Справа № 159/62/22
Провадження № 2/159/488/22
КОВЕЛЬСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2022 року м. Ковель

Ковельський міськрайонний суд Волинської області у складі:

головуючого судді Волкової Ю.Ф.,

із участю секретаря судового засідання Щесюк Н.Й.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права особистої приватної власності на майно, що набуто у період перебування у шлюбі,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання за позивачкою права власності на Ѕ частку в спільній сумісній власностіна квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ; визнання за позивачкою права власності на Ѕ частку в спільній сумісній власностіна земельну ділянку з кадастровим номером :02:015:0017, площею 0,0153 га, із призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 .

У свою чергу ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_3 із зустрічним позовом про визнання права особистої приватної власності на вказане майно, яке набуте у період перебування у шлюбі.

1. Стислий виклад позицій сторін у справі

1.1. Із червня 2010 по грудень 2021 ОСОБА_3 і ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Під час шлюбу (у жовтні 2018 року) подружжя ОСОБА_4 придбало у власність нерухомість - однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 . Після розірвання шлюбу сторони не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна, що стало причиною звернення позивачки до суду із даним позовом.

Позивач зазначила, що вона із відповідачем здійснювали ремонт придбаного нерухомого майна, доглядали за ним, що спричинило збільшення його вартості (на час придбання ринкова вартість квартири становила 224 000 грн., а станом на грудень 2021 року ринкова вартість квартири становить 344 935 грн.; на час придбання ринкова вартість земельної ділянки становила 10 000 грн., а станом на грудень 2021 ринкова вартість земельної ділянки становить 29 538 грн.).

Позивач, керуючись статтями 60, 61 Сімейного кодексу України, вважає вказане майно, придбане у період перебування у зареєстрованому шлюбі, майном подружжя на праві спільної сумісної власності, та просить визнати за нею право власності на Ѕ частки квартири і Ѕ частки земельної ділянки.

1.2. Звертаючись із зустрічним позовом, ОСОБА_2 не визнав вимоги первісного позову, вважає себе одноосібним і правомірним власником спірного майна. Зазначив, що дійсно нерухомість він придбав під час перебування у шлюбі із ОСОБА_3 , однак кошти, витрачені на придбання спірної нерухомості, є його особистою власністю та отримані ще до укладення шлюбу як виплати, пов`язані із втратою працездатності після участі у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи.

Вказав, що до моменту укладення шлюбу у нього було 171 989 грн. 63 коп. (що еквівалентно 21 487 доларів США). Під час шлюбу із ОСОБА_3 , накопичень вони не здійснювали, оскільки єдиним джерелом доходу у кожного була пенсія.

Отже, оскільки спірне майно набуте ОСОБА_2 , за час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто, позивач за зустрічним позовом просить визнати за ним право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_3 .

2. Рух справи в суді.

Первісний позов надійшов до суду «10» січня 2022 року, провадження у цивільній справі за яким відкрито «13» січня 2022 року (справу постановлено розглядати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на «09» лютого 2022 року). «31» січня 2022 року до суду надійшов зустрічний позов. За результатами підготовчого провадження у справі ухвалою суду від «16» червня 2022 року зустрічний позов прийнято до спільного розгляду із первісним, закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду.

3. Фактичні обставини справи, встановлені судом.

Судом встановлено, що «08» червня 2010 року, між ОСОБА_2 і ОСОБА_5 було укладено шлюб, що підтверджується повторно виданим Ковельським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) від «13» квітня 2021 року свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 .

Відповідно до договорів купівлі-продажу квартири від «30» жовтня 2018 року, ОСОБА_2 , виступаючи у ролі покупця за двостороннім договором, придбав однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 . Крім того, відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від «30» жовтня 2018 року, ОСОБА_2 , виступаючи аналогічним чином у ролі покупця за двостороннім договором, придбав земельну ділянку площею 0,0153 га., по АДРЕСА_2 .

На підставі змісту вказаних договорів купівлі-продажу, судом встановлено, що пунктами 1.1. Розділу 1 та 5.8. Розділу 5 договору купівлі-продажу квартири від «30» жовтня 2018 року було визначено, що за цим договором продавець передає майно покупцю в приватну спільну сумісну власність подружжя, а покупець приймає в спільну сумісну власність подружжя майно і сплачує за нього визначену (обговорену) грошову суму; вищевказана квартира набувається покупцем в приватну спільну сумісну власність подружжя, що підтверджується письмовою заявою його дружини.

Аналогічним чином, пунктами 1.1. Розділу 1 та 5.8. Розділу 5 договору купівлі-продажу земельної ділянки від «30» жовтня 2018 року було встановлено, що продавець передає (продає) в приватну спільну сумісну власність подружжя, а покупець приймає в приватну спільну сумісну власність подружжя земельну ділянку площею 0,0153 га., розташовану у АДРЕСА_2 , і сплачує за неї грошову суму у порядку та на умовах, передбачених договором; вищевказана земельна ділянка набувається покупцем в приватну спільну сумісну власність подружжя, що підтверджується її письмовою заявою.

Судом встановлено, що «30» жовтня 2018 року позивачем за первісним позовом було складено письмову заяву, засвідчену приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу Волинської області Козоріс Н.С., зареєстровану в реєстрі за № 2914, якою ОСОБА_3 , надала згоду своєму чоловіку ОСОБА_2 на купівлю за їх спільні кошти нерухомого майна, а саме: квартири АДРЕСА_4 . Згаданою заявою дружина відповідача за первісним позовом підтвердила, що грошові кошти, які витрачаються на купівлю вищевказаного нерухомого майна є спільною сумісною власністю, а договори купівлі-продажу укладаються чоловіком позивача в інтересах сім`ї та на умовах, які останні попередньо обговорили і вважають вигідними.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від «24» грудня 2021 року у справі № 159/3506/21 шлюб між ОСОБА_2 , і ОСОБА_3 розірвано.

4. Норми права, які застосував суд.

Положеннями статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від «21» листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок про те, що у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний правовий висновок був викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від «21» січня 2020 року у справі № 462/6409/18, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від «11» травня 2022 року у справі № 185/4831/17.

Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від «21» грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Згідно з частиною першою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

5. Висновки суду та мотиви прийнятого рішення.

Дослідивши письмові докази на предмет належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємозв`язку доказів у їхній сукупності, суд дійшов висновку про необхідність задоволення первісного позову та відмови у задоволенні зустрічного позову.

Судом береться до уваги той факт, що у сімейному законодавстві як на час придбання спірного майна, такі і на момент розгляду справи судом, діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частки чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (стаття 77, 78 Цивільного процесуального кодексу України і це є її процесуальним обов`язком (стаття 12, 13, 81 ЦПК України). При цьому, судове рішення не може ґрунтуватись на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

З`ясувавши усі обставини справи та оцінивши надані сторонами докази на підтвердження своїх доводів та заперечень з точки зору їх належності, допустимості, достатності та достовірності, суд прийшов до висновку, що придбане подружжям за час шлюбу спірне майно, а саме квартира АДРЕСА_3 та земельна ділянка площею 0,0153 га., розташована за адресою: АДРЕСА_2 , є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя, оскільки придбане в період зареєстрованого шлюбу між сторонами, за спільні кошти, в інтересах сім`ї.

Суд дійшов до вказаних висновків на підставі діючої презумпції виникнення права спільної сумісної власності подружжя. Одночасно, беручи до уваги факт заявлення відповідачем зустрічного позову, прийнятого до розгляду в межах первісної позовної заяви, судом оцінюються доводи відповідача за первісним позовом, якими останній обґрунтовує поширення режиму приватної власності на нерухоме майно, набуте за час перебування у зареєстрованому шлюбі.

Під час судового розгляду, у письмових заявах по суті справи, а також під час проведення судових засідань, відповідач ОСОБА_2 , стверджував про те, що спірне майно було придбане ним на особисті грошові кошти, отримані ще до укладення шлюбу як виплати, пов`язані із втратою працездатності після участі у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи.

Відповідач стверджував, що до моменту укладення шлюбу, у його особистому розпорядженні було 171 989 грн. 63 коп. (21 487 доларів США), на підтвердження чого суду було надано довідку про фінансовий стан поточного рахунку ОСОБА_2 , на період з «01» жовтня 2010 року по «31» грудня 2010 року. Відповідно до вказаної декларації, на поточному рахунку ОСОБА_2 в АТ «Ощадбанк», до моменту укладення шлюбу знаходилось 119 751, 96 грн.

В той же час, жодних допустимих, достатніх та достовірних доказів на доведення того, що відповідачем використовувались саме вказані грошові кошти для придбання нерухомого майна, суду надано не було.

У судовому засіданні ОСОБА_2 визнав та стверджував, що у березні 2011 року вказаний рахунок він закрив, при цьому баланс на кінцеву дату становив 50 000 грн., 2 237 грн 67 коп. нарахованих відсотків; різницю (близько 70 000 грн.) подружжя ОСОБА_4 витратило у тому числі на ремонт і розбудову домоволодіння у селі селі Скулин, де проживали із 2010 по 2018 роки; ремонт покрівлі у будинку сина позивачки.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_6 вказала, що із 2009 року проживала по сусідству із сім`єю ОСОБА_4 у селі Скулин. Подружжя спочатку проживало у літній кухні, будинок був недобудований. Із 2009 року Зінчуки впорядкували зовнішній вигляд будівель; пізніше до літньої кухні прибудували кімнату, веранду, санвузол, гардеробну, коридор, облаштували другий поверх будинку; забезпечили водо-, газопостачання; побудували пилораму. Ремонтні роботи закінчились приблизно 2-3 роки тому.

При цьому, суд критично оцінює доводи відповідача ОСОБА_2 про збереження 50 000 грн у доларах США із 2011 року по 2018 рік та яких вистачило у жовтні 2018 року на придбання квартири і земельної ділянки по АДРЕСА_2 , оскільки відповідних доказів про збереження, а також розрахунків із урахуванням офіційного курсу гривні відносно долара США суду не надано. Також не підтверджено належними і достатніми доказами обставини щодо продажу ОСОБА_2 належних йому транспортних засобів і сільськогосподарської техніки з метою накопичення коштів на придбання спірного майна.

Обставини щодо роботи ОСОБА_3 продавцем у тому числі протягом 2017-2018 років та отримання прибутку від такої роботи суд вважає недоведеними, оскільки у розумінні статті 80 ЦПК України показання свідка на підтвердження фактів і обставин про виплату позивачці заробітної плати, отримання доходу є недостатнім доказом (інших доказів суду не надано).

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

При цьому, доктринально встановлено, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторін. Одночасно, цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує.

Судом звертається увага сторін на те, що обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Вказаний підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого, згідно п. 1 ст. 32 Конвенції про захист прав та основоположних свобод (далі у всіх відмінках - Конвенція), поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції.

Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України, статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

Так, зокрема, у рішенні від «23» серпня 2016 року по справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» (заява № 59166/12) ЄСПЛ наголошує, що у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Суд, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, застосувавши норми матеріального права, доходить висновку про те, що спірне нерухоме майно, набуте у власність сторонами за час перебування у зареєстрованому шлюбі за спільні кошти, тому вказане нерухоме майно є спільним сумісним майном подружжя.

Окремо судом звертається увага на досліджені раніше договори купівлі-продажу квартири та земельної ділянки, за якими відповідач за первісним позовом, як покупець, своїм підписом погодився із усіма умовами договорів, за якими було встановлено, що нерухоме майно, як квартира так і земельна ділянка набуваються в приватну спільну сумісну власність подружжя, на підставі нотаріально посвідченої письмової згоди дружини покупця, як сторони подружжя.

Беручи до уваги вказане раніше у сукупності, відповідачем за первісним позовом презумпцію спільності майна подружжя не спростовано, що відповідно до раніше згаданих положень закону та позицій Верховного Суду є саме його процесуальним обов`язком.

З огляду на встановлене, у задоволенні зустрічного позову необхідно відмовити уцілому, оскільки позивач за первісним позовом заявила право на Ѕ частину майна, інша Ѕ частина майна, якою на день розгляду справи володіє відповідач за первісним позовом, не є спірною.

6. Розподіл судових витрат.

Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

Згідно пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, зокрема, особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.

Як було встановлено судом, на підставі матеріалів справи, позивач є інвалідом ІІ групи, а тому звільняється від сплати судового збору, на підставі пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».

Крім того, згідно пункту 10 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, зокрема, позивачі - громадяни, віднесені до 1 та 2 категорій постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Одночасно із поданням зустрічної позовної заяви, ОСОБА_2 , було долучено належним чином посвідчену копію посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році серії НОМЕР_2 , видане від «08» жовтня 2019 року.

Враховуючи вказане, зустрічний позивач також звільняється від сплати судового збору під час розгляду справи, на підставі пункту 10 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».

Відтак, судові витрати у цій справи покладаються на державу.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 4, 12-13, 76-81, 141, 257, 258, 259, 263, 265, 268, 354 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Первісний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задовольнити.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частку в спільній сумісній власностіна квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частку в спільній сумісній власностіна земельну ділянку з кадастровим номером :02:015:0017, площею 0,0153 га., із призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права особистої приватної власності на майно, що набуто у період перебування у шлюбі, відмовити.

Судові витрати у справі віднести на рахунок держави.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення його повного тексту.

Повне найменування сторін:

Позивач - ОСОБА_3 , « ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місця проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач - ОСОБА_2 , « ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання:АДРЕСА_1 .

Повний текст судового рішення складений 16 вересня 2022 року.

Головуючий:Ю. Ф. ВОЛКОВА