Провадження 2/357/874/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 вересня 2022 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючий суддя - Цукуров В. П. ,

секретар судового засідання - Чайка О.В., ,

за участю позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , представника позивачів - адвоката Лабика Р.Р., представника відповідача - Синельнікова М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Біла Церква Київської області за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» про відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (далі - «Позивачі») звернулись до суду з даним позовом до ПАТ «Страхова група «ТАС» (далі - «Відповідач») про відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого.

В обґрунтування заявлених вимог Позивачі посилаються на наступні обставини.

23.09.2021 року близько 06:03 год. за адресою: Київська область, Білоцерківський район, місто Узин, на перехресті вулиці Волі та вулиці Світанкова, відбулась дорожньо-транспортна пригода, в якій водій - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , керуючи автомобілем марки: «FORD TRANSIT CONNECT», реєстраційний номер НОМЕР_1 , допустив наїзд на велосипедиста - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який перетинав проїзну частину дороги з права наліво відносно напрямку руху автомобіля.

Внаслідок даної ДТП велосипедист - ОСОБА_4 , отримав тілесні ушкодження з якими був доставлений до Білоцерківської ЦРЛ, де ІНФОРМАЦІЯ_6 року від отриманих травм помер.

За фактом ДТП Головним управлінням Національної поліції в Київській області внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002308 матеріали про вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.286 КК України.

Станом на сьогодні досудове розслідування у кримінальному провадженні №0002308 триває.

В результаті вищевказаного ДТП та наслідків від нього, близьким родичам потерпілого, зокрема матері - ОСОБА_1 та дочці - ОСОБА_2 , було завдано шкоду, у зв`язку з чим виникло право на її відшкодування за рахунок Відповідача.

За таких обставин Позивачі були вимушені звернутися до суду та просили стягнути з Відповідача на користь Позивача ОСОБА_2 11 331,09 грн. страхового відшкодування витрат на лікування потерпілого; 7 260,00 грн. страхового відшкодування витрат на поховання потерпілого; 18 000,00 грн. страхового відшкодування моральної шкоди; стягнути з Відповідача на користь Позивача - ОСОБА_1 18 000,00 грн. страхового відшкодування моральної шкоди; 205 408,91 грн. страхового відшкодування шкоди пов`язаної з втратою годувальника в межах ліміту страхової суми, яка підлягає виплаті ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 28.12.2021 року було відкрито провадження у даній справі, постановлено провести її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження (а.с.84-85).

01.02.2022 року на адресу суду засобами поштового зв`язку від представника Відповідача надійшов відзив на позов, разом із підтвердженням його направлення Позивачам. У відзиві той просив у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі (а.с.106-115).

20.07.2021 року в судовому засіданні представник Позивача підтримав заявлені вимоги, надав суду пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, просив позов задовольнити повністю. Додатково пояснив, що оскільки потерпілий ОСОБА_4 перебуваючи у лікарні у важкому стані не приходячи до тями самостійно не міг витрачати кошти на придбання ліків, то такі витрати несла його дочка ОСОБА_2 . Загальна сума таких витрат які вона понесла становить - 11 331,09 грн. Щодо витрат на поховання, то вона також понесла витрати на поховання у розмірі 7 260,00 грн., що не оспорюється Відповідачем. Щодо розміру моральної шкоди Відповідач також не заперечує. Тому, виходячи із зазначеного у позові розрахунку, частка кожного із членів сім`ї складає - 18 000,00 грн. Дружина померлого та інша дочка з аналогічним позовом не зверталися, оскільки розмір належного відшкодування всій сім`ї перевищує встановлений законом ліміт у 26 000,00 грн. і вони подали заяви Відповідачу про те, що не заперечують проти отримання відшкодування однією із дочок та матір`ю загиблого. Щодо доказів перебування матері на утриманні померлого, то закон не передбачає точного переліку таких доказів. Тому Позивач ОСОБА_1 надала суду: копію свідоцтва про народження сина; копію свого паспорта на підтвердження віку; акт про засвідчення факту перебування на утриманні; довідку про розмір її пенсії - 2 731,00 грн.; довідку про розмір заробітної плати померлого (близько 7000 гривень на місяць); довідку органу місцевого самоврядування про те, що покійний та його мати проживали однією сім`єю, а також довідку із лікарні про те, що при хворобі матері, її син перебував разом з нею як доглядальник. Також Позивачем було надано відповідний акт обстеження житлово-побутових умов, складений Центром з надання соціальних послуг Узинської міської ради, відповідно до якого Позивач ОСОБА_1 потребує на матеріальну допомогу у зв`язку із втратою годувальника. Також було надано відповідь сімейного лікаря на адвокатський запит відповідно до якого ОСОБА_1 потребувала у 2020 році, 2021 році та потребує зараз на постійний сторонній догляд та постійний прийом ліків. Відповідно до наданої виписки із медичної карти амбулаторного хворого ОСОБА_1 хворіє з 1984 року та потребує постійного стороннього догляду. Із відповіді ПФУ убачається, що померлий отримував заробітну плату 6 500,00 грн. - 7 500,00 грн. на місяць, а також пенсію 2 200,00 грн. на місяць. Тобто, його загальний дохід у місяць складав 8 700,00 грн. - 9 700,00 грн. на місяць. Тому представник вважає, що Позивачем надано повний перелік документів, для задоволення всіх позовних вимог. Також повідомив, що на цей час кримінальне провадження не завершене, було проведено певні судові експертизи, але у зв`язку з воєнним станом відділ поліції, що займався розслідуванням, спрямований для встановлення військових злочинів у Київській області.

13.09.2021 року в судовому засіданні Позивач ОСОБА_2 підтримала заявлені вимоги, надала суду пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, просила позов задовольнити повністю. Додатково пояснила, що звернулася до суду у зв`язку з трагедією - її батька збив автомобіль. Сім`я батька складалася з: мати - ОСОБА_1 ; дружини - ОСОБА_5 ; сестри - ОСОБА_6 також вона сама - ОСОБА_2 та батька. Після ДТП батька було доставлено до лікарні, де він був в реанімації, а потім на 9-й день помер. При цьому вона з матір`ю купували за призначенням лікаря ліки і антибіотики, серцево-підтримуючи та інші препарати. Похованням також займалися вони. Батько проживав разом з матір`ю - ОСОБА_1 , сестрою, дружиною за адресою: АДРЕСА_1 . Батько для них був годувальником. Він купував за свої кошти для них ліки, продукти, одяг та все інше. Також він оплачував за власний рахунок комунальні послуги. При цьому єдиним непрацездатним членом сім`ї була Позивач ОСОБА_1 . Витрати на його лікування після ДТП вона несла разом з ОСОБА_1 та своїм чоловіком.

13.09.2021 року в судовому засіданні Позивач ОСОБА_1 підтримала заявлені вимоги, надала суду пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, просила позов задовольнити повністю. Додатково пояснила, що загиблий син за життя жив разом з нею. Він оплачував комунальні послуги, купував за свої кошти для неї продукти. Коли її поклали у лікарню з короновірусом, син був з нею у лікарні всі ці дні. Він отримував пенсію та заробітну плату і на ці кошти вони жили.

13.09.2021 року в судовому засіданні представник Відповідача позовні вимоги не визнав, надав пояснення, аналогічні викладеним у відзиві. У задоволенні позову просив відмовити повністю.

Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши доказі у справі в їх сукупності, приходить до висновку про те, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено наступні обставини та зміст спірних правовідносин.

Як убачається із матеріалів справи, Позивач ОСОБА_1 була матір`ю ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 21.05.1983 року, актовий запис №232, де в графі мати зазначено - ОСОБА_1 (а.39).

Згідно з довідкою №11-14-4070 від 17.11.2021 року, виданою Узинською міською радою ОСОБА_4. до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , разом були прописані члені сім`ї: дружина - ОСОБА_5 ; мати - ОСОБА_1 ; дочка - ОСОБА_6 ; онука - ОСОБА_7 (а.с.37, 38).

Відповідно до акту про засвідчення факту перебування на утриманні від 17.11.2021 року, Позивач ОСОБА_1 потребувала утримання, оскільки її дохід був меншим ніж необхідні витрати та перебувала на утриманні у свого сина - ОСОБА_4 , що підтверджується копією довідки від 13.08.2020 року №1594 (а.с.42, 43).

Згідно з копією довідки про доходи №886718, Позивач ОСОБА_1 перебуває на обліку в Білоцерківському об`єднаному управлінні ПФУ в Київській області і отримує пенсію за віком в розмірі - 2 631,46 грн. (а.с.48).

Відповідно до довідки від 17.11.2021 року №29, виданої ПОП «Агрофірма Узинська», ОСОБА_4 працював на вищезазначеному підприємстві на посаді слюсар МТФ, заробітна плата (дохід) за період з липня 2021 року по жовтень 2021 рік склала - 21 337,64 грн. (а.с.44).

23.09.2021 року в місті Узин відбулась дорожньо-транспортна пригода, у якій водій ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , керуючи автомобілем марки "FORD TRANSIT CONNECT", реєстраційний номер НОМЕР_1 , допустив наїзд на велосипедиста ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Внаслідок даної ДТП велосипедист ОСОБА_4 отримав тілесні ушкодження з якими був доставлений до Білоцерківської ЦРЛ, де ІНФОРМАЦІЯ_6 року від отриманих травм помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 , виданим Виконавчим комітетом Узинської міської ради Білоцерківського району Київської області, актовий запис №360 (а.с.35).

За фактом ДТП Головним управлінням Національної поліції в Київській області внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002308 матеріали про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України.

Вищевказані обставини підтверджуються витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 27.09.2021 року, протоколом огляду місця ДТП від 23.09.2021 року, поясненнями водія ОСОБА_3 , постановою про визнання та приєднання речових доказів до матеріалів кримінального провадження від 27.09.2021 року, протоколом допиту свідка ОСОБА_3 , постановою про визначення кваліфікації кримінального правопорушення від 04.10.2021 року, висновком експертного дослідження №735 від 05.10.2021 року, висновком експерта №926-735 від 19.10.2021 (а.с.14, 15, 16-24, 25, 26, 27-28, 29, 30-34).

Станом на дату ДТП цивільно-правова відповідальність, пов`язана з експлуатацією забезпеченого транспортного засобу марки «FORD TRANSIT CONNECT», реєстраційний номер НОМЕР_1 , була застрахована у Відповідача відповідно до договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АТ1145961 (а.с.62).

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 , виданого 16.10.1992 року, актовий запис 146, Позивачу ОСОБА_2 покійний ОСОБА_4 приходився батьком (а.с.53).

16.07.2014 року Позивач ОСОБА_2 одружилась, що підтверджується відповідним свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_5 , виданого Виконавчим комітетом Узинської міської ради Білоцерківського району Київської області, актовий запис №37 (а.с.54).

Розглядаючи дану цивільну справу суд керується наступними нормами права.

Згідно з ст.ст. 15, 16 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч.5 ст.1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до ч.2, 5 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини (п.4 Постанови Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2013 Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки).

В результаті вищевказаного ДТП та наслідків від нього, близьким родичам потерпілого, зокрема: матері - ОСОБА_1 та дочці - ОСОБА_2 , було завдано шкоду, у зв`язку з чим виникло право на її відшкодування за рахунок Відповідача.

Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних врегульовано Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» №1961-IV від 01.07.2004 року.

Згідно з пунктом 21.1. статті 21 Закону №1961-IV, в редакції чинній на дату ДТП: «З урахуванням положень пункту 21.3 цієї статті на території України забороняється експлуатація транспортного засобу (за винятком транспортних засобів, щодо яких не встановлено коригуючий коефіцієнт в залежності від типу транспортного засобу) без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України, або поліса (сертифіката) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладеного в іншій країні з уповноваженою організацією із страхування цивільно-правової відповідальності, з якою МТСБУ уклало угоду про взаємне визнання договорів такого страхування».

Станом на дату ДТП, цивільно-правова відповідальність, пов`язана з експлуатацією забезпеченого транспортного засобу марки «FORD TRANSIT CONNECT», реєстраційний номер НОМЕР_1 , була застрахована у Відповідача відповідно до договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АТ1145961 (чинного на дату ДТП).

Пунктом 1.3. статті 1 Закону №1961-IV, в редакції чинній на дату ДТП, визначено: «Потерпілі - юридичні та фізичні особи, життю, здоров`ю та/або майну яких заподіяна шкода внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з використанням транспортного засобу».

Відповідно до частини 1 статті 35 Закону №1961-IV, в редакції чинній на дату ДТП: «Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування».

Право на звернення до суду закріплено у Конституції України і на час звернення позивача із позовом відповідно до статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширювалася на всі правовідносини, що виникали у державі.

Статтею 124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Законом може бути визначений обов`язковий досудовий порядок врегулювання спору.

Тобто, з набранням чинності змін до Конституції України від 02 червня 2016 року, можливість звернення до суду пов`язується з дотриманням позивачем досудового порядку врегулювання спору, якщо такий порядок визначений законом як обов`язковий.

Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлене актами цивільного законодавства.

Відповідно до статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату).

До сфери обов`язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом № 1961-IV.

Згідно з статтею 6 Закону №1961-IV страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, МТСБУ) заяву про страхове відшкодування (пункт 35.1 статті 35).

Згідно з пунктом 36.1 статті 36 Закону №1961-IV страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку.

Відповідно до пунктів 37.1.1, 37.1.4 статті 37 Закону №1961-IV підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є: зокрема неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

При цьому зазначений у пункті 37.1.4 статті 37 Закону № 1961-IV строк є присічним і поновленню не підлягає.

Із аналізу наведених норм спеціального Закону № 1961-IV можна зробити висновок, що підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування передбачені у статті 37 Закону №1961-IV, їх перелік є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає.

Тому саме трьох річний строк звернення із заявою про виплату страхового відшкодування є припинювальним і з його спливом у страховика настає право на відмову у виплаті страхового відшкодування.

Разом з тим у Законі №1961-IV прямо не передбачено, що встановлено досудовий порядок врегулювання спору. Не зазначено про обов`язок особи, яка заявляє вимогу про виплату страхового відшкодування, спочатку звернутися до страховика, та не пов`язано дотримання такого порядку з правом чи можливістю цієї особи звернутися до суду з вимогою про стягнення страхового відшкодування.

Тому у контексті вказаних обставин справи можна зробити висновок, що у Законі №1961-IV не передбачено обов`язкового досудового порядку врегулювання питання з приводу виплати страхового відшкодування, особа, яка вимагає такої виплати, за власним розсудом може звернутися із заявою безпосередньо до страховика, з дотриманням вимог, передбачених у статті 35 названого Закону, чи звернутися безпосередньо до суду.

У разі звернення із заявою безпосередньо до суду, страховик з цього моменту має діяти відповідно до статті 36 Закону № 1961-IV, та не позбавлений можливості, у разі відсутності заперечень проти позову, його визнати та сплатити страхове відшкодування.

Такого висновку прийшла Велика Палата Верховного Суду у справі №465/4287/15 (провадження №14-406цс19, постанова від 11 грудня 2019 року).

З урахуванням висновку Великої Палати Верховного Суду та користуючись своїм Конституційним правом, Позивачем не вживалось жодного досудового врегулювання, а навпаки прийнято рішення про звернення безпосередньо до суду з позовом про стягнення страхового відшкодування зі страхової компанії.

Відповідно до частини 1 статті 1187 Цивільного кодексу України: «Джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб».

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч. 2 ст. 1187 ЦКУ).

Згідно з ч.5 ст.1187 цього Кодексу особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до роз`яснень пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладених у пункті 8 його постанові від 01 березня 2013 р. № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», судам роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у особи, що її завдала, за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Таким чином, закон містить вказівку на перерозподіл обов`язку доказування та зобов`язує саме відповідача довести, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, була спричинена внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Разом з тим шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела.

Як вбачається з прийнятого відповідачем рішення, останній не посилається на жодну обставину чи доказ, який би вказував на те, що шкоду потерпілому було завдано внаслідок непереборної сили чи умислу потерпілого.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає відповідальність власника такого джерела, а завдана ним шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної особи, у тому числі якщо шкоду завданої здоров`ю особи (постанови Верховного Суду у справах: №751/8121/17 від 14 січня 2019 року; №500/2095/15-ц від 10 січня 2019 року; №757/59802/16-ц від 05 грудня 2018 року; №126/1439/17 від 01 лютого 2018 року).

Отже, з вищевикладеного випливає, що саме володільці джерела підвищеної небезпеки можуть бути відповідальними за шкоду завдану ними в розумінні ст.1166, 1187 ЦКУ, а не пішоходи чи пасажири, які несуть відповідальність виключно у разі завдання ними умисної шкоди.

Згідно з пункту 27.4. статті 27 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" від 01.07.2004 №1961-IV: «Страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку».

Позивач, ОСОБА_2 , понесла витрати на поховання потерпілого у розмірі 7 260,00 грн., що підтверджується товарною накладною від ІНФОРМАЦІЯ_6 року (а.с. 60).

Отже, загальний розмір відшкодування витрат Позивача на поховання становить 7 260,00 грн., що не перевищує 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Вимога Позивача ОСОБА_2 про стягнення з Відповідача на її користь 7260,00 грн. є законною та підлягає задоволенню.

Крім того, пунктом 27.3. Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим).

Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

Особами, які мають право на отримання страхового відшкодування моральної шкоди у зв`язку із смертю ОСОБА_8 є: матір - ОСОБА_1 ; дружина - ОСОБА_5 ; дочка - ОСОБА_9 ; дочка - ОСОБА_10 .

На день настання страхового випадку, статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» встановлено у 2021 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 1 січня - 6 000,00 грн.

З урахуванням викладеного загальний розмір страхового відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, становить 72 000,00 грн., виплачується рівними частинами між особами, які мають право на отримання страхового відшкодування.

Отже, частка, яка припадає на кожну особу, що має право на отримання страхового відшкодування, в порядку пункту 27.3. Закону, дорівнює - 18 000,00 грн. Вимоги обох Позивачів про стягнення з Відповідача на їхню користь по 18000,00 грн. у якості відшкодування моральної шкоди є законною та підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 22 Закону №1961-IV, в редакції чинній на дату ДТП: «У разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи».

Згідно з п.23.1 ст.23 Закону України №1961-IV, шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, серед іншого, є шкода, пов`язана із смертю потерпілого.

Відповідно до пункту 27.1 статті 27 Закону України №1961-IV, страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди.

Страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку (п.27.2 ст.27 Закону №1961-IV).

Тобто зазначеною нормою Закону №1961-IV, встановлений мінімально гарантований розмір страхового відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника.

Відповідно до п.25 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» № 4 від 01.03.2013 року страхове відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого в дорожньо-транспортній пригоді, а також особам, яким завдано шкоди смертю годувальника, та витрати на поховання, якщо смерть потерпілого настала в результаті страхового випадку, здійснюються в порядку, передбаченому параграфом 2 глави 82 ЦК та розділом III Закону № 1961-ІV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Згідно з ч.1 ст.1200 Цивільного кодексу України (далі- ЦК України): «У разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: 1) дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); 2) чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно; 3) інвалідам - на строк їх інвалідності; 4) одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, - до досягнення ними чотирнадцяти років; 5) іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, - протягом п`яти років після його смерті».

Отже, до осіб, що мають право на відшкодування шкоди, завданою смертю годувальника, слід віднести: непрацездатних осіб, які були на утриманні; непрацездатних осіб, які мали на день смерті потерпілого право на одержання від нього утримання.

Так, підпунктом є) пункту 35.2 статті 35 Закону України від 01.07.2004 №1961-IV передбачено, що для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування, до якої додає документи, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого, його доходи за попередній (до настання дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік, розміри пенсій, надані утриманцям внаслідок втрати годувальника, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди у зв`язку із смертю годувальника.

Відповідно до статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Аналіз наведеного положення закону дає підстави для висновку, що умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є одночасна наявність двох обов`язкових підстав: непрацездатність батьків та потреба в матеріальній допомозі.

Згадана стаття Сімейного кодексу України не містить визначення, за яких обставин особа може вважатися такою, що потребує матеріальної допомоги.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18-ц (провадження №61-2386сво19) під час встановлення того, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність в матеріальній допомозі. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги.

Отже, в розумінні вищенаведеної норми ЦК України, ОСОБА_1 є особою, яка, за життя свого сина, була на його утриманні та мала право на утримання, оскільки досягла пенсійного віку встановленого законом у 1998 році та відносилась до непрацездатних осіб, а тому підпадає під дію пункту 2 частини 1 статті 1200 ЦКУ. Факт досягнення пенсійного віку Позивачем підтверджується статтею 12 Закону України від 05.11.1991 № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення», згідно якої право на пенсію за віком мають жінки - після досягнення 55 років та довідкою про розмір пенсії.

Таким чином, Позивач ОСОБА_1 є особою, яка має право на відшкодування шкоди у зв`язку із загибеллю сина, оскільки на день його смерті була на його утриманні. Позовна вимога про стягнення з Відповідача на користь Позивача ОСОБА_1 страхового відшкодування шкоди, пов`язаної з втратою годувальника у межах ліміту страхової суми, яка підлягає виплаті ОСОБА_1 у сумі 205408,91 грн. є законною та підлягає задоволенню.

У той же час, позовна вимога ОСОБА_2 про стягнення з Відповідача на її користь відшкодування витрат на лікування потерпілого у сумі 11331,09 грн. задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Суд вважає, що нею не доведено належними та допустимими доказами, ту обставину, що особисто вона несла такі витрати. Навіть у своїх пояснення у судовому засіданні вона повідомила суду, що вони покупали ліки разом зі своїм чоловіком та Позивачем ОСОБА_1 .

Крім того, п.24.1 ст.24 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності» передбачає наступне: «У зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів. Витрати, пов`язані з лікуванням потерпілого в іноземній державі, відшкодовуються, якщо лікування було узгоджено з особою, яка має здійснити страхове відшкодування.

Зазначені в цьому пункті витрати та необхідність їх здійснення мають бути підтверджені документально відповідним закладом охорони здоров`я.»

Тобто, спеціальний закон прямо передбачає наявність документу, який виданий відповідним закладом охорони здоров`я і який містить відомості про необхідні витрати на лікування потерпілого.

Втім, такого документу Позивачем суду не надано. Представник Позивача пояснив, що перелік призначень на лікування потерпілого міститься в медичній карті потерпілого, проте є нечитабельним.

У зв`язку із вищевикладеним у задоволенні даної вимоги про відшкодування витрат на лікування необхідно відмовити.

Інші вимоги Позивачів ґрунтуються на законі та підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Таким чином, справу розглянуто в межах заявлених позовних вимог, на підставі наданих сторонами доказів, з урахуванням обраного Позивачем способу захисту права.

Відповідно до позиції Верховного Суду (справа №761/1147215-ц постанова від 28.11.2018 року) моральна шкода, що визначена у грошовому вимірі є шкодою майнового характеру. Згідно з підпунктом 1 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Виходячи з таких положень законодавства та враховуючи приписи ст.141 ЦПК України, судовий збір підлягає стягненню з Відповідача в дохід держави у розмірі 1 відсотку від загальної суми задоволених позовних вимог у сумі 248668,91 грн., тобто у розмірі 2486,69 грн.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.3, 13, 81, 141, 254, 263, 264-265, 273, 352, 354 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» про відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого - задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» на користь ОСОБА_2 відшкодування витрат на поховання потерпілого у сумі 7 260,00 гривень., відшкодування моральної шкоди у сумі 18 000,00 гривень, а всього стягнути 25 260,00 (двадцять п`ять тисяч двісті шістдесят гривень 00 копійок).

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди у сумі 18 000,00 гривень, страхове відшкодування шкоди, пов`язаної з втратою годувальника у сумі 205 408,91 гривень, а всього стягнути 223 408,91 (двісті двадцять три тисячі чотириста вісім гривень 91 копійка) гривень.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про відшкодування витрат на лікування потерпілого - відмовити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» на користь державного бюджету судовий збір у сумі 2 486,69 грн.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивачі:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_6 .

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_7 .

Відповідач:

Приватне акціонерне товариство «Страхова група «ТАС», місцезнаходження: 03062, місто Київ, проспект Перемоги, будинок 65, ідентифікаційний код юридичної особи: 30115243.

Повне судове рішення складено 19.09.2022 року.

СуддяВ. П. Цукуров