Постанова

Іменем України

15 вересня 2022 року

м. Київ

справа № 362/227/21

провадження № 61-15652св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 28 травня 2021 року у складі судді Марчука О. Л. та постанову Київського апеляційного суду від 27 серпня 2021 року у складі колегії суддів: Левенця Б. Б., Невідомої Т. О., Ратнікової В. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна особистою власністю.

Позов мотивував тим, що перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 з 30 липня 2016 року до 01 листопада 2020 року.

Зазначив, що набув право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Незважаючи на те, що будинок є його особистою приватною власністю, відповідачка оспорює і не визнає його право власності.

Будівництво спірного будинку почалося після отримання його матір`ю ОСОБА_3 дозволу на будівництво на її земельній ділянці на підставі рішення Плесецької сільської ради від 01 вересня 2006 року № 185.

Посилався на те, що будинок збудовано за кошти його батьків, проте право власності на спірний будинок він зареєстрував під час шлюбу з відповідачем.

Вважає, що оскільки майно створено до укладення шлюбу між ним і відповідачем, тому у відповідачки відсутні майнові права на зазначене нерухоме майно, яке є його особистою приватною власністю.

З урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд визнати житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 64,2 кв. м, житловою площею 37,8 кв. м, належний йому на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації серії КС 19 від 24 січня 2019 року та рішення Плесецької сільської ради від 11 квітня 2019 року № 13, зареєстрованих у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 23 травня 2019 року, індексний № 47071600, його особистою приватною власністю.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Васильківський міськрайонний суд Київської області заочним рішенням від 28 травня 2021 року у позові відмовив.

Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий суд виходив з недоведеності позивачем права особистої приватної власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

На заочне рішення місцевого суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

Київський апеляційний суд постановою від 27 серпня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення.

Заочне рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 28 травня 2021 року залишив без змін.

Апеляційний суд виходив з того, що докази, які надав позивач, не можуть бути визнані належними доказами понесення позивачем витрат на будівництво житлового будинку за особисті кошти позивача.

Вважав, що позивач не надав об`єктивні докази, що житловий будинок набув у власність під час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування, чи побудував за кошти, які належали йому особисто.

Погодився із тим, що місцевий суд установив набуття позивачем права власності на житловий будинок під час перебування сторін у шлюбі та, за відсутності належних та допустимих доказів будівництва будинку за особисті кошти позивача, погодився із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання особистою приватною власністю позивача житлового будинку АДРЕСА_1 .

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2021 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 04 жовтня 2021 року відкрив касаційне провадження, витребував справу з суду першої інстанції, надіслав учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснив їм право подати відзив на касаційну скаргу.

Підставою для відкриття касаційного провадження є пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України.

У жовтні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Підставою касаційного оскарження ОСОБА_1 зазначив відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційну скаргу мотивував тим, що дані цивільно-правові відносини напряму не врегульовані частиною першою статті 57 СК України.

Суди попередніх інстанцій достатньо детально дослідили фактичні обставини справи та докази, проте дійшли висновків, які суперечать дослідженим доказам та фактичним обставинам справи.

Відповідачка, незважаючи на оформлення мною права власності на спірний будинок у шлюбі, не доклала до його будівництва грошових коштів, чи майнової цінності, чи трудових зусиль.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 30 липня 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2. уклали шлюб, який зареєстровано у Васильківському міськрайонному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, актовий запис № 229, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 30 липня 2016 року (а. с. 72).

За відомостями з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28 травня 2019 року вбачається, що 23 травня 2019 року на підставі рішення Плесецької сільської ради Васильківського району від 11 квітня 2019 року № 13 ОСОБА_1 зареєстрував право приватної власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Підставою виникнення права власності зазначена декларація Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції України у Київській області про готовність об`єкта до експлуатації від 24 січня 2019 року (а. с. 45).

З доданої до позову копії ухвали Васильківського міськрайонного суду Київської області від 30 листопада 2019 року у справі № 362/5855/19 вбачається, що ОСОБА_2 зверталася до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, проте, позов залишено без розгляду (а. с. 4-5).

Рішенням від 30 вересня 2020 року Макарівський районний суду Київської області розірвав шлюб між сторонами (а. с. 49).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржено з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Межі розгляду справи судом

Підставою для відкриття касаційного провадження є пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України(відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах).

Касаційна скарга задоволенню з не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої та другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суди попередніх інстанцій виходили з недоведеності позивачем того, що житловий будинок він набув у власність під час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування, чи побудував за кошти, які належали йому особисто.

Установивши, набуття позивачем права власності на житловий будинок під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, за відсутності належних та допустимих доказів будівництва будинку за особисті кошти позивача, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про відсутність підстави для визнання особистою приватною власністю позивача житлового будинку АДРЕСА_1 .

Колегія суддів погодилася із висновками судів першої та апеляційної інстанцій.

Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Законодавець визначив, що право на поділ майна, що належить на праві спільної сумісної власності подружжю, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання.

Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням.

В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Згідно з положеннями частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

Частина перша статті 57 СК України визначила, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція статті 60 СК України свідчить про застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати в судовому порядку поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається саме на того з подружжя, який її спростовує.

Подібні правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) та у постановах Верховного Суду 13 липня 2022 року у справі № 473/4520/18 (провадження № 61-13722св21), від 19 липня 2022 року у справі № 752/20382/15-ц (провадження № 61-13892св21).

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суди встановили, що рішенням від 01 вересня 2006 року № 185 Плесецька сільська рада Васильківського району дозволила матері позивача, ОСОБА_3 , будівництво житлового будинку та господарських споруд на земельній ділянці площею 0,25 га, яка знаходиться у її користуванні і розташована на АДРЕСА_1 (а. с. 12).

Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю Васильківської РДА 27 листопада 2006 року дозволила матері позивача, ОСОБА_3 , виконання будівельних робіт з будівництва житлового будинку на АДРЕСА_1 (а. с. 12).

ОСОБА_3 та ОСОБА_1 04 листопада 2017 року уклали договір дарування земельної ділянки, за яким ОСОБА_3 безоплатно передала у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,2440 га на АДРЕСА_1 (а. с. 38).

За змістом пункту 3 зазначеного договору дарування земельної ділянки від 04 листопада 2017 року дарувальник ( ОСОБА_3 ) та обдарований ( ОСОБА_1 ) підтвердили відсутність (на час укладення цього договору дарування) будь-яких будівель та споруд на земельній ділянці, яка є предметом договору (а. с. 38).

24 січня 2019 року Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції України у Київській області видав декларацію про готовність об`єкта до експлуатації.

23 травня 2019 року ОСОБА_1 зареєстрував право приватної власності на житловий будинок АДРЕСА_1 (а. с. 45).

На час введення спірного житлового будинку в експлуатацію та державної реєстрації права власності на нього сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

З огляду на викладене, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, встановивши набуття позивачем права власності на житловий будинок під час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання особистою приватною власністю позивача зазначеного житлового будинку відповідно до статті 57 СК України; позивач не надав належних та допустимих доказів набуття житлового будинку у власність під час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування, чи побудови ним за кошти, що належали йому особисто.

Колегія суддів вважає неприйнятними доводи касаційної скарги про відсутність висновку щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, оскільки практика щодо застосування частини першої статті 57 СК України є сталою.

Верховний Суд неодноразово висловлював висновки щодо застосування частини першої статті 57 СК України у подібних правовідносинах, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц та від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій встановили всі фактичні обставини справи, врахували доводи сторін, надали належну оцінку доказам у справі та правильно застосували норми права, які регулюють правовідносини.

Доводи касаційної скарги про те, що висновки судів попередніх інстанцій суперечать дослідженим доказам та фактичним обставинам справи виходять за межі повноважень суду касаційної інстанції, визначені статтею 400 ЦПК України.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

За таких обставин касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для розподілу судових витрат, понесених заявником у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 409, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 28 травня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Мартєв В. В. Сердюк І. М. Фаловська