КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-ц/824/7952/2022 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

16 вересня 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Таргоній Д.О., Голуб С.А., Писаної Т.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 24 січня 2022 року у справі за позовом комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

в листопаді 2021 року позивач звернувся до суду першої інстанції з вказаним позовом, посилаючись на те, що розпорядженням Виконавчого органу Київської міської ради від 10 квітня 2018 року № 591 КП «Київтеплоенерго» видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з виробництва та постачання теплової енергії споживачам, у зв`язку із чим КП «Київтеплоенерго» здійснює з 01 травня 2018 року надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.

На виконання вимог Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року та правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджені Постановою КМУ від 21 липня 2005 року №630, на підставі типового договору, підготовлено та опубліковано договір про надання послуг та централізованого опалення та постачання гарячої води в газеті «Хрещатик» від 28 березня 2018 року №34.

Позивач зазначає, що квартиру АДРЕСА_1 під`єднано до внутрішньобудинкової системи теплопостачання, а отже ОСОБА_1 є споживачем послуг з центрального опалення та/або централізованого постачання гарячої води.

Однак, відповідач своєчасно не сплачувала за спожиті послуги з централізованого опалення та/або централізованого постачання гарячої води, в результаті чого утворилась заборгованість, яка станом на 01 серпня 2021 року складає 29158,66 грн. (заборгованість за послуги централізованого опалення - 18396,68 грн., заборгованість за послуги з централізованого постачання гарячої води - 10761,98 грн.)

Крім того, на підставі договору № 602-18 про відступлення права вимоги від 11 жовтня 2018 року укладеного між ПАТ «Київенерго» та КП (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» прийняв право вимоги до відповідача з оплати спожитих до 01 травня 2018 року послуг з централізованого опалення та/або з централізованого постачання гарячої води у розмірі 18308,54 грн.

Враховуючи вищевикладене, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за спожиті до 01 травня 2018 року послуги з централізованого опалення у розмірі 10183,67 грн., заборгованість за спожиті до 01 травня 2018 року послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 8124,87 грн., заборгованість за спожиті з 01 травня 2018 року послуги з централізованого опалення у розмірі 18396,68 грн., заборгованість за спожиті з 01 травня 2018 року послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 10761,98 грн., витрати пов`язані з отриманням інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у розмірі 33,00 грн. та судовий збір в розмірі 2270 грн.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 24 січня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду КП виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» подало апеляційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржуване рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

В доводах апеляційної скарги скаржник зазначає, що звертаючись до суду першої інстанції з даним позовом було надано всі належні та допустимі докази на підтвердження заявлених позовних вимог.

Судом не враховано, що споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом, зобов`язання відповідача з оплати наданих послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води виникали щомісячно.

Відповідач кожного місяця отримував платіжні документи в яких зазначалось: ПІБ, кількість зареєстрованих осіб, тариф, сума до сплати, розмір заборгованості, тощо.

Натомість, з приводу здійснення неправомірного нарахування заборгованості чи перерахунку за адресою: АДРЕСА_2 в спірний період відповідач до позивача не звертався.

Крім того, ОСОБА_1 від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води у встановленому чинним законодавством порядку за адресою: АДРЕСА_3 не відмовлялась та не відключалась, з претензією на адресу позивача про їх неотримання за вказаною адресою не зверталась.

Також, жодних заперечень на позовну заяву щодо неотримання,ненадання, не користування послугами з централізованого опалення та постачання гарячої води за адресою: АДРЕСА_3 до Голосіївського районного суду м. Києва ОСОБА_1 не надсилала.

В апеляційній скарзі звернуто увагу на те, що КП «Київтеплоенерго» не було пропущено строк позовної давності за вимогами про стягнення заборгованості з оплати послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, спожитих з березня 2017 року, так як строк позовної давності за вимогою про стягнення з відповідача заборгованості в силу пункту 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України продовжено на строк дії карантину.

24 червня 2022 року на адресу Київського апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги позивача, а рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 24 січня 2022 року залишити без змін.

Відзив обґрунтований тим, що судом першої інстанції правильно було застосовано строк позовної давності, оскільки позивач звернувшись до суду в листопаді 2021 року не зазначив ні період надання послуг, за який нарахована заборгованість до 01 травня 2018 року, ні їх обсяг.

У відзиві звернуто увагу на те, що нарахування за період з 01 травня 2018 року по 31 липня 2021 року містить здвоєну суму, оскільки з поданих позивачем розрахунків та інших доказів неможливо з`ясувати, яка саме сума заборгованості за надані послуги виникла у відповідача.

Крім того, позивачем не надано будь-яких доказів про те, що відповідач кожного місяця отримувала платіжні документи із розрахунку на двох зареєстрованих осіб.

Згідно зі ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог у частині стягнення заборгованості за спожиті послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води до 01 травня 2018 року, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності, а в частині стягнення заборгованості за спожиті послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води з 01 травня 2018 року по 03 грудня 2021 року, виходив з того, що надані розрахунки заборгованості здійсненні із розрахунку на двох осіб, а в квартирі за вказаною адресою проживає лише відповідач, доказів проживання в квартирі ще однієї особи стороною позивача надано не було.

Відмовляючи у стягненні з відповідача суми в розмірі 33,00 грн. пов`язаних з отримання інформації з Державного реєстру речових прав, суд першої інстанції виходив з того, що стороною позивача не надано суду доказів на підтвердження вказаної суми, а наявна у справі копія квитанції переконливо не свідчить про те, що позивачем були понесені ці витрати, у зв`язку із отриманням відповідного витягу відносно відповідача у даній справі.

Апеляційний суд не погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу квартири від 02 лютого 2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Київської нотаріального округу Шандибою Л.І.

ОСОБА_1 є споживачем послуг з постачання гарячої води та централізованого опалення, які надавались позивачем.

Розпорядженням Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10 квітня 2018 року №591 КП «Київтеплоенерго» видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з виробництва та постачання теплової енергії споживачам.

З 01 травня 2018 року надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води здійснює КП «Київтеплоенерго».

11 жовтня 2018 року між ПАТ «Київенерго» та КП «Київтеплоенерго» укладено договір №602-18 про відступлення права вимоги (цесії), за умовами якого ПАТ «Київенерго» відступило право вимоги, а КП «Київтеплоенерго» набуло право вимоги до юридичних осіб, фізичних осіб, фізичних осіб-підприємців, щодо виконання ними грошових зобов`язань перед кредитором з оплати спожитих до 01 травня 2018 року послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання станом на 01 серпня 2018 року з урахуванням оплат, що отримані кредитором за період з 01 серпня 2018 року до дати укладення цього договору. Перелік договорів (особових рахунків), споживачів та сум грошових зобов`язань (основний борг), право вимоги яких відступається за цим договором, зазначається у додатку № 1 та додатку №2 до цього договору.

Надання послуг здійснювалось на підставі договору про надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, затвердженого правилами, який був опублікований 31 липня 2014 року на офіційному сайті ПАТ «Київенерго», а також в газеті «Хрещатик» від 06 серпня 2014 року №111 (4511).

Внаслідок невиконання відповідачем своїх зобов`язань щодо своєчасної оплати спожитих послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води у відповідача виникла заборгованість в період до 01 травня 2018 року.

Відповідно до Додатку № 1 та/або Додатку № 2 до Договору цесії позивач набув право вимоги заборгованості за спожиті послуги з централізованого опалення та/або централізованого постачання гарячої води у розмірі 18308,54 грн. (заборгованість за послуги з централізованого опалення у розмірі 10183,67 грн., заборгованість за послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 8124,87 грн.).

Крім того, позивачем нарахована заборгованість у відповідача за надані послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води в період з 01 травня 2018 року, яка станом 01 серпня 2021 року складає в розмірі 29158,66 грн., що підтверджується наданим стороною позивача розрахунком заборгованості.

Правовідносини між сторонами регулюються нормами Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, чинної на час виникнення спірних правовідносин (далі - Правила).

Вказані Правила регулюють відносини між суб`єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг (далі - виконавець), і фізичною та юридичною особою (далі - споживач), яка отримує або має намір отримувати послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.

Пунктом 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», який набрав чинності з 10 грудня 2017 року, визначено, що житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Правилами надання послуг з централізованого опалення встановлено, що централізоване опалення - послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у забезпеченні нормативної температури повітря у приміщеннях квартири (будинку садибного типу), яка надається виконавцем з використанням внутрішньобудинкових систем теплопостачання.

Згідно з ст.ст. 19, 25 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. У разі несвоєчасної сплати платежів за споживання теплової енергії споживач сплачує пеню за встановленими законодавством або договором розмірами. У разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку.

Частиною 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлені обов`язки індивідуального споживача, зокрема оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Відповідно до п. 8 Правил послуги надаються споживачеві згідно з договором, що оформляється на основі типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.

Згідно з ч. 2 ст. 638 ЦК України договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Положеннями ч. 2 ст. 642 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Наявність правовідносин між сторонами за договорами теплопостачання, отже і виникнення цивільних прав та обов`язків, підтверджується діями сторін: постачальник надає послуги з централізованого теплопостачання, надсилає споживачу платіжні документи (рахунки) на оплату спожитої енергії, а споживач отримує послуги та має здійснювати оплату виставлених рахунків.

Відповідно до п. 11 вищезазначених Правил у разі встановлення будинкових засобів обліку води у багатоквартирному будинку, де окремі (або всі) квартири обладнані квартирними засобами обліку, споживачі, які не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку виконавцю та які не мають квартирних засобів обліку (у разі обладнання всіх квартир квартирними засобами обліку - споживачі, які не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку виконавцю), оплачують послуги згідно з показаннями будинкових засобів обліку, не враховуючи витрати води виконавця, юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, які є власниками або орендарями приміщень у цьому будинку, та сумарних витрат води за показаннями всіх квартирних засобів обліку. Різниця розподіляється між споживачами, які не мають квартирних засобів обліку, та споживачами, які не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку води виконавцю, пропорційно кількості мешканців квартири в разі відсутності витоків із загальнобудинкової мережі, що підтверджується актом обстеження, який складається виконавцем у присутності не менш як двох мешканців будинку.

Пунктом 20 Правил встановлено, що плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку.

Пунктом 21 Правил визначено, що у разі відсутності у квартирі (будинку садибного типу) та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку води і теплової енергії плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами (нормами) споживання: з централізованого опалення - з розрахунку за 1 кв. метр (куб. метр) опалюваної площі (об`єму) квартири (будинку садибного типу) та з урахуванням фактичної температури зовнішнього повітря і фактичної кількості днів надання цієї послуги в місяці, який є розрахунковим.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до вимог ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частин 1 та 2 статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Отже, вина відповідача у зобов`язальних правовідносинах презюмується, якщо він не доведе відсутності своєї вини, тобто не доведе належними та допустимими доказами сплату отриманих послуг або не доведе іншого розміру заборгованості.

На підтвердження наданих споживачу послуг до справи долучено корінці нарядів про включення та відключення опалення, акти прийняття вузлів комерційного обліку, відомості про спожиту теплову енергію, акти про перевірку стану вузла обліку теплової енергії будинку АДРЕСА_4 (а.с.12-17).

Підключення будинку до мереж централізованого опалення та постачання гарячої води свідчить про надання послуг позивачем.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач вказував на те, що в розрахунках наданих позивачем, за адресою зареєстровані дві особи, в той же час у зазначеному житловому приміщенні за вказаною адресою постійно проживає і зареєстрована з 26 вересня 2000 року одна особа, однак відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» Індивідуальний споживач зобов`язаний інформувати управителя, виконавців комунальних послуг про зміну власника житла (іншого об`єкта нерухомого майна) та про фактичну кількість осіб, які постійно проживають у житлі споживача. Тож, закон покладає обов`язок інформування на споживача.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідач кожного місяця отримував платіжні документі в яких зазначалось: ПІБ, кількість зареєстрованих осіб, тариф, сума до сплати, розмір заборгованості, тощо.

Доказів звернення із заявами до позивача, з приводу здійснення неправомірного нарахування заборгованості чи перерахунку за адресою: АДРЕСА_2 в спірний період відповідачем не надано та в матеріалах справи не міститься.

У відзиві на позовну заяву, відповідач вказував, що його квартира оснащена лічильником гарячої води, однак підтверджень вказаному останнім не надано.

Однією з підстав для відмови в позові, у рішенні Голосіївського районного суду м. Києва від 24 січня 2022 року вказано, що загальна площа квартири - 48,00 кв.м., а в розрахунку зазначено, що опалювальна площа - 47,1 кв.м., однак відповідно до «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених постановою Кабінету Міністрів від 21.07.2005 року №630 опалювана площа (об`єм) квартири (будинку садибного типу) є загальна площа (об`єм) квартири, а також будинку садибного типу без урахування площі лоджій, балконів, терас.

Отже, опалювальна площа є меншою, ніж загальна площа квартири, а тому і зазначена в розрахункових відомостях не 48, 00 кв.м., а 47,1 кв.м.

В матеріалах справи відсутні звернення відповідача до позивача із заявами про неотримання, ненадання, не користування послугами з централізованого опалення та постачання гарячої води за адресою: АДРЕСА_3 до Голосіївського районного суду м. Києва не надсилав.

Крім того, будь-яких заяв, звернень до відповідних служб щодо отримання неналежних послуг централізованого опалення та гарячого водопостачання ОСОБА_1 не подавала. та не зверталась будь-якими заявами про відключення квартири від централізованого опалення та постачання гарячої води.

Не направлення на адресу позивача листа-претензії щодо сплати заборгованості не звільняє відповідача від оплати наданих послуг.

Враховуючи вище викладене, судова колегія приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення заборгованість за спожиті з 01 травня 2018 року послуги з централізованого опалення у розмірі 18396,68 грн., заборгованість за спожиті з 01 травня 2018 року послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 10761,98 грн. є доведеними та підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення заборгованість за спожиті послуги до 01 травня 2018 року з централізованого опалення та з централізованого постачання гарячої води, судова колегія приходить до висновку, що дані позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач на підставі договору про відступлення права вимоги (цесії) № 602-18 від 11 жовтня 2018, прийняв право вимоги до відповідача з оплати спожитих до 01 травня 2018 року послуг з централізованого опалення та/або з централізованого постачання гарячої води у розмірі 18308,54 грн.

Відповідно до п. 3.4.2 договору новий кредитор має право на отримання замість кредитора від споживачів, визначених у Додатку № 1 та/або Додатку № 2 до Договору цесії сплати заборгованості.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, щодо законності рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості за надані та спожиті послуги до 01 травня 2018 року, колегія суддів виходить із наступного.

Так, в рішенні суд першої інстанції зазначив, що пропуск строку позовної давності є очевидним, оскільки позивач звернувся до суду із даним позовом в листопаді 2021 року, а заборгованість за частину вимог за житлово-комунальні послуги виникла до 01 травня 2018 року.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Частиною 5 ст. 261 ЦК України визначено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

У частині першій статті 266 ЦК України передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважаться, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини перша та друга статті 264 ЦК України).

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBI№GS A№D OTHERS v. THE U№ITED KI№GDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09,§ 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Матеріали справи свідчать, що відповідач у відзиві на позовну заяву просив застосувати строк позовної давності до вимог позивача про стягнення заборгованості до 01 травня 2018 року (а.с. 59-63).

02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID-19», із подальшими змінами, на усій території України установлено карантин з 12 березня 2020 року до 31 липня 2020 року, згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 року № 392, враховуючи зміни, внесені постановою Кабінету Міністрів Українивід 17 червня 2020 року № 500.

Дію карантину, встановленого цією постановою, продовжено з 1 серпня до 19 грудня 2020 року згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 22 липня 2020 року № 641, враховуючи зміни, внесені постановами Кабінету Міністрів України від 26 серпня 2020 року № 760, від 13 жовтня 2020 року № 956, від 9 грудня 2020 року № 1236.

В подальшому, дію карантину, встановленого цією постановою, продовжено з 19 грудня 2020 року до 31 серпня 2022 року згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року № 1236, враховуючи зміни, внесені постановами Кабінету Міністрів України від 17 лютого 2021 року № 104, від 21 квітня 2021 року № 405, від 16 червня 2021 року № 611, від 11 серпня 2021 року № 855, від 22 вересня 2021 року № 981, від 15 грудня 2021 року № 1336, від 23 лютого 2022 року № 229, від 27 травня 2022 року № 630.

При цьому, Законом України № 731-ІХ від 18 червня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)»), до 06 серпня 2020 року були продовжені саме процесуальні строки, визначені ЦПК України. Натомість строки, визначені пунктом 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, зокрема строки визначені нормами матеріального права - ст.ст. 257 і 258 ЦК України, таких змін та (або) обмежень вищевказаним Законом не зазнали і, відповідно, вважаються продовженими і на час розгляду цієї справи апеляційним судом.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, що строк позовної давності пропущений до позовних вимог про стягнення заборгованості, яка виникла до травня 2018 року, оскільки відбулося переривання строку позовної давності.

Доводи скаржника, які вказані у відповіді на відзив поданого останніми до суду першої інстанції про те, що обчислення строків позовної давності щодо стягнення заборгованості повинно відбуватись з моменту укладення договору про відступлення права вимоги № 602-18, який був укладений 11 жовтня 2018 року, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки заміна кредитора в зобов`язанні не перериває строків позовної давності. Строк позовної давності щодо несплачених щомісячних платежів за спожиті житлово-комунальні послуги має здійснюватись по кожному платежу, а не загалом з 11 жовтня 2018 року, як помилково вважає позивач.

Перевіряючи такі висновки суду першої інстанції колегія суддів відмічає наступне.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 1 статті 81 ЦПК України).

Згідно з частиною 6 статті 81 ЦК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. У разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує відповідні докази (ст. 84 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, диспозитивність цивільного судочинства унеможливлює витребування доказів за ініціативою суду, а позивач своїми правами щодо предмета спору, в тому числі щодо надання та (або) витребування доказів не скористався.

В апеляційній скарзі позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за спожиті до 01 травня 2018 року послуги з централізованого опалення у розмірі 6651,19 грн. та за послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 5149,07 грн., на підтвердження чого долучив до апеляційної скарги новий детальний (помісячний) розрахунок заборгованості за період з липня 2015 року до березня 2022 року.

Згідно з ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Як зазначено вище, відповідач заявив у відзиві на позовну заяву про застосування строку позовної давності до заборгованості, яка виникла до 01 травня 2018 року.

У письмових запереченнях проти заяви відповідача про застосування строку позовної давності, наданих суду першої інстанції, позивач послався лише на те, що обчислення строків позовної давності щодо стягнення заборгованості повинно відбуватись з моменту укладення цього договору, при цьому, детального (помісячного) розрахунку заборгованості, яка виникла до 01 травня 2018 року позивач до суду першої інстанції не надав.

З огляду на викладене, колегія суддів не приймає додані до апеляційної скарги нові докази, оскільки такі докази до суду першої інстанції позивачем не подавалися, вони не були предметом дослідження суду першої інстанції. Будь-яких заяв про долучення до матеріалів справи вказаних доказів позивачем не подано, а також не обґрунтовано та не надано доказів неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості, що утворилась до 01 травня 2018 року за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів позивача та питання вичерпності висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить із того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано повну відповідь на всі істотні питання, що виникли при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

В частині вимог про стягнення з відповідача витрат пов`язаних з отриманням інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у розмірі 33,00 грн. слід зазначити наступне.

Відповідно до положень п. 4 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Так, з матеріалів справи убачається, що позивачем при підготовці справи до судового розгляду вчинялися дії пов`язані із отриманням інформації з Державного реєстру речових прав на майно щодо власника квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до наданої позивачем квитанції від 22 вересня 2021 року № 203880, позивачем у зв`язку із отриманням інформації з реєстру було понесено витрати у розмірі 33,00 грн.

Враховуючи викладене, з відповідача на користь позивача також підлягають стягненню понесені останнім витрати пов`язані із підготовкою справи до судового розгляду у розмірі 33,00 грн.

Таким чином, наведене та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для скасування оскаржуваного рішення суду та часткового задоволення позовних вимог, яке ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно до ст. 141 ЦПК України визначено, що суд апеляційної чи касаційної інстанціях, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову.

Оскільки за подачу позовної заяви КП виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» сплатили судовий збір у розмірі 2270,00грн, а за подачу апеляційної скарги 3405,00 грн, всього 5675,00 грн, а апеляційну скаргу задоволено частково, що становить 61,4% від загального розміру позовних вимог, тому суд апеляційної інстанції стягує суму судового збору з відповідача на користь апелянта пропорційно задоволеній сумі позову що становить 3484,45грн.

Керуючись ст. ст. 7, 367, 374, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 24 січня 2022 року скасувати.

Ухвалити по справі нове судове рішення, яким позов Комунального підприємства Виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго»:

- заборгованість за спожиті з 01 травня 2018 року послуги з централізованого опалення у розмірі 18396,68 грн. (вісімнадцять тисяч триста дев`яносто шість гривень шістдесят вісім копійок);

- заборгованість за спожиті з 01 травня 2018 року послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 10761,98 грн. (десять тисяч сімсот шістдесят одна гривня дев`яносто вісім копійок).

- витрати пов`язані з отриманням інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у розмірі 33,00 грн. (тридцять три гривні).

У задоволенні позову в іншій частині відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» судовий збір у розмірі 3484,45 грн. (три тисячі чотириста вісімдесят чотири гривні сорок п`ять копійок).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 16 вересня 2022 року.

Реквізити сторін:

Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго», зареєстроване місце знаходження: пл.. Івана Франка, 5, м. Київ, 01001 (поточний рахунок № НОМЕР_1 у ТВБВ № 10026/020 філія - Головного управління по м. Києву та Київській області АТ «ОЩАДБАНК», );

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , ІПН: НОМЕР_2 .

Суддя-доповідач Д.О. Таргоній

Судді: С.А. Голуб

Т.О. Писана