П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 серпня 2022 року м. Київ

Справа № 362/423/21

Провадження: № 22-ц/824/7424/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Вербової І.М., Нежури В.А.,

секретар Івасенко І.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 21 травня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Марчука О.Л.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Державного підприємства «Сетам», приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Русецького Павла Сергійовича, треті особи: ОСОБА_3 , Акціонерне товариство «Альфа-Банк», про визнання недійсними електронних торгів, акту приватного виконавця і свідоцтва про право власності,

в с т а н о в и в :

У січні 2021 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом, обґрунтувавши його тим, що на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Русецького П.С. перебуває виконавче провадження № 62688811 щодо виконання виконавчого листа, виданого Білоцерківським міськрайонним судом Київської області 08 липня 2016 року у справі № 753/3340/16-ц про стягнення з ОСОБА_3 на користь АТ «Альфа-Банк» заборгованості у розмірі 16 890,62 доларів США. 09 листопада 2020 року ДП «Сетам» проведено електронні торги з реалізації квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , за реєстраційним номером лота 448962, за наслідком проведення яких складено протокол проведення електронних торгів від 09 листопада 2020 року № 510648, згідно якого переможцем став ОСОБА_2 . Вказувала, що проведені електронні торги, за наслідком яких складено протокол електронних торгів, акт приватного виконавця про проведені електронні торги, а нотаріусом видане свідоцтво про право власності на квартиру, яке зареєстровано в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно, проведені з порушенням норм цивільного законодавства та законодавства, яке регламентує проведення електронних торгів, внаслідок чого це призвело до неправомірного позбавлення позивача права власності на Ѕ частини квартири. Під час шлюбу ОСОБА_1 та її чоловік ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 26 серпня 2016 року реєстровий № 802, посвідченого приватним нотаріусом Васильківського нотаріального округу Київської області Бобковою І. О., придбали квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Таким чином, квартира АДРЕСА_2 є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , оскільки придбана ними за час шлюбу. При цьому, позивач в жодний спосіб не надавала виконавцю дозвіл (згоду) на реалізацію даної квартири і дану згоду нотаріально не посвідчувала. Стверджувала, що вказані торги було проведено із порушенням вимог сімейного законодавства та порушенням прав позивача, із власності якої неправомірно вибула належна їй Ѕ частина квартири, у зв`язку з чим торги мають бути визнані недійсними. За викладених обставин, просила суд визнати недійсними електронні торги, проведені 09 листопада 2020 року ДП «Сетам» з реалізації двокімнатної квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , за реєстраційним номером лота 448962 та протокол проведення електронних торгів від 09 листопада 2020 року № 510648; визнати недійсним акт приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Русецького П.С. від 27 листопада 2020 року ВП № 62688811 про проведені електронні торги; визнати недійсним свідоцтво про право власності від 01 грудня 2020 року, видане приватним нотаріусом Васильківського міського нотаріального округу Київської області Бобковою І. О., зареєстроване в реєстрі за № 1502.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 21 травня 2021 рокув задоволенні позову ОСОБА_5 про визнання недійсними електронних торгів, акту приватного виконавця і свідоцтва про право власності відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішення, ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права та неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , придбана під час шлюбу і є спільною сумісною власністю подружжя, отже, скаржник являється власником Ѕ її частки. Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, дійшов помилкового висновку, що внаслідок передачі майна на реалізацію на прилюдних торгах право спільної сумісної власності власниками втрачається, оскільки жодним законодавчим актом такого не передбачено. Також судом не вказано, в силу якої норми закону порушується конституційний принцип права власності. При цьому, вона, як дружина, не надавала свою згоду на отримання коштів чоловіком у позику за кредитним договором, укладеним між ним та AT «Альфа-Банк». Окрім того, суд першої інстанції взагалі не спростував правову позицію, висловлену Верховним Судом у постанові від 01.04.2020 року у справі № 462/518/18, згідно якого реалізація майна подружжя на публічних торгах без згоди одного з подружжя порушує право останнього на вільне користування і розпорядження ним. Спірна квартира, реалізована на публічних торгах, є спільною сумісною власністю подружжя і позивач в жодний спосіб не надавала виконавцю дозвіл (згоду) на її реалізацію. Тобто, приватний виконавець не здійснив заходи, регламентовані нормами чинного законодавства, що призвело до позбавлення її, позивача, права власності. Суд першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення також не врахував, що скаржником виконавцю подавалась заява про зняття арешту з Ѕ частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки квартира була придбана за час шлюбу та є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , однак дана заява безпідставно була залишена виконавцем без задоволення.

У відзивах на апеляційну скаргу, що надійшли від приватного виконавця Русецького П.С., ОСОБА_2 та представника АТ «Альфа-Банк», останні просили залишити скаргу позивача без задоволення, а рішення суду - без змін, як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Постановою Київського апеляційного суду від 30 вересня 2021 року рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 21 травня 2021 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 26 січня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково, постанову Київського апеляційного суду від 30 вересня 2021 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 16 травня 2022 року справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

В судовому засіданні адвокат Прядко Д.В. в інтересах ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

ОСОБА_2 , його адвокат Каденко А.С., приватний виконавець Русецький П.С. та адвокат Галдецький Я.А. в інтересах АТ «Альфа-Банк» заперечували проти апеляційної скарги, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи бувповідомлений належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за його відсутності.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Вислухавши пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, 29 липня 2020 року приватному виконавцю виконавчого округу м. Києва Русецькому П.С. на виконання надійшла заява про примусове виконання рішення на підставі виконавчого листа, виданого Голосіївським районним судом міста Києва 08 липня 2016 року № 752/3340/16-ц про стягнення з ОСОБА_3 на користь АТ «Альфа-Банк» заборгованості в розмірі 16 890,62 доларів США.

30 липня 2020 року приватним виконавцем Русецьким П. С. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 62688811 (а.с.64) щодо примусового виконання виконавчого листа, виданого Голосіївським районним судом міста Києва № 752/3340/16-ц 08 липня 2016 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь АТ «Альфа-Банк» заборгованості в розмірі 16 890,62 доларів США.

30 липня 2020 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Русецьким П. С. на підставі статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про арешт коштів боржника у межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця.

20 серпня 2020 року приватним виконавцем Русецьким П. С. винесено постанову про опис та арешт майна боржника № 62688811, а саме квартири

АДРЕСА_2 .

01 вересня 2020 року до приватного виконавця Русецького П. С. від представника стягувача надійшло клопотання про призначення суб`єкта оціночної діяльності-суб`єкта господарювання для проведення оцінки майна у зв`язку з тим, що сторони не дійшли згоди щодо визначення вартості описаного майна - квартири АДРЕСА_2 .

01 вересня 2020 року приватним виконавцем Русецьким П. С. винесено постанову про призначення суб`єкта оціночної діяльності-суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні, та направлено сторонам виконавчого провадження до відома.

04 вересня 2020 року на адресу приватного виконавця Русецького П. С. надійшов звіт про оцінку майна, відповідно до якого вартість квартири АДРЕСА_2 становить 390 550,00 грн.

Згідно з протоколом № 510648 проведення електронних торгів від 09 листопада

2020 року переможцем торгів з реалізації двокімнатної квартири, загальною площею 44,8 кв. м, житловою площею 30,1 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 визнано ОСОБА_2 , як учасника, що запропонував найвищу ціну - 284 320,40 грн.

27 листопада 2020 року приватним виконавцем було складено акт про реалізацію двокімнатної квартири, загальною площею 44,8 кв. м, житловою площею 30,1 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно зі свідоцтвом від 01 грудня 2020 року, виданим приватним нотаріусом Васильківського міського нотаріального округу Київської області Бобковою І.О., відповідачу ОСОБА_2 належить на праві власності майно, що складається з квартири під номером АДРЕСА_2 , загальною площею 44,8 кв. м, житловою площею 30,1 кв. м. Запис про право власності ОСОБА_2 на вищевказаний об`єктнерухомого майна 01 грудня 2020 року було внесено приватним нотаріусом і до Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності та необґрунтованості заявлених позовних вимог.

Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції Верховний Суд звернув увагу на необхідність встановлення чи було дотримано приватним виконавцем вимог статті 50 ЗУ «Про виконавче провадження», зокрема, щодо належності майна боржнику на праві власності, чи не володіє він даним нерухомими майном спільно з іншими особами, з`ясування його сімейного стану, встановлення чи придбано це майно в період шлюбу.

Відповідно до вимог ст. 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За загальним правилом власник самостійно користується, володіє та розпоряджається своїм майном.

Володіння та розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У статті 60 СК Українизакріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) підтверджено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Відповідно до статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Так, частиною 1 статті 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

З урахуванням наведеного, правовий режим спільної власності може передбачати визначення часток кожного із співвласників у праві спільної власності (спільна часткова) або відсутність такого визначення у праві спільної власності (спільна сумісна). Згідно з наведеним критерієм спільна власність поділяється на спільну часткову і спільну сумісну.

Розмір часток у праві спільної часткової власності вважається рівним. При цьому, якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна.

За змістом статті 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Відповідно до положень частини другої статі 366 ЦК України кредитор має право вимагати продажу боржником своєї частки у праві спільної часткової власності з направленням суми виторгу на погашення боргу. У разі відмови боржника від продажу своєї частки у праві спільної часткової власності або відмови інших співвласників від придбання частки боржника кредитор має право вимагати продажу цієї частки з публічних торгів або переведення на нього прав та обов`язків співвласника-боржника, з проведенням відповідного перерахунку.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 367/6231/16-ц сформульовано висновок про те, що частка у праві спільної часткової власності є самостійним об`єктом цивільних прав, яка може бути об'єктом продажу з публічних (електронних) торгів, передачі стягувачу в рахунок погашення боргу, без її виділу в натурі з об`єкта нерухомого майна; у разі виявлення державним виконавцем майна, яким боржник володіє спільно з іншими особами, і частка боржника у якому не визначена, для звернення стягнення на частку боржника державний виконавець звертається до суду з поданням про визначення частки боржника у такому майні.

Частиною першою статті 15 ЦК Українивизначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно із частиною другою статті 16, частиною першою статті 215 ЦК України одним зі способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням стороною (сторонами) вимог, установлених частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема у зв`язку з невідповідністю змісту правочину цьому Кодексу та іншим актам цивільного законодавства.

Виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на прилюдних торгах, яка полягає в продажу майна, тобто, в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернуто стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів, та ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта проведення прилюдних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, тобто, такий акт є правочином.

Наведене узгоджується з нормами частини четвертої статті 656 ЦК України, за якою до договору купівлі-продажу на біржах, аукціонах (публічних торгах) застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті.

Отже, правова природа продажу майна з публічних торгів дає підстави для можливості визнання торгів недійсними за правилами визнання недійсними правочинів, зокрема, на підставі норм цивільного законодавства (статей 203, 215 ЦК України) про недійсність правочину як такого, що не відповідає вимогам закону, у разі невиконання вимог щодо процедури, порядку проведення торгів.

У постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 3-242гс16 викладено правовий висновок, що при вирішенні спору про визнання електронних торгів недійсними судам необхідно встановити, чи мало місце порушення вимог законодавства при проведенні електронних торгів; чи вплинули ці порушення на результати електронних торгів; чи мало місце порушення прав і законних інтересів позивачів, які оспорюють результати електронних торгів.

У постанові Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року у справі № 668/5633/14-ц викладено правовий висновок про те, що головною умовою, яку повинні встановити суди, є наявність порушень, що могли вплинути на результат торгів, а тому, окрім наявності порушення положень закону при проведенні прилюдних торгів, повинні бути й порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює, способом захисту яких є визнання прилюдних торгів недійсними.

Тобто, для визнання судом електронних торгів недійсними необхідним є: наявність підстав для визнання прилюдних торгів недійсними (порушення правил проведення електронних торгів); встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Отже, проведення прилюдних торгів з порушенням є підставою для визнання цих торгів недійсними лише за умови порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За змістом статей 48, 56, 57, 61 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є, зокрема, звернення стягнення на майно боржника, що полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

За загальним правилом реалізація арештованого майна здійснюється шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною (частина перша статті 61 Закону України «Про виконавче провадження).

Відповідно до частини шостої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Згідно частини третьої статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом.

Виконавець перед вирішенням питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника повинен з`ясувати питання, чи не володіє він даним нерухомим майном спільно з іншими особами, після чого вирішувати питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами.

Проведення прилюдних торгів з порушенням закону є підставою для визнання цих торгів недійсними за умови порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює (постанова Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року у справі № 6-1749цс15).

Верховний Суд у постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 462/518/18 зазначив, що виконавець перед вирішенням питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника повинен з`ясувати питання, чи не володіє він даним нерухомим майном спільно з іншими особами, вирішувати питання про необхідність визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами. Питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного чи приватного виконавця (частина перша статті 443 ЦПК України).

Звертаючись до суду з позовними вимогами про визнання недійсними електронних торгів, акта приватного виконавця і свідоцтва про право власності, ОСОБА_1 вказувала, що спірна квартира, реалізована на публічних торгах, є спільною сумісною власністю подружжя, при цьому, позивач в жодний спосіб не надавала виконавцю дозвіл (згоду) на реалізацію даної квартири і відповідно дану згоду нотаріально не посвідчувала, а тому вказані торги було проведено із порушенням вимог сімейного законодавства та порушенням прав позивача, із власності якої неправомірно вибула належна їй Ѕ частини квартири, у зв`язку з чим торги мають бути визнані недійсними.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними (стаття 77 ЦПК), допустимими (стаття 78 ЦПК), достовірними (стаття 79 ЦПК), а у своїй сукупності - достатніми (стаття 80 ЦПК ).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`активному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 30 квітня 1998 року до теперішнього часу перебувають у зареєстрованому шлюбі.

25.03.2008 року між ПАТ «Альфа-банк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 49006029 на суму 11 880,41 доларів США.

У зв`язку з невиконанням ОСОБА_3 кредитних зобов`язань, «Альфа-банк» звернулось до суду з відповідним позовом.

Рішенням Голосіївського районного суду від 10 червня 2016 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь АТ «Альфа-Банк» заборгованості в розмірі 16 890,62 доларів США.

26 серпня 2016 року ОСОБА_3 за нотаріальною згодою дружини ОСОБА_1 було придбано квартиру АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 10-11).

Право власності на зазначену квартиру було зареєстровано за ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 12-13).

В подальшому, у серпні 2020 року в рамках виконавчого провадження з виконання рішення Голосіївського районного суду від 10 червня 2016 року квартира АДРЕСА_2 була арештована приватним виконавцем Русецьким П.С. та реалізована на електронних торгах.

В той же час, матеріали справи свідчать, що перед вирішенням питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника ОСОБА_3 приватним виконавцем в порушення вимог статті 50 ЗУ «Про виконавче провадження» не було з`ясовано належності вищевказаної квартири боржнику на праві особистої приватної власності, не з`ясовано чи володіє він даним нерухомим майном спільно з іншими особами, не з`ясовано його сімейний стан.

Питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, зокрема, дружиною ОСОБА_1 , приватним виконавцем у встановленому законом порядку не вирішувалось.

Доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 надала згоду на відчуження її частки у спільному майні подружжя, або що вказана квартира належить на праві особистої приватної власності ОСОБА_3 матеріали справи не містять.

Більш того, ОСОБА_1 , направивши на адресу виконавця заяву про зняття арешту з Ѕ частини квартири, вчинила дії, направлені на відновлення її порушеного права, проте така заява ОСОБА_1 була залишена приватним виконавцем без задоволення (т. 1 а.с. 15-17).

Колегія суддів відмічає, що факт реєстрації спірного нерухомого майна (квартири) на ім`я ОСОБА_3 не означає, що воно належить лише йому. Майно в цьому разі є спільною сумісною власністю подружжя та належить чоловікові та дружині в рівних частках з моменту його придбання.

З огляду на зазначене, безпідставними є посилання відповідачів на те, що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

У зв`язку з відсутністю доказів на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, у суду першої інстанції не було підстав вважати, що вищевказана квартира належить ОСОБА_3 на праві приватної власності.

Також, матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження того факту, що ОСОБА_1 надавала згоду на укладення кредитного договору з ПАТ «Альфа-банк», та того, що кредитні кошти, отримані ОСОБА_3 , були використані в інтересах сім`ї, а відтак відсутні підстави вважати що у ОСОБА_3 разом з ОСОБА_1 виник солідарний обов`язок щодо виконання рішення Голосіївського районного суду від 10 червня 2016 року.

На підставі наведених обставин та досліджених у справі доказів, колегія суддів доходить висновку про те, що реалізація на прилюдних торгах нерухомого майна, що належало подружжю на праві спільної сумісної власності, порушує права та законні інтереси позивачкияк власника спірної квартири на володіння, користування та розпорядження належним їй майном, а тому висновки суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог ОСОБА_1 є помилковими.

При цьому, суд першої інстанції помилково вважав, що наведене ОСОБА_1 обгрунтування позову стосується лише дій приватного виконавця, які мають самостійний спосіб оскарження, а тому не може бути підставою для визнання електронних торгів недійсними.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник.

Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ.

Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.

ОСОБА_1 не є стороною виконавчого провадження, а тому в силу процесуальних вимог закону позбавлена права на оскарження дій приватного виконавця та вчинення будь-яких дій щодо зупинення реалізації квартири.

Безпідставним є і посилання відповідачів на постанову Верховного Суду від 19 травня 2022 року у справі № 361/2822/17, оскільки фактичні обставини справи, на яку посилається заявник, і фактичні обставини справи, яка переглядається, не є тотожними, що виключає можливість їх застосування.

Отже, позивачка позбавлена можливості захистити свої порушене право у інший спосіб, а ніж звернувшись до суду із вказаним позовом.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції, залишивши поза увагою те, що передане на примусову реалізацію майно належить ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності, невірно встановив фактичні обставини у справі, висновки суду не відповідають наданим сторонами доказам, суд неправильно застосував норми матеріального права, та, як наслідок, дійшов помилкового висновку про відмову у позові.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення у відповідності з вимогами ч.1 ст.376 ЦПК України є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За огляду на викладене, рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 21 травня 2021 року підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового судового рішення про задоволення позову.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Згідно з вимогами п. п. в) п. 4 ч.1 ст. 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови апеляційного суду зазначається щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 за подання позову сплачено судовий збір у розмірі 3363,20 грн, отже у відповідностоі до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідачів на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати по сплаті судового зборку у розмірі 3363,20 грн, тобто, по 1121,06 грн з кожного.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України,суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 21 травня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Визнати недійсними електронні торги, проведені 09 листопада 2020 року ДП «Сетам» з реалізації двокімнатної квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , за реєстраційним номером лота 448962 та протокол проведення електронних торгів від 09 листопада 2020 року № 510648.

Визнати недійсним акт приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Павла Сергійовича від 27 листопада 2020 року ВП № 62688811 про проведені електронні торги.

Визнати недійсним свідоцтво про право власності від 01 грудня 2020 року, видане приватним нотаріусом Васильківського міського нотаріального округу Київської області Бобковою Іриною Олександрівною, зареєстроване в реєстрі за № 1502.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП, НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 ), Державного підприємства «Сетам» (, місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Стрілецька, 4-6), приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Русецького Павла Сергійовича (місцезнаходження: 02192, м. Київ, бульвар Дарницький, 21) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_4 ) витрати по сплаті судового зборку у розмірі 3363,20 грн, тобто, по 1121,06 (одній тисячі сто двадцять одній) грн 06 коп, з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 22 вересня 2022 року.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді І.М. Вербова

В.А. Нежура