єдиний унікальний номер справи 546/688/22
номер провадження 2-з/546/34/22
УХВАЛА

про забезпечення позову

23 вересня 2022 року м. Решетилівка

Суддя Решетилівського районного суду Полтавської області Зіненко Ю.В., вивчивши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, -

встановив:

21 вересня 2022 року до суду надійшла заява ОСОБА_1 про забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, з яким заявник має намір звернутися в майбутньому.

Свою заяву обґрунтовує тим, що з 26.10.1986 між ним та ОСОБА_2 укладено шлюб. За час перебування у шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спільно придбали квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , та автомобіль FIAT DUCATO, н.з. НОМЕР_1 .

У поділі вказаного майна ОСОБА_2 відмовила заявнику, тому ОСОБА_1 має намір звернутися до суду із позовом про поділ спільного сумісного майна подружжя.

У зв`язку із викладеним у заявника є підстави вважати що квартира та автомобіль, що є спільною сумісною власністю, без згоди заявника можуть бути відчужені на користь третіх осіб та у разі невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Посилаючись на вищезазначені обставини, ОСОБА_1 просить задовольнити заяву, накласти арешт на квартиру та автомобіль та заборонити іншим особам вчиняти будь-які дії щодо вказаного майна.

Пунктом 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» визначено, що питання про забезпечення позову вирішує суддя одноособово або суд в судовому засіданні (залежно від стадії розгляду справи).

Згідно з ч. 1 ст. 153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається суддею не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

Заява ОСОБА_1 надійшла до суду 23.09.2022, розгляд якої проводився 23.09.2022 із врахуванням положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Суддя, розглянувши в порядку ч. 1 ст. 153 ЦПК України заяву про забезпечення позову з доданими до неї документами, доходить наступних висновків.

У відповідності до ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Вищенаведена норма дає підстави для однозначного висновку, що заходи забезпечення позову можуть вживатися виключно у випадках, коли невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Стаття 150 ЦПК України визначає види забезпечення позову. Одними із видів забезпечення позову, який визначений в п. 1, 2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України, є, зокрема, накладення арешту на майно та заборона вчиняти певні дії.

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 3 ст. 150 ЦПК України).

У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» судам роз`яснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, повинен пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

До заяви про забезпечення позову додано свідоцтво про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 , яким підтверджується факт укладення 26.10.1986 шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Також, згідно договору купівлі-продажу від 05.11.2018 та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 144001103, ОСОБА_2 на праві приватної власності належить квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до доданого до заяви свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , автомобіль FIAT DUCATO, н.з. НОМЕР_1 , належить ОСОБА_2 .

Забезпечення позову це, по суті, обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача.

Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Умовою застосування заходів для забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач повинен обґрунтувати причини звернення з такою заявою та надати суду докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Отже, в кожному конкретному випадку, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника.

До зазначеного висновку дійшов Верховний Суд у справі № 922/2163/17 у постанові від 13 січня 2020 року.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого законом від 17.07.97 №475/97-ВР, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Суддею не встановлено обставин на підтвердження вчинення ОСОБА_2 дій, які можуть у майбутньому ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Тому самі лише твердження ОСОБА_1 про потенційну можливість ускладнення чи неможливості виконання рішення суду у разі задоволення позову не є достатньою підставою для задоволення заяви про забезпечення позову.

Враховуючи вищевикладене, суддя вважає, що у задоволенні заяви про забезпечення позову слід відмовити.

На підставі вищезазначеного, та керуючись ст. 149, 150-153, 157, 247, 260, 353 ЦПК України, роз`ясненнями, що викладені в постанові Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», суддя, -

постановив:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна відмовити.

Ухвала судді може бути оскаржена до Полтавського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її вручення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Суддя Ю.В. Зіненко