КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження № 22-ц/824/7443/2022 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Яворського М.А. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

розглянувши цивільну справу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 16 лютого 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом до ОСОБА_1 , відповідно до якого просив стягнути з відповідача на свою користь суму боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних в розмірі 28 331,08 грн, а також сплачену суму судового збору.

Заявлені позовні вимоги ОСОБА_2 мотивував тим, що між сторонами був укладений усний договір оренди квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідач свої зобов`язання по сплаті орендної плати не виконував, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 14 липня 2018 року становила 22 000 грн. Відповідач зобов`язався сплатити заборгованість до 01 вересня 2018 року, про що видав розписку. Проте, відповідач свого обов`язку не виконав, у зв`язку з чим, позивач вимушений звернутись до суду для захисту своїх прав та інтересів.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 16 лютого 2022 року позовні вимоги ОСОБА_2 було задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість в розмірі 21 958,80 грн, з яких: сума боргу - 16 800 грн, інфляційні збитки - 3753,12 грн, 3% річних - 1405,68 грн. В решті позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачену суму судового збору в розмірі 699,16 грн.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, яку мотивовано тим, що викладені в позовній заяві обставини не відповідають дійсності й ним не було отримано коштів в борг, а тому й зобов`язання за борговою розпискою відсутні.

Так, апелянт наголошує на тому, що насправді договір оренди було укладено між позивачем та бюром перекладів ТОВ «Ареал», яке використовувало дану квартиру як офіс у комерційних цілях й в подальшому передало в суборенду частину орендованих приміщень приватному нотаріусу Кузьмик Є.Ю. Вказано, що саме приватний нотаріус здала в 2016 році в суборенду кабінет відповідачу по справі площею 9 кв.м. і саме з приватним нотаріусом Кузьмик Є.Ю. відповідач мав усні домовленості по оренді даного кабінету, де здійснював свою адвокатську діяльність.

В апеляційній скарзі також зазначено, що у 2018 році позивач по справі в односторонньому порядку підняв орендну плату та зобов`язав усіх орендарів, в тому числі і відповідача, сплачувати напряму йому грошові кошти, як власнику даної квартири. У липні 2018 року позивач припинив оренду, змінив замки на вхідних дверях та не віддав майно відповідача, мотивуючи це надуманою заборгованістю. Апелянтом зазначено, що 14 липня 2018 року відповідач, взамін на вивезення власних речей, в тому числі 16 адвокатських досьє по кримінальним справам, в яких зберігались оригінали правовстановлюючих документів, написав під диктовку позивача дану розписку, яка в дійсності не відображала фактичної заборгованості, а була для відповідача лише способом отримання власних речей.

Апелянт наголошує на тому, що позивачем не було доведено того, що у відповідача виникли перед позивачем боргові зобов`язання грошового характеру саме на підставі боргової розписки, а тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_1 просив скасувати рішення Святошинського районного суду міста Києва від 16 лютого 2022 року та ухвалити по справі нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

29 липня 2022 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від ОСОБА_2 , відповідно до якого просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. ОСОБА_2 наголошує на тому, що відповідач по справі свої зобов`язання щодо сплати орендної плати належним чином не виконував, у зв`язку із чим у останнього утворилась заборгованість, яка підлягає до стягнення у судовому порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

У відповідності до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 3 ст. 369 ЦПК України, з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 мотивував своє рішення тим, що між сторонами існували усні домовленості щодо оплатного користування відповідачем частиною приміщення, належного позивачу. При цьому, відповідач власноруч підтвердив, що зобов`язується повернути ОСОБА_2 грошові кошти по сплаті орендної плати в розмірі 22 000 грн до 01 вересня 2018 року. Разом з тим, повернуто було лише частину грошових коштів у розмірі 5 200 грн, що підтверджується розписками позивача про отримання коштів, наданими відповідачем.

З урахуванням вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості в розмірі 16 800 грн, врахувавши при цьому розписку відповідача про заборгованість в розмірі 22 000 грн та розписку позивача про повернення двох платежів в розмірі 2600 грн кожний. Окрім того, до стягнення підлягають інфляційні збитки за період з 02 вересня 2018 року по 16 червня 2021 року в розмірі 3 753,12 грн та 3% річних в розмірі 1 405,68 грн.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Судом першої інстанції було встановлено, що позивач є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім того, судом першої інстанції було також встановлено й сторонами по справі не заперечується, що відповідач користувався частиною приміщень за адресою: АДРЕСА_1 , за що сплачував позивачу орендну плату.

Відповідно до розписки, наявної в матеріалах справи, вбачається, що ОСОБА_1 даною розпискою підтверджує, що станом на 14 липня 2018 року має заборгованість перед ОСОБА_2 по орендній платі в сумі 22 000 й зобов`язується повернути дану заборгованість до 01 вересня 2018 року (а.с.4).

Крім того, в суді першої інстанції відповідач по справі надав розписку, в якій вказано, що позивач 19 липня 2018 року двічі отримав по 2 600 грн, стверджуючи, що ця розписка підтверджує сплату ним частини боргу (а.с.29).

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінюючи висновки суду по суті позовних вимог та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд керується наступним.

Так, основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення прав та обов`язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно із частинами першою та другою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію: передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо, або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 626, частини першої статті 627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Приписами статті 759 ЦК України визначено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Відповідно до статті 761 ЦК України право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму.

Згідно з частинами першою та третьою статті 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. До договору найму житла, крім найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом.

Предметом договору найму житла можуть бути помешкання, зокрема квартира або її частина, житловий будинок або його частина (частини перша статті 812 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 815 ЦК України наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за житло.

Згідно із статтею 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язання встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк.

Статтями 610, 611 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За змістом частини першої статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не припустив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Системний аналіз матеріалів справи дає підстави для висновку, що відповідач по справі визнає та не заперечує факт того, що ним було орендовано приміщення у позивача за адресою АДРЕСА_1 .

Крім того, апеляційний суд враховує, що на підтвердження того, що ОСОБА_1 погашав наявну заборгованість по орендній платі, останній надав до суду першої інстанції розписку від 19 липня 2018 року, відповідно до якої він сплатив позивачу двічі по 2 600 грн, що разом становить 5 200 грн.

Апеляційний суд критично оцінює доводи апелянта в частині того, що надана позивачем розписка, відповідно до якої відповідач визнає наявність заборгованості по орендній платі у розмірі 22 000 грн перед позивачем, була написана під примусом, оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин відповідачем надано не було й матеріали справи таких не містять.

Доводи апеляційної скарги в частині того, що відповідач по справі немає боргових зобов`язань перед позивачем на підставі наявної в матеріалах справи розписки апеляційним судом відхиляються, оскільки дані правовідносини не базуються на нормах, які регулюють договір позики, так як дані правовідносини регулюються нормами щодо договору найму (оренди).

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на власному тлумаченні і розумінні стороною позивача спірних правовідносин, положень ЦПК України, вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що районним судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

Як вказав Європейський суд з прав людини, пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Відповідно до положень статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 7, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 16 лютого 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню відповідно до норм п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягає.

Судді :

_______________ ________________ ______________

М.А.Яворський Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв