ЦИВІЛЬНЕ СУДОЧИНСТВО Справа № 170/644/21
Позовне провадження Провадження № 2/170/18/22
Шацький районний суд Волинської області
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

06 вересня 2022 року смт. Шацьк

Шацький районний суд Волинської області у складі головуючого судді Сушик Н.В., за участю секретаря судових засідань Ковальчук О.П., позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3 , представника відповідача ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт Шацьк та в режимі відеоконференції з Господарським судом Волинської області в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом визнання припиненим права на користування житлом,

в с т а н о в и в

Представник позивача звернувся в суд із зазначеним позовом. Позовні вимоги обгрунтовував тим, що позивачу на підставі рішення Шацького районного суду Волинської області від 24.04.2007 по справі № 2-61/07 на праві власності належить житловий будинок з надвірними спорудами за адресою АДРЕСА_1 . Право власності на житловий будинок зареєстровано КП "Волинське обласне бюро технічної інвентаризації" 11.07.2007 за реєстраційним номером 19516064, номер запису 276 в книзі 3. Будинок належить на праві особистої приватної власності позивачу, оскільки набутий в порядку спадкування.

Вищезазначений будинок є місцем проживання позивача. Право власності на інші житлові приміщення у відповідача відсутнє і іншого житла позивач не має.

В зв`язку з укладенням 17.11.1985 року шлюбу, позивачем було надано усний дозвіл відповідачу на проживання в житловому будинку на тій підставі, що вона була його дружиною.

Однак, рішенням Шацького районного суду Волинської області від 06.10.2020 по справі № 170/771/20 шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано, зокрема в зв`язку з небажанням відповідача ОСОБА_3 виконувати обов`язки по господарству, а також частою відсутністю в дома, відсутністю спільних інтересів, та спільних поглядів на життя, що спричинило між сторонами постійні сварки, які в свою чергу негативно впливали на стан здоров`я позивача, який має інвалідність 3 групи. При цьому шлюбні відносини були практично припинені ще три роки до моменту розірвання шлюбу.

Отже, з часу розірвання шлюбу припинилася обставина, яка була підставою набуття відповідачем права користування житловим будинком.

Однак, відповідач продовжує проживати в будинку і постійно влаштовує сварки, перешкоджає йому належним чином володіти та користуватись будинком. Зокрема, перешкоджає позивачу перебувати разом з його цивільною дружиною. Також відповідач заселяє в будинок сторонніх осіб - відпочиваючих на озері Світязь без будь-якого відома та згоди позивача з метою отримання від проживаючих прибутку, та використовує кошти в своїх особистих потребах. Внаслідок вищезгаданих дій відповідача позивач змушений винаймати для проживання інше житло. Такі дії та поведінка відповідача негативно впливають на емоційний стан та стан його здоров`я, оскільки відповідач, вчиняючи різного роду сварки постійно провокує загострення хвороб та його госпіталізацію, що підтверджується виписками з історії його хвороб.

Відповідач, як член сім`ї власника житлового будинку, набув право користування чужим майном, яке по своїй суті є особистим сервітутом. Право такої особи за наявності обставин, які мають істотне значення, зокрема, у разі припинення сімейних відносин, підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України.

Враховуючи зазначене представник позивача просив позов задовольнити, усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_1 власним житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 шляхом визнання припиненим права ОСОБА_3 на користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому зазначила наступне. Твердження позивача щодо заволодіння правовстановлюючими документами позивача є хибним. Їй відомо, що позивач подарував земельну ділянку їх спільній дочці ОСОБА_5 та уклав стосовно даного будинку з донькою спадковий договір. В цьому будинку відповідач проживає з 1985 року, з часу реєстрацію шлюбу з позивачем, зареєстрована у 2001 році та по даний час. В усному порядку сторони домовились, що вона й надалі буде проживати у будинку, вести господарство. Позивач у свою чергу не заперечував, адже на той час він мав намір проживати у співмешканки. Близько останніх двох місяців позивач повернувся до будинку та в ньому проживав. Іншого житла у відповідача немає та відсутня фінансова можливість придбати чи винаймати інше житло, адже її дохід складається із виплат пенсії. В силу статей Житлового кодексу України, у разі припинення сімейних відносин з власником, колишні члени його сім`ї не позбавляються права користування житловим приміщенням. Крім того, надавши свою згоду на реєстрацію члена сім`ї у житловому приміщенні, власник приміщення тим самим визнав за таким членом (колишнім членом) своєї сім`ї право користування житлом. Після припинення сімейних відносин вона жодним чином спірний будинок не залишала, намагається утримувати будинок в належному стані, оскільки іншого житла на праві власності чи на праві користування немає, тому вважає, що підстави для припинення права користування будинком з огляду на вказані норми матеріального права відсутні. Тому розірвання шлюбу з власником будинку не позбавляє її права користуватись займаним приміщенням та не є підставою для виселення з будинку або визнання такою, що втратила право на користування житловим будинком. Також відповідач вважає необрунтованим твердження позивача, що вона є "причиною" хвороб позивача. Причиною проблем є його особисте неналежне ставлення до здоров`я та спосіб життя, спровоковане зловживанням у минулому алкоголем. Просила в задоволенні позову відмовити.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити з підстав зазначених в позовній заяві. Позивач додатково пояснив, що спільне їх проживання в одному будинку є неможливим через сварки та суперечки.

Відповідач та його представник просили в позові відмовити.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, заслухавши показання свідків, дослідивши письмові докази суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав.

Судом встановлено, що між сторонами виникли правовідносини щодо користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 .

Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 17.11.1985 року по 06.10.2020 року, що підтверджується рішенням Шацького районного суду від 06.10.2020 у справі №170/771/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу (а.с. 17). З інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 16.08.2021, ОСОБА_1 є власником житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Підстава державної реєстрації: спадковий договір, серія та номер:102, виданий 30.08.2017, видавник ОСОБА_6 , приватний нотаріус Шацького районного нотаріального округу Волинської області (а.с. 16).

Згідно дослідженої в судовому засіданні відповіді на адвокатський запит від Сектору поліцейської діяльності №2 (сел. Шацьк) Ковельського РУ ГУНП у Волинській області від 08.09.2021 №2138/51/5/01-2021, 23.08.2021 ОСОБА_1 , житель АДРЕСА_1 звертався до СПД № 2 (сел. Шацьк) по факту виникнення конфлікту із його колишньою дружиною - ОСОБА_3 , за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 відібрано пояснення в сторін, та проведено профілактичну бесіду.

Допитані в якості свідків ОСОБА_7 - мати позивача, ОСОБА_8 - брат позивача та ОСОБА_9 в судовому засіданні показали, що після розірвання шлюбу сторін, ОСОБА_10 продовжує періодично проживати в даному будинку, підтвердили, що будь-яких перешкод у користуванні житловим будинком, належним ОСОБА_1 відповідач не чинить. Свідок ОСОБА_8 підтвердив той факт, що після розірвання шлюбу між сторонами виникали суперечки.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_11 суду показав, що позивач на протязі приблизно чотирьох років не проживає в будинку. Йому відомо, що коли позивач приходить до свого будинку то між колишнім подружжям виникають конфлікти. Змісту конфлікту він не чув, проте під час конфлікту сторони сильно сваряться.

Допитана свідок ОСОБА_12 , яка є співмешканкою позивача суду показала, що позивач почав проживати в її будинку в м. Любомль, жалівся та скаржився на своє життя, постійні скандали, коли він приїжджає до свого будинку в с. Світязь. Коли він розмовляє з відповідачем по телефону теж сваряться. З його розмов їй відомо, що відповідач заселяє людей в будинок і не допускає позивача до його будинку. Скандали що виникають між колишнім подружжям негативно впливають на стан здоров`я позивача.

Отже, судом встановлено, що спір з приводу користування житловим приміщенням виник між колишнім подружжям, одному з яких - ОСОБА_1 житловий будинок, належить на праві особистої приватної власності, а інший з подружжя - ОСОБА_3 вселилась до цього будинку як член сім`ї власника і продовжує користуватися ним і після розірвання шлюбу з ОСОБА_1 та припинення сімейних відносин, що унеможливлює користування житлом його власником - ОСОБА_1 , оскільки під час перебування позивача у власному будинку між сторонами виникають сварки, словесні конфлікти, зокрема з-приводу користування належним позивачу житловим будинком, перебування в будинку інших осіб за згодою власника, і через такі стосунки він позбавлений можливості проживати в будинку зі своєю співмешканкою. Тому більше чотирьох років позивач не проживає в будинку у зв`язку із зазначеними обставинами.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Водночас Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції зазначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Нормами статті 3 Сімейного кодексу України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадах суспільства.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР.

Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

У статті 162 ЖК УРСР вказано, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін.

Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

При цьому, необхідно звернути увагу, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У частині першій статті 402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

При порівнянні норм ЖК УРСР та ЦК України можна зробити такі висновки:

У частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права.

Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника.

Зазначена норма не передбачає і самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу.

Водночас, посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено перелік речових прав, похідних від права власності: право користування (сервітут); інші речові права відповідно до закону.

Тобто під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи.

Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто чоловік і дружина вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин.

Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням.

Разом із тим, відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України.

У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

З врахуванням викладеного, зважаючи на те, що відповідач ОСОБА_3 не є членом сім`ї власника, відповідно до ч.4 ст. 406 ЦК України її право на користування належним позивачу на праві власності домоволодінням є припиненим.

Інтереси позивача, як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси колишнього члена сім`ї, у якого припинились правові підстави користування чужим майном.

Аналогічні висновки викладені в Постанові Верховного Суду від 13.10.2020 Справа № 447/455/17 (Провадження № 14-64цс20).

Враховуючи зазначене позов слід задовольнити.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача ОСОБА_3 слід стягнути в користь позивача ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі 908 (дев`ятсот вісім гривень).

На підставі статей 16, 319, 321, 383, 391 Цивільного кодексу України, керуючись статтями 12, 81, 89, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 279 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Позов задовольнити повністю.

Усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_1 власним житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 шляхом визнання припиненим права ОСОБА_3 на користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 908 грн (дев`ятсот вісім гривень).

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя /підпис/ Н.В.Сушик Згідно з оригіналом Суддя Шацького районного суду Волинської області Н.В.Сушик