Номер провадження 2/754/1556/22
РІШЕННЯ

Іменем України

(повне рішення суду виготовлено 16 вересня 2022 року)

13 вересня 2022 року м. Київ, Деснянський районний суд міста Києва, суддя: Грегуль О.В., секретар судового засідання: Гончаренко М.М., справа № 754/16217/21

ОСОБА_1 - позивач за первісним позовом і відповідач 1 за зустрічним позовом

ОСОБА_2 - відповідач за первісним позовом і позивач за зустрічним позовом

ОСОБА_3 - відповідач 2 за зустрічним позовом

Вимоги позивача за первісним позовом: усунення перешкод у користуванні власністю

Вимоги позивача за зустрічним позовом: визнання договору дарування недійсним та скасування права власності

ОСОБА_4 - адвокат Корнєва О.Г.

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який на виконання ухвали Деснянського районного суду м. Києва від 26.10.2021 про залишення позову без руху з наданням строку для усунення недоліків позову, подавався в новій редакції і в якому позивач посилаючись на порушення свого права власності просить: 1. Вселити ОСОБА_1 у кв. АДРЕСА_1 ; 2. Зобов`язати ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкод у користуванні кв. АДРЕСА_1 ; 3. Зобов`язати ОСОБА_2 надати ОСОБА_1 дублікати всіх ключів від усіх замків та дверей кв. АДРЕСА_1 (окрім ключів від замка кімнати відповідача, якщо він там є); 4. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 : 24000 грн. - моральної шкоди, яка виражається в порушенні права власності, необхідності витрачати час на та спростовувати заяви ОСОБА_2 дільничному, хвилювання за своє здоров`я із-за погроз родичів ОСОБА_2 , необхідності звертатись до суду за захистом своїх прав, порушені звичного порядку організації свого життя, необхідності докладати зусилля для захисту своїх прав; 5. Стягнути з ОСОБА_2 судові витрати.

Пред`явивши зустрічний позов ОСОБА_2 посилаючись порушення ст. 124 Конституції України, ст. ст. 14, 151, 153 ЦПК України, ст. 228 ЦК України, просить: визнати недійсним договір дарування 86/100 частин кв. АДРЕСА_1 від 23.06.2021, укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сокол І.В., реєстраційний № 5187; 2. Скасувати право власності ОСОБА_1 на 86/100 частин кв. АДРЕСА_1 , зареєстроване в реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 23.06.2021 15:24:58 державний реєстратор: приватний нотаріус Сокол Ірина Віталіївна, Київський міський нотаріальний округ, м. Київ.

У судовому засіданні ОСОБА_1 первісний позов підтримав, а зустрічний позов не визнав та не заперечував проти розгляду справи по суті за відсутності ОСОБА_3

ОСОБА_2 зі своїм адвокатом у судовому засіданні первісний позов не визнали, а зустрічний позов підтримали та не заперечував проти розгляду справи по суті за відсутності ОСОБА_3

ОСОБА_3 у судове засідання з`явилась і доказів про поважність причин своєї неявки суду не надала, подавши до суду клопотання про розгляд справи за її участі та з проханням відмовити в задоволенні зустрічного позову.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

У листі Верховного Суду України від 25.01.2006 № 1-5/45, визначено критерії оцінювання розумності строку розгляду справи, якими серед іншого є складність справи та поведінка заявника.

Рішеннями ЄСПЛ визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Згідно ст. 12-2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 № 389-VIII, 1. В умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. 2. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.

З урахуванням викладеного та ст. ст. 128-131, 223 ЦПК України і з метою уникнення затягування розгляду справи суд вважає, що в матеріалах справи є достатньо даних і доказів для її розгляду по суті за відсутності ОСОБА_3 ..

Вислухавши ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , адвоката Голуб С.А. суд у судовому засіданні встановив наступне.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 09.04.2008 у справі № 2-1623/2008 за ОСОБА_2 визнано право власності на 14/100 частин кв. АДРЕСА_1 .

Між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 укладено посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального Сокол І.В. договір дарування 86/100 частин квартири від 23.06.2021, який зареєстровано в реєстрі за № 5187.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за ОСОБА_1 зареєстроване право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 23.06.2021, номер запису про право власності/довірчої власності: 42643439, державний реєстратор: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сокол Ірина Віталіївна.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва (суддя: Гринчак О.І.) від 17.06.2021 у справі № 754/6446/21 задоволено заяву про забезпечення позову та накладено арешт на 43/100 частин кв. АДРЕСА_1 , які належали ОСОБА_3 ..

Згідно ст. 203 ЦК України, 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно ст. 215 ЦК України, 1. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. 2. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. 3. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. 228 ЦК України, 1. Правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. 2. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. 3. У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

Згідно ст. 124 Коституції України, делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.Законом може бути визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору. Народ безпосередньо бере участь у здійсненні правосуддя через присяжних. Україна може визнати юрисдикцію Міжнародного кримінального суду на умовах, визначених Римським статутом Міжнародного кримінального суду.

Ззгідно ч. 11 ст. 153 ЦПК України, 11. Ухвалу про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову може бути оскаржено. Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України, 4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до правової прозиції викладених у постанові Верховного Суду від 17.03.2021 у справі № 760/19047/16-ц «Статтею 124 Конституції України визначено принцип обов`язковості судових рішень, який з огляду на положення статей 14, 157 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на його користь, у тому числі для запобігання потенційним труднощам щодо подальшого виконання такого рішення. Враховуючи особливості мети забезпечення позову, суд розглядає заяву про забезпечення позову не пізніше двох днів з дня її надходження, копія ухвали про забезпечення позову надсилається заявнику та заінтересованим особам негайно після її постановлення, відповідна ухвала суду виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень, при цьому оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання та не перешкоджає подальшому розгляду справи (статті 153, 157 ЦПК України). Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження суд установлює в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову (статті 156, 158 ЦПК України). Той факт, що встановлені ухвалою суду обмеження не були зареєстровані у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачене Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", не може слугувати підставою для висновку про відсутність таких обмежень і про існування у відповідача права вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно йому було відомо. Отже, правочин щодо відчуження майна, яке перебуває під арештом, може бути визнано недійсним за позовом заінтересованої особи, незалежно від того, чи було зареєстроване таке обтяження відповідно до вимог Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" на час його укладення, якщо про встановлену заборону сторонам правочину було відомо. Такі правові висновки наведені в постановах Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-605цс16, від 18 січня 2017 року у справі № 6-2552цс16, від 24 травня 2017 року у справі № 6-640цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 543/730/14-ц (провадження № 14-149цс18). Відповідно до статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави. У постанові Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року у справі № 6-1528цс15 наведено такі висновки щодо застосування норм права. Стаття 228 ЦК України визначає правові наслідки вчинення правочинів, що порушують публічний порядок, котрі є серйозними порушеннями законодавства, мають антисоціальний характер і посягають на істотні громадські та державні (публічні) інтереси. Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, ЦК України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину. При цьому категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку. Публічний порядок - це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави. Отже, положеннями статті 228 ЦК України визначено перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не вважаються такими, що порушують публічний порядок. При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін.».

Згідно ч. 1, ч. 4 - ч. 7 ст. 81 ЦПК України, 1. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 4. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. 5. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. 6. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 7. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

ЄСПЛ вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

У судовому засіданні встановлено, що договір дарування 86/100 частин квартири від 23.06.2021, укладався в період дії ухвали Деснянського районного суду м. Києва (суддя: Гринчак О.І.) від 17.06.2021 у справі № 754/6446/21.

При цьому, ухвалою Деснянського районного суду м. Києва (суддя: Гринчак О.І.) від 17.06.2021 у справі № 754/6446/21 накладено арешт на 43/100 частин кв. АДРЕСА_1 , які належали ОСОБА_3 , а не на всі 86/100 частин кв. АДРЕСА_1 , які належали ОСОБА_3 ..

З урахуванням викладеного, доводи сторони ОСОБА_2 про те, що при укладені договору дарування 86/100 частин квартири від 23.06.2021, 43/100 частин спірної квартири подаровано з порушенням вимог чинного законодавства суд вважає обґрунтованими.

Тому, зустрічні позовні вимоги про визнання недійсним договору дарування 86/100 частин квартири від 23.06.2021 задовольняються лише частині дарування 43/100 частин квартири та скасування права власності на 43/100 частин квартири, які перебували під арештом і з підстав, передбачених ст. 203 і ст. 215 ЦК України, а саме, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства.

Що ж стосується зустрічних позовних вимог про визнання недійсним договору дарування 86/100 частин квартири від 23.06.2021 і на підставі ст. 228 ЦК України, то ці вимоги суд вважає повністю безпідставними з підстав, викладених у правовій прозиції Верховного Суду в постанові від 17.03.2021 у справі № 760/19047/16-ц, а саме, що положеннями статті 228 ЦК України визначено перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок і при кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін, а всі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не вважаються такими, що порушують публічний порядок.

Що ж стосується інших зустрічних позовних вимог про визнання недійсними дарування та реєстрації права власності інших 43/100 частин квартири на які не накладався арешт ухвалою Деснянського районного суду м. Києва (суддя: Гринчак О.І.) від 17.06.2021 у справі № 754/6446/21, то в цій частині зустрічні позовні вимоги є безпідставними за недоведеністю порушення вимог законодавства при відчуженні цієї частини квартири.

За таких обставин, позовні вимоги за зустрічним позовом задовольняються частково.

Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, 1. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст. 317 ЦК України, 1. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. 2. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно ч. 1 і ч. 2 ст. 321 ЦК України, 1. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. 2. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ст. 391 ЦК України, 1. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до листа ОСОБА_2 від 17.08.2021, адресованого ОСОБА_1 , останньому відмовляється у вселенні в кв. АДРЕСА_1 .

У судовому засіданні ОСОБА_2 не заперечував, що він проти вселення ОСОБА_5 у кв. АДРЕСА_1 .

Суд вважає, що ОСОБА_1 правомірно набув право власності на 43/100 частин кв. АДРЕСА_1 на підставі договору дарування 86/100 частин квартири від 23.06.2021, а тому, ОСОБА_2 неправомірно чинить ОСОБА_1 перешкоди у вселенні та користуванні кв. АДРЕСА_1 , як власнику 43/100 частин цієї квартири.

Тому, позовні вимоги за первісним позовом у частині вселення та зобов`язання не чинити перешкоди в користуванні кв. АДРЕСА_1 суд вважає обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України, 1. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Суд вважає, що вчиненням перешкод у вселенні та користуванні кв. АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 , як співвласнику цієї квартири, заподіяно моральну.

Що ж до розміру морального відшкодування, то з урахуванням ступеня вини ОСОБА_2 , тривалості страждань та негативних наслідків, які настали для ОСОБА_1 у зв`язку з порушенням його права власності суд вважає, що 5000 грн., є достатніми розміром для відшкодування заподіяної ОСОБА_1 моральної шкоди.

Тому, позовні вимоги за первісним позовом про відшкодування моральної шкоди задовольняються частково.

Що ж стосується позовних вимог за первісним позовом про зобов`язання ОСОБА_2 надати ОСОБА_1 дублікати всіх ключів від усіх замків та дверей кв. АДРЕСА_1 (окрім ключів від замка кімнати відповідача, якщо він там є), то ці позовні вимоги є безпідставними за їх недоведеністю. Зокрема, стороною ОСОБА_1 суду не надано і судом не здобуто доказів, що ОСОБА_2 змінював замки на дверях спірної квартири. ОСОБА_1 право власності на 43/100 частин кв. АДРЕСА_1 перейшло не від ОСОБА_2 , а від ОСОБА_3 , а тому, ОСОБА_1 не позбавлений можливості вирішити всі питання пов`язані з передачею власності з попереднім власником цієї власності, а у ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 немає жодних зобов`язань щодо передачі права власності на 43/100 частин кв. АДРЕСА_1 .

За таких обставин, первісний та зустрічний позови задовольняються частково.

Згідно ч. 1 і ч. 2 ст. 141 ЦПК України, 1. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 2. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судові витрати підлягають відшкодування сторонам спору пропорційно розміру задоволених позовних вимог за первісним і зустрічним позовами.

Керуючись ст. ст. 263-265 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Первісний задовольнити частково.

Вселити ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) у кв. АДРЕСА_1 .

Зобов`язати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) не чинити ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) перешкоди в користуванні кв. АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 ): 5000 грн. - моральної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 ): 2724 грн. - судового збору.

У задоволенні іншої частини позовних вимог за первісним позовом відмовити.

Зустрічний позови задовольнити частково.

У частині дарування 43/100 частин кв. АДРЕСА_1 визнати недійсним договір дарування 86/100 частин квартири від 23.06.2021, укладений між ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса: АДРЕСА_4 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) і ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 ).

Скасувати право власності ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на 43/100 частин кв. АДРЕСА_1 , зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 23.06.2021, номер запису про право власності/довірчої власності: 42643439, державний реєстратор: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сокол Ірина Віталіївна.

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса: АДРЕСА_4 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 ): 302,67 грн. - судового збору.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 ): 605,33 грн. - судового збору.

У задоволенні іншої частини позовних вимог за зустрічним позовом відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СУДДЯ: