Ухвала

15 вересня 2022 року

м. Київ

справа № 361/8699/19

провадження № 61-21369св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Товариство з обмеженою відповідальністю «Брігус», ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду від 09 грудня 2021 року у складі колегії суддів: Журби С. О., Писаної Т. О., Приходька К. П.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання попереднього договору купівлі-продажу частини будинку від 30 травня 2013 року припиненим.

Позов мотивований тим, що в провадженні Броварського міськрайонного суду Київської області знаходиться справа № 361/1219/19 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив «Лісовик» (далі - ОК «ЖБК «Лісовик»), Комунального підприємства «Добробут» (КП «Добробут»), ОСОБА_4 , третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Брігус» (далі - ТОВ «Брігус») про визнання недійсними договору про пайову участь, акту приймання-передачі квартири, скасування рішення про реєстрацію права власності на квартиру, визнання недійсним договору дарування квартири. Відповідно до позовної заяви у вищезгаданій справі позивач стверджує, що набув право власності на нерухомість на підставі попереднього договору купівлі-продажу квартири від 30 травня 2019 року

Відповідно до пункту 1.1 попереднього договору купівлі-продажу квартири від 30 травня 2013 року, продавець та покупець зобов`язуються в майбутньому, в строк не пізніше кінця II кварталу 2013 року, укласти договір купівлі-продажу частини будинку, розташованого на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до пункту 5.7 попереднього договору, у разі неукладення основного договору з вини продавця, продавець повертає всі фактично отримані гроші від покупця та сплачує штрафні санкції у розмірі 10% від суми отриманої на момент розірвання договору, або покупець має право звернутись до суду з вимогою про примушення укласти основний договір, на умовах, визначених цим договором.

З аналізу попереднього договору вбачається: 30 травня 2013 року укладений попередній договір, 30 червня 2013 року визначено строк укладання основного договору. Станом на 03 грудня 2019 року основний договір так і не був укладений.

Таким чином, попередній договір від 30 травня 2013 року не створює жодних підстав для виникнення права власності у ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2 .

Позивач зазначає, що він є єдиним законним власником спірного нерухомого майна - квартири № 37 , відповідно до договору про пайову участь № 37 від 03 березня 2017 року, укладеного між ОК «ЖБК «Лісовик» та ОСОБА_1 . За вказаним договором, ОСОБА_1 набув право власності на квартиру АДРЕСА_2 . Відповідно до довідки від 03 березня 2017 року № 37 позивач сплатив всі кошти у відповідності до договору про пайову участь № 37 від 03 березня 2017 року. Вважає, що він є добросовісним набувачем спірного нерухомого майна, оскільки вказане майно було придбано в порядку, передбаченому чинним цивільним законодавством України, на момент відчуження майна останнє не перебувало ні під арештом, ні під іншою забороною на його відчуження.

Позивач просив визнати припиненим попередній договір купівлі-продажу частини будинку від 30 травня 2013 року, укладений між ТОВ «Брігус» та ОСОБА_2 , стягнути з відповідачів солідарно судові витрати.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 08 вересня 2021 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «Брігус», ОСОБА_2 про визнання попереднього договору купівлі-продажу частини будинку від 30 травня 2013 року припиненим.

Постановою Київського апеляційного суду від 09 грудня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 08 вересня 2021 року в частині мотивів для відмови в задоволені позову змінено.

В іншій частині рішення залишено без змін.

У грудні 2021 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 09 грудня 2021 року, рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 08 вересня 2021 року залишити без змін.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що, укладаючи 30 травня 2013 року з ТОВ «Брігус» попередній договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 , ОСОБА_2 розуміла відносини з цим підприємством таким чином, що вона інвестує кошти за цим договором в будівництво зазначеної квартири. Попередній договір вона вважала договором інвестування нею в будівництво житла. Житловий будинок АДРЕСА_1 взагалі не прийнято в експлуатацію відповідно до положень статті 331 ЦК України, статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», статті 31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Відтак право власності осіб на квартири в указаному будинку не може бути зареєстрованим. ОК «ЖБК «Лісовик» взагалі не мав права відчужувати вищевказану спірну квартиру ОСОБА_1 . Саме тому право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_2 оспорюється ОСОБА_2 у цивільній справі № 361/7171/18, яка розглядається Броварським міськрайонним судом Київської області. Апеляційний суд не врахував висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 456/2946/17 (провадження № 61-15217св 19), щодо ознак змішаного договору та наслідки його повного чи часткового виконання. Верховний Суд розглянув справу за позовом юридичної особи до фізичної особи про виконання зобов`язань за трьохстороннім договором із передачею авансових платежів для подальшого придбання відповідачем однокімнатної квартири, який сторони назвали попереднім договором. З огляду на наявність у ньому елементів різних договорів Верховний Суд кваліфікував цей договір як змішаний і зазначив, що в частині регулювання відносин між сторонами у справі він є договором про надання послуг. Зауваживши, що, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 903 ЦК України). Верховний Суд нагадав, що у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону та, залежно від встановлених обставин, вирішити питання щодо наслідків його часткового чи повного виконання сторонами. У такому разі визнання вказаного договору укладеним не буде належним способом захисту. Зважаючи на те, що позивач відповідно до укладеною договору виконав перед відповідачкою свої зобов`язання щодо інформаційною забезпечення та сприяння в підписанні між відповідачем та третьою особою договору купівлі-продажу квартири, а відповідачка не виконала свого зобов`язання щодо оплати виконавцеві за зазначену договором послугу, Верховний Суд, скасувавши судове рішення апеляційного суду, визнав правильним висновок суду першої інстанції про задоволення позову та стягнення суму боргу за договором.

Отже, якщо ОСОБА_2 виконала свої зобов`язання за вищевказаним попереднім договором, зокрема щодо повного інвестування в будівництво нею житла (квартири), то відповідно вона має право претендувати на очікувані нею наслідки, у зв`язку з якими вона сплачувала ТОВ «Брігус» грошові кошти. Тобто, вона має право претендувати на таке житло (квартиру).

Ухвалою Верховного Суду від 27 січня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі № 361/8699/19, витребувано справу з суду першої інстанції.

В ухвалі Верховного Суду від 27 січня 2022 року зазначено, що касаційна скарга подана у передбачений законом строк та містить передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 456/2946/17).

У лютому 2022 року матеріали цивільної справи № 361/8699/19 надійшли до Верховного Суду.

У пункті 5 частини першої статті 396 ЦПК України зазначено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Аналіз пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України свідчить, що якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилалася особа у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними, то касаційне провадження закривається.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) зазначено, що «ураховуючи наведені висновки щодо тлумачення поняття «подібні правовідносини», задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин (подібність відносин) Велика Палата Верховного Суду вважає за потрібне конкретизувати:

Висновок про те, що така подібність означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу правовідносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин) (викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2018 року у справі № 910/17999/16 (пункт 32), від 25 квітня 2018 року у справі № 925/3/17 (пункт 38), від 11 квітня 2018 року у справі № 910/12294/16 (пункт 16), від 16 травня 2018 року у справі № 910/24257/16 (пункт 40), у постановах Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 910/8956/15, від 6 вересня 2017 року у справі № 910/3040/16, від 13 вересня 2017 року у справі № 923/682/16 тощо);

Висновок про те, що під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, за змістом яких тотожними, аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин (викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 373/1281/16-ц, від 16 травня 2018 року у справі № 760/21151/15-ц, від 29 травня 2018 року у справах № 305/1180/15-ц і № 369/238/15-ц (реєстровий номер 74842779), від 6 червня 2018 року у справах № 308/6914/16-ц, № 569/1651/16-ц та № 372/1387/13-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 697/2751/14-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 648/2419/13-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11, від 16 січня 2019 року у справі № 757/31606/15-ц тощо).

Конкретизація полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими».

У справі, що переглядається, позивач звернувся з позовом до ТОВ «Брігус», ОСОБА_2 про визнання припиненим попереднього договору купівлі-продажу частини будинку від 30 травня 2013 року, укладеного між ТОВ «Брігус» та ОСОБА_2 . Позов мотивований тим, що станом на 03 грудня 2019 року основний договір не було укладено. Отже, попередній договір не створює жодних підстав для виникнення у ОСОБА_2 права власності на квартиру АДРЕСА_2 . Позивач є добросовісним набувачем спірного нерухомого майна. ОСОБА_1 набув право власності на квартиру АДРЕСА_2 відповідно до договору про пайову участь № 37 від 03 березня 2017 року, укладеного між ним та Обслуговуючим кооперативом «ЖБК «Лісовик».

У справі № 456/2946/17, на яку посилається ОСОБА_2 в касаційній скарзі, ПП «Дуоком Плюс» звернулося із позовом до ОСОБА_1, третя особа - ОСОБА_2, про виконання зобов`язань за договором, у якому просило стягнути з ОСОБА_1 суму боргу в розмірі 44 200 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 11 липня 2017 року між ПП «Дуоком Плюс», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у приміщенні «Дуоком Плюс» по АДРЕСА_5 було укладено трьохсторонній договір з передачею авансових платежів (попередній договір) № 1107/1а для подальшого придбання відповідачем однокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно пункту 1 вказаного договору ОСОБА_2 зобов`язана була продати ОСОБА_1 належну їй зазначену однокімнатну квартиру, а ОСОБА_1 зобов`язана була купити цю квартиру. При цьому ПП «Дуоком Плюс» здійснювало інформаційне забезпечення та сприяння в підписанні (укладенні) між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 договору купівлі-продажу і за надані послуги повинно було одержати оплату від відповідача. За умовами пункту 2 вказаного договору таку оплату, яка за домовленістю сторін на день підписання договору купівлі-продажу має становити еквівалент 1 700 доларів США, що на день підписання попереднього договору № 1107/1а є еквівалентом суми 44 200 грн за офіційним курсом Національного банку України, відповідач повинен був здійснити при оформленні договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

У ході виконання попереднього договору № 1107/1а 07 серпня 2017 року на підставі договору купівлі-продажу, нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Романчук-Василик В. Р. за адресою: АДРЕСА_3 , відповідач ОСОБА_1 придбала зазначену у попередньому договорі квартиру. Незважаючи на те, що позивач виконав свої обов`язки перед відповідачем щодо інформаційного забезпечення та сприяння у придбанні відповідачем нерухомості, а відповідач придбала обумовлену у попередньому договорі квартиру, однак підписати акт здачі-прийняття послуг та оплатити їх ОСОБА_1 відмовилась.

У цій справі ОСОБА_1 звернулася із зустрічним позовом до ПП «Дуоком Плюс», третя особа - ОСОБА_2, про встановлення нікчемності правочину, у якому просила: застосувати наслідки нікчемності попереднього договору № 1107/1а від 11 липня 2017 року (з передачею авансових платежів) у зв`язку з недотриманням нотаріальної форми договору; визнати таким, що не відбувся попередній договір № 1107/1а від 11 липня 2017 року у зв`язку з тим, що сторони не досягнули згоди з усіх істотних умов договору.

Зустрічні позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1, ПП «Дуоком Плюс», ОСОБА_3 укладено тристоронній договір № 1107/1а від 11 липня 2017 року (з передачею авансових платежів), який за своєю правовою природою є попереднім договором та повинен відповідати вимогам закону, а саме - статті 635 ЦК України. Предметом цього правочину було зобов`язання укласти у майбутньому у строк до 25 серпня 2017 року, на умовах та в порядку передбаченому попереднім договором - основний договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . При цьому ПП «Дуоком Плюс» здійснює інформаційне забезпечення й сприяння у підписанні (укладенні) між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 - договору купівлі-продажу і відповідно одержує плату в розмірі 1 700 доларів США за ці послуги від ОСОБА_1 .

При цьому ПП «Дуоком Плюс» та ОСОБА_1 не домовились про істотні умови договору, а саме: про конкретний та дійсний обсяг інформаційних послуг та сприяння в укладенні основного договору, про що зокрема також свідчить відсутність у матеріалах справи відповідних підписаних сторонами трьохстороннього акту прийому передачі послуг, оскільки ОСОБА_3 також є стороною у договорі. Також відсутній проект тристороннього акту прийому-передачі наданих послуг за попереднім договором, відсутні докази його адресування на адресу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Не вбачається з якого дійсного правочину виникає зобов`язання ОСОБА_1 сплатити грошове зобов`язання в розмірі 1 700 доларів США, в які строки, з якого саме часу та коли боржник прострочив виконання грошового зобов`язання, не здобуто належних і допустимих доказів пред`явлення відповідної вимоги про виконання грошового зобов`язання.

Таким чином, висновки щодо застосування норм права, які викладені у постановах Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 456/2946/17 (провадження 61-15217св19), на яку посилається ОСОБА_2 у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними до правовідносин в справі, що переглядається.

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

З урахуванням того, що після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України Верховним Судом встановлено, що висновки щодо застосування норми права, які викладені у постановах Верховного Суду та на який посилалася особа у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними, суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження з підстави, передбаченої пунктом 5 частини першої статті 396 ЦПК України.

Керуючись статтями 260, 389, 396, 400 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження у справі № 361/8699/19 за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду від 09 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Брігус», ОСОБА_2 про визнання попереднього договору купівлі-продажу частини будинку від 30 травня 2013 року припиненим.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: І. О. Дундар

Н. О. Антоненко

М. М. Русинчук