ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

21 вересня 2022 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 728/1542/19

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1009/22

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Онищенко О.І.

суддів: Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.

розглянувши питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 30 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл спільного майна подружжя,

в с т а н о в и в :

Не погоджуючись з рішенням Бахмацького районного суду Чернігівської області від 30 грудня 2020 року, ОСОБА_1 08 вересня 2022 року, згідно штампу суду, звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій міститься клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження зазначеного рішення суду з посиланням на поважність причин його пропуску. ОСОБА_1 зазначає, що він не був присутнім під час проголошення оскаржуваного рішення суду, а його копію отримала ОСОБА_2 , оскільки він в період з 01.01.2021 року по 05.09.2021 року не проживав за адресою: АДРЕСА_1 , на підтвердження чого надає довідку вуличного комітету вул. О. Теліги від 26.08.2022 року. Зазначає, що підпис у повідомленні про вручення поштового відправлення вчинений не ним. Копію оскаржуваного рішення його представник отримав в суді 25.08.2022 року.

Апеляційне провадження за даною апеляційною скаргою не може бути відкрите з таких підстав.

Однією з основних гарантій права сторони на судовий захист є право оскарження судових рішень (стаття 129 Конституції України). Реалізація цього права здійснюється, зокрема, шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій.

При цьому, слід зауважити, що особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень частини першої статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Відповідно до ст. 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Згідно частини другої статті 358 ЦПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: 1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; 2) пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Сторона, яка приймає участь у судовому процесі, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Зазначений висновок викладено в постанові Верховного Суду від 17 липня 2020 року у справі № 485/911/17, який в силу положень ч.4 ст.263 ЦПК України повинен враховуватися судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи, 19.07.2022 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про розподіл спільного майна подружжя. Відповідач ОСОБА_1 був обізнаний про наявність відповідного позову, оскільки: 01.08.2019 року особисто отримав копію ухвали від 25 липня 2019 року про зустрічне забезпечення (а.с.66), 20.08.2019 року отримав копію ухвали від 30 липня 2019 року про відкриття провадження та призначення справи до судового розгляду (а.с.67), 26.10.2019 року особисто отримав копію ухвали від 22 жовтня 2019 року про призначення експертизи (а.с.82), 02.07.2020 року особисто отримав судову повістку про виклик до суду (а.с.155), був присутнім в судовому засіданні 25.08.2020 року та заявляв клопотання про допит свідків (а.с.169-170), 25.08.2020 року під підпис повідомлений про призначення справи до судового розгляду по суті на 12 жовтня 2020 року (а.с.173), був присутнім у судовому засіданні 11.11.2020 року (а.с.185), 19.11.2020 року особисто отримав ухвалу від 12 листопада 2020 року про поновлення судового розгляду (а.с.192), телефонограмою був повідомлений про те, що розгляд справи призначено на 29.12.2020 року на 15:00 год. (а.с.199). 30 грудня 2020 року було складено повний текст рішення суду (а.с.202-214). Копія оскаржуваного рішення суду була надіслана ОСОБА_1 31 грудня 2020 року, що підтверджується супровідним листом (а.с.217) та отримана ОСОБА_1 09 січня 2021 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.218).

З викладеного вбачається, що відповідач ОСОБА_1 , достеменно знаючи про наявність у провадженні суду цивільної справи про розподіл спільного майна подружжя та отримавши 09.01.2021 року копію рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 30 грудня 2020 року, звернувся з апеляційною скаргою на дане судове рішення лише 08.09.2022 року, тобто після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, що є підставою для відмови у відкритті апеляційного провадження.

Неналежна зацікавленість у розгляді справи може бути підставою для процесуальних наслідків (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Каракуця проти України» від 16 лютого 2017 року).

Доказів, які б свідчили про добросовісну реалізацію відповідачем своїх процесуальних прав та належне виконання процесуальних обов`язків, зокрема вчинення усіх можливих та залежних від нього дій, спрямованих на своєчасне подання апеляційної скарги, ОСОБА_1 не надав.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) судовий розгляд визнається справедливим за умови забезпечення рівного процесуального становища сторін, що беруть участь у спорі. Вимагається, щоб кожній зі сторін була надана розумна можливість представляти свою справу у такий спосіб, що не ставить її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Поновлення строку на апеляційне оскарження судового рішення без доведеності поважності причин не забезпечувало б рівновагу між інтересами сторін та правову визначеність у цивільних правовідносинах, яка є складовою верховенства права, проголошеного статтею 8 Конституції України.

Необґрунтоване поновлення процесуальних строків на оскарження остаточного судового рішення є порушенням принципу res judicata (правової визначеності), про що неодноразово наголошувалося у прецедентній практиці ЄСПЛ.

Так, у параграфі 41 рішення ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року зазначено, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, пропущеного на значний термін, є порушенням вимог статті 6 Конвенції щодо справедливого судового розгляду в такому його елементі як правова визначеність.

Вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави (рішення ЄСПЛ від 26 квітня 2007 року у справі «Олександр Шевченко проти України» та від 14 жовтня 2003 року у справі «Трух проти України»).

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Виходячи із зазначених критеріїв, ЄСПЛ визнає легітимними обмеженнями встановленні державами - членів Ради Європи вимоги щодо строків оскарження судових рішень (рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 2004 року у справі «Нешев проти Болгарії»).

При цьому, складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ від 21 жовтня 2010 року у справі «Дія 97» проти України»).

Такий правовий висновок міститься у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 361/161/13-ц (провадження № 61-37352сво18).

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про відмову у відкритті апеляційного провадження.

Керуючись ч.2 ст.358 ЦПК України,

у х в а л и в :

Відмовити у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 30 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл спільного майна подружжя.

Надіслати ОСОБА_2 копію ухвали про відмову у відкритті апеляційного провадження, ОСОБА_1 та його представнику - адвокату Ковалюху Василю Миколайовичу - копію ухвали про відмову у відкритті апеляційного провадження разом з апеляційною скаргою.

Копію апеляційної скарги залишити в суді апеляційної інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту підписання і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Судді: