Справа № 361/8532/20 Головуючий в суді І інстанції Василишин В.
Провадження № 22-ц/824/4148/2022 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Гуля В.В.,

за участі секретаря Примушка О.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 22 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, отриманих за відчуження належного їй транспортного засобу,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, в якому просила стягнути із ОСОБА_2 на свою користь грошові кошти у розмірі - 238 398 грн. 00 коп., а також сплачений судовий збір у розмірі - 2 383 грн. 98 коп.

В обґрунтування вимог посилалася на те, що 07 жовтня 2014 року вона на підставі довіреності уповноважила ОСОБА_2 продати належний їй транспортний засіб марки «Volkwagen» модель «Touran», 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

З відповіді Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Черкаській області № 31/23-899 вона дізналася, що ОСОБА_2 на підставі довіреності від 07 жовтня 2014 року продав належний їй на праві власності транспортний засіб.

Вказувала, що на момент звернення до суду відповідач грошові кошти виручені від продажу автомобіля їй не повернув.

Згідно із довідкою № А11-24 від 18 листопада 2020 року, виданої суб`єктом оціночної діяльності фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 довідкова вартість автомобіля марки «Volkwagen» модель «Touran», 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , з урахуванням нормального пробігу та без урахування технічного стану і комплектації, станом на 09 жовтня 2014 року складає 238 398 грн.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 22 листопада 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просилайого скасувати, та ухвалити нове рішення про задоволення її позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом усіх обставин справи.

Обґрунтовувала доводи апеляційної скарги тим, що місцевим судом не правильно застосовано позовну давність, оскільки вона не могла знати про обставини порушення своїх прав починаючи з 07 жовтня 2015 року, а дізналася про таке порушення лише з відповіді Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Черкаській області № 31/23-899 від 12 листопада 2020 року.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову за спливом позовної давності, суд першої інстанції виходив з того, що довіреність від 07 жовтня 2014 року була видана позивачем терміном на один рік і була дійсна до 07 жовтня 2015 року, і протягом трьох років, тобто, до 07 жовтня 2018 року позивач мала право за законом пред`явити вимоги до відповідача про повернення коштів, отриманих них від реалізації автомобіля або повернення належного їй автомобіля в натур, проте, звернулася з цим позовом до суду у грудні 2020 року.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 07 жовтня 2014 року на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Ященко В.М., зареєстрованої у реєстрі № 1249, ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_2 розпоряджатися (продати, обміняти, здати в оренду позичку, тощо) належний їй на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 , виданого Черкаським ВРЕР при УДАІ УМВС України у Черкаській області 02 жовтня 2008 року, автомобіль марки «Volkwagen» модель «Touran», 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , зареєстрований Черкаським ВРЕР при УДАІ УМВС України в Черкаській області 02 жовтня 2008 року.

Для цього надала йому повноваження щодо керування транспортним засобом, представництва інтересів в органах нотаріату, відповідних органах Державтоінспекції, в органах страхування, або будь-яких інших установах, підприємствах та організаціях незалежно від їх підпорядкування і форм власності з усіх без винятку питань, пов`язаних з експлуатацією, наданням у користування та відчуженням автомобіля, а також вчиняти всі інші юридично значимі дії, пов`язані з цією довіреністю.

Відповідно до інформації наданої Головним сервісним центром МВС Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Черкаській області від 12 листопада 2020 року, автомобіль марки «Volkwagen» модель «Touran», 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , був перереєстрований 09 жовтня 2014 року на іншу особу на підставі довідки-рахунку, виданої ПП «Гравіс» ВІС № 704966 від 09 жовтня 2014 року.

Відчуження вищевказаного автомобіля здійснювалося ПП «Гравіс».

Підстави перереєстрації 09 жовтня 2014 року автомобіля марки «Volkwagen» модель «Touran», 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , в РСЦ ГСЦ МВС в Черкаській області на даний час відсутні, так як знищені після закінчення терміну зберігання.

Згідно із довідкою № А11-24 від 18 листопада 2020 року, виданої суб`єктом оціночної діяльності фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 , довідкова вартість автомобіля марки «Volkwagen» модель «Touran», 2008 року випуску, з урахуванням нормативного пробігу та без урахування технічного стану і комплектації станом на 09 жовтня 2014 року складає 238 398 грн. 00 коп. Підстава: бюлетень автотоварознавця № 79 та № 115.

За правилами статті 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя. Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором. У договорі можуть бути встановлені строк дії такого доручення та (або) територія, у межах якої є чинним виключне право повіреного.

Системний аналіз вказаних норм матеріального права дає підстави дійти висновку про те, що договір доручення повинен укладатися у відповідності до вимог ЦК України та інших норм. Укладення договору передбачає вчинення сторонами взаємних дій по розробці та узгодженню умов договору.

За визначенням статті 628 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Сутність та правова природа загального цивільного представництва регулюються положеннями глави 17 ЦК України.

За частиною третьою статті 244 ЦК України довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина перша статті 237 ЦК України).

Факт отримання вказаного транспортного засобу від позивача як і його відчуження відповідач не заперечував. Разом з тим, виходячи зі змісту довіреності, позивач уповноважила відповідача безпосередньо на представництво його інтересів щодо питань, пов`язаних із експлуатацією, в тому числі і керування, користування, відчуження, переобладнання, а також вчинення інших юридичних дій. Зі змісту довіреності від 07 жовтня 2014 року не вбачається, що вищевказаний транспортний засіб був переданий у рахунок погашення боргу та відповідно виступав як засіб забезпечення виконання зобов`язань за борговою розпискою. Спірний автомобіль не був предметом застави. Доказів, які б спростовували зазначену позивачем вартість автомобіля відповідач до суду не надав.

Разом з тим, при розгляді даної справи по суті відповідач заявив про сплив позовної давності щодо вимог про стягнення коштів.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивний (сам факт порушення права) так і суб`єктивний (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

За змістом статей 256, 267 ЦК України суд може відмовити в позові через сплив без поважних причин строку звернення до суду лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог і спливу строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 10 червня 2015 року у справі № 6-267цс15, від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-152цс14.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19) зазначила, що порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», вжитих у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості й обов`язку особи знати про стан її майнових прав. Тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення його цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести те, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права.

Отже, позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що випливає із загального правила, встановленого статтями 12, 81 ЦПК України. Відповідач, навпаки, повинен довести, що інформацію про порушення права можна було отримати раніше.

Позивач вказує, що з відповіді Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Черкаській області № 31/23-899 вона дізналася, що 09 жовтня 2014 року відповідач на підставі довіреності від 07 жовтня 2014 року продав належний їй на праві власності транспортний засіб.

Однак, зазначені доводи не підтверджують того, що позивач не могла дізнатися про порушення свого права раніше.

При цьому, норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення строку, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача (постанова Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 343/1400/15-ц).

Строк дії довіреності, яка була видана позивачем на ім`я відповідача, закінчився 06 жовтня 2015 року. За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач могла дізнатися про порушення своїх прав саме з цього моменту.

У позовній заяві позивач не просила суд поновити строк позовної давності та не вказувала про поважність пропуску визначеного строку для звернення до суду із даними вимогами.

Невиконання повіреним обов`язків, передбачених ст. 1006 ЦК України, не свідчить про неможливість позивача своєчасно дізнатися про порушення її прав.

Отже, враховуючи, що позивач об`єктивно мала можливість знати про обставини порушення своїх прав починаючи з 07 жовтня 2015 року, що з огляду на частину першу статті 261 ЦК України і є початком перебігу позовної давності, проте звернулась до суду з цим позовом у грудні 2020 року, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про пропуск позивачем строку позовної давності.

Вказане узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у поставі від 14 лютого 2018 року у справі № 583/301/16-ц.

На підставі викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову з підстав пропуску позивачем строку на звернення до суду із вимогами про стягнення грошових коштів.

Посилання апелянта на правові висновки Верховного Суду викладені у постанові від 10 січня 2019 року у справі №320/4274/16-ц відхиляються колегією суддів, позаяк у тій справі не вирішувалося питання про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, а відтак посилання на ці правові висновки Верховного Суду в даному випадку не спростовують законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції.

Інших вагомих та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 22 листопада 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та, відповідно до ст.389 ЦПК України, оскарженню до Верховного Суду не підлягає.

Головуючий: Судді: