Миколаївський районний суд Миколаївської області
Справа № 945/2069/20
Провадження № 2/945/124/22
РІШЕННЯ

Іменем України

21 вересня 2022року Миколаївський районний суд Миколаївської області, в складі головуючого судді Войнарівського М.М., за участю секретаря судового засідання Фути О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про зменшення розміру аліментів,-

встановив:

10 грудня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського районного суду Миколаївської області з позовною заявою до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про зменшення розміру аліментів.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що рішенням Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 21.05.2015року з позивача на користь відповідача ОСОБА_3 стягуються аліменти на утримання їхньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі однієї чверті заробітку (доходу) позивача. Також позивач вказував на те, що судовим наказом Миколаївського районного суду Миколаївської області від 28.10.2020 року з позивача на користь ОСОБА_2 стягуються аліменти на утримання доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Посилаючись на вказані вище обставини, позивач просив суд зменшити розмір аліментів, що визначений рішенням Березнегуватського районного суду Миколаївської області та судовим наказом Миколаївського районного суду Миколаївської області та стягувати з позивача на користь відповідачів аліменти на утримання дітей у розмірі однієї шостої заробітку (доходу) позивача кожній.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу призначено головуючому судді ОСОБА_6 .

Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 30.03.2021 у вказаній цивільній справі відкрито провадження.

Згідно з розпорядженням керівника апарату Миколаївського районного суду Миколаївської області, у зв`язку із звільненням судді ОСОБА_6 у відставку, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 945/2069/20.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.06.2021 вказана цивільна справа розподілена головуючому судді Войнарівському М.М.

Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 11.06.2021 року справу прийнято головуючим суддею до свого провадження.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Канівець Г.Р. не з' явилися. Водночас до суду від представника позивача 31.05.2022 року надійшла заява, в якій остання підтримує позовні вимоги та просить розглянути справу за її відсутності.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася,при цьому 01.07.2022 року подала заяву про розгляд справи без її участі,також зазначила,що позовні вимоги визнає в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася. При цьому 27.06.2022 року подала заяву про розгляд справи без її участі,також зазначила,що позовні вимоги не визнає в повному обсязі.

З огляду на приписи ст.ст. 211 та 223 ЦПК України суд визнав за можливе розглянути справу по суті без участі представника позивача та відповідачів за наявними у справі доказами.

Дослідивши докази, повно і всебічно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступного висновку.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

У частині першій ст.3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ст.18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Частинами першою та другою ст.27 Конвенції встановлено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ч.2 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (ст.8 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ст.ст.150,180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

Згідно з положеннями ст.181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Частина 3 ст.181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Частиною 1 ст.192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

Враховуючи зміст ст.ст.181,192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

З матеріалів справи убачається, що сторони позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_3 є батьками неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає разом з матір`ю.

Рішенням Беренегуватського районного суду Миколаївської області від 21.05.2015року стягнуто з позивача ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , аліменти на утримання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 28 квітня 2015 року і до досягнення дитиною повноліття.

Відповідно до повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб № 4 від 04.10.2021 року ОСОБА_3 змінила прізвище на « ОСОБА_3 » реєструючи шлюб з ОСОБА_9 .

15.05.2018 року позивач ОСОБА_1 уклав шлюб з ОСОБА_2 .

Звертаючись до суду з позовом про зміну (зменшення) розміру аліментів, позивач посилався на те, що у нього змінився сімейний і матеріальний стан, оскільки від іншого шлюбу з ОСОБА_2 він має доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Статтею 192 СК України передбачено можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Аналіз цієї норми права дає підстави для висновку що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів.

Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.1 та 2 ст. 77 ЦПК України).

Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст.89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до рішення Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 21.05.2015року у справі №470/373/15 розмір аліментів відповідає вимогам сімейного законодавства, а його зменшення у зв`язку з тим, що позивач є батьком іншої дитини, без доведення погіршення його майнового становища чи стану здоров`я, не буде спрямовано на належне забезпечення дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та суперечитиме її інтересам.

Підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів.

З матеріалів справи вбачається,що позивач офіційно працевлаштований. Відповідно до довідки №5840/3-21/10 від 12.05.2021 року ОСОБА_1 працює в ТОВ СП «Нібулон» на посаді змінного механіка(суднового) та отримує заробіток.

Також позивач в позові посилається на те,що на його утриманні перебуває його мати ОСОБА_10 . При цьому, будь - яких доказів, що підтверджують вказані вище обставини, позивач суду не представив.

Відповідно до довідки наданої виконкомом Степівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області № 289 від 05.05.2021 року ОСОБА_1 зареєстрований та проживає за адресою АДРЕСА_1 та має такий склад сімї: дружина ОСОБА_2 ;дочка ОСОБА_5 та пасинок ОСОБА_11 ,який проживає без реєстрації.

Відповідно до копії договору від 04.09.2018 року укладеного між ОСОБА_1 та Національним університетом кораблебудування ім..адмірала Макарова про надання освітніх послуг,за спеціальністю річковий та морський транспорт, навчання повинно було закінчитися 30.01.2021 року. Крім того доказів оплати вищезазначеного навчання відсутні.

Судовим наказом Миколаївського районного суду Миколаївської області від 28.10.2020 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , щомісячно, у розмірі однієї чверті заробітку (доходу) ОСОБА_1 , починаючи з 07.09.2020 року і до досягнення дитиною повноліття.

З моменту видачі судового наказу Миколаївським районним судом, за яким з нього на користь відповідача ОСОБА_2 стягуються аліменти на утримання доньки ОСОБА_5 , ані його матеріальний стан, ані його сімейний стан, ані стан його здоров`я не змінились.

Сама по собі обставина того, що позивач є платником аліментів на утримання ще однієї дитини не може впливати на розмір аліментів, що стягуються з позивача на користь відповідача, а лише може бути стимулюючою обставиною для позивача вживати заходів щодо збільшення власних доходів.

Оскільки позивач, як батько дитини, зобов`язаний надавати матеріальну допомогу відповідачам на утримання дітей у розмірі, що не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а також з огляду на те, що належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами позивачем не підтверджено зміну як його матеріального , а також погіршення стану його здоров`я, суд дійшов висновку, про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Подібний за змістом висновок викладено в постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі №565/2071/19 (провадження №61-9460св20), від 28 травня 2021 року у справі №715/2073/20 (провадження №61-1031св21), від 30 серпня 2021 року у справі №301/2160/20 (провадження №61-10800св21).

Таким чином, встановивши фактичні обставини справи та дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 12, 13, ч. 1 ст. 81, ст. 141, ст. ст. 258, 259, 264, 265 Цивільного процесуального кодексу України,

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ; зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ; зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ; паспорт № НОМЕР_2 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) та ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрована: АДРЕСА_2 ;РНОКПП НОМЕР_4 ; паспорт № НОМЕР_5 ) про зменшення розміру аліментів, - відмовити.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 273 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до ст. 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Згідно з положеннями ст. 355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції - Миколаївського апеляційного суду.

Суддя М.М.Войнарівський