухомого майна. Право власності ОСОБА_2 на квартиру зареєстровано у КП «ОМБТІ та РОН» 04.12.1998.

Таким чином, договір купівлі-продажу нерухомого майна №23643 від 28.11.1998, а саме квартири, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , та ОСОБА_2 , підлягає визнанню дійсним.

Керуючись ст.ст. 2, 10, 12, 13, 76-81, 89, 258, 263-265 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 - задовольнити.

Визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна № 23643, укладений 28.11.1998 на Одеській товарній біржі.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку. Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. В разі проголошення вступної та резолютивної частини, в той же строк з дня складання повного судового рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення складено 19.09.2022.

Суддя Х.С. Ярема