Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 вересня 2022 року м. Київ

Подільський районний суд м. Києва у складі

головуючого судді - Якимець О. І.,

за участю секретаря судового засідання Карпишиної К.С.,

учасників справи:

представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача-1 - ОСОБА_2 ,

розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання правочинів недійсними,

в с т а н о в и в :

07 жовтня 2021 року ОСОБА_3 (далі - позивач) звернувся до суду із позовом до відповідачів у якому просить:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 , укладений 25 травня 2017 року між ОСОБА_6 (далі - відповідач-3, ОСОБА_6 ), ОСОБА_7 (далі - відповідач-4, ОСОБА_7 ) та ОСОБА_5 (далі - відповідач-2, ОСОБА_5 ), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Губерською Наталією Леонідівною;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру АДРЕСА_2 , укладений 09 лютого 2018 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , зареєстрований державним реєстратором філії Комунального підприємства «Добробут» Литвинівської сільської ради у м. Києві Донським Ярославом Сергійовичем.

В обґрунтування позову покликається на те, що 28 серпня 2013 року між позивачем та відповідачем-3 укладено договір доручення (далі - договір-1). Відповідно до умов договору-1 відповідач-3 повинен організувати будівництво об`єкта нерухомості, зокрема квартири АДРЕСА_1 та зареєструвати право власності на квартиру за позивачем. На виконання умов договору-1 позивачем сплачено грошові кошти, що підтверджено доказами. Попри те, в порушення умов договору-1 та всупереч інтересів позивача, відповідач-3 уклав договір купівлі-продажу майнових прав (далі - договір-2) на спірне майно із відповідачем-2. Надалі, відповідач-2 здійснила відчуження майнових прав на спірну квартиру, укладавши договір-купівлі продажу із ОСОБА_4 (далі - відповідач-1, ОСОБА_4 ). Вважає, договори-1 та -2 недійсними, адже суперечать умовам договору-1; вчинені в результаті зловмисної домовленості представника однієї із сторін з другою стороною та вчинені представником однієї із сторін у своїх інтересах, чим порушено норми ст. ст. 232, 238 ЦК України. У зв`язку з наведеним просить позов задовольнити. У відповідності до ст. 141 ЦПК України вирішити питання судових витрат.

Відповідачем-1 подано до суду відзив, який містить заперечення на позов. Наводить аргументи про те, що договором-1 передбачено вчинення певних дій на користь позивача щодо будівництва об`єкта нерухомості та квартири, та такий жодним чином не стосується переходу права власності на квартиру, про що зазначає позивач. У відповідності до п. 8.6 договору-1 у разі неможливості виконання відповідачем-3 умов договору доручення то отримані останнім кошти підлягають поверненню відповідачем-3 на користь позивача. Відтак, вимоги позивача є безпідставними, а обраний позивачем спосіб захисту порушених прав є неефективним у розумінні ст. 16 ЦК України та ст. 5 ЦПК України. Просить у позові відмовити.

Відповідачами-2 та -3 не подано до суд відзиви, які б містили заперечення на позов.

Представником позивача подано до суду відповідь на відзив відповідача-1. Наводить пояснення про те, що відповідно до умов договору-1 повірений повинен був учинити дій від імені та за рахунок довірителя щодо реєстрації права власності на квартиру. Повірений здійснив відчуження об`єкта, який побудований від імені, за рахунок та в інтересах довірителя, всупереч умовам договору-1. Об`єкт нерухомості не був введений в експлуатацію, а відтак позивач не міг купити майнових прав на квартиру. Обраний спосіб захисту вважає найбільше ефективним способом захисту порушеного права позивача. Просить позов задовольнити.

У письмових поясненнях та узагальненнях доводів позову представник позивача зазначає, що укладення оспорюваних договорів відбулось внаслідок зловмисної домовленості між відповідачем-3 та його дочкою (відповідачем-2), що потягло несприятливі наслідки для позивача у вигляді позбавлення права власності на майно та грошові кошти.

12 жовтня 2021 року ухвалою судді відмовлено у заяві про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно та вчинення будь-яких реєстраційних дій щодо неї. Постановою Київського апеляційного суду від 01 червня 2022 року ухвалу суду першої інстанції скасовано, а заяву позивача про забезпечення позову задоволено частково у частині накладення арешту на спірну квартиру, а в решті - відмовлено.

13 жовтня 2021 року ухвалою судді прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провдження у справі за правилами загального позовного провадження з викликом сторін.

27 січня 2022 року ухвалою суду залучено до справи співвідповідача ОСОБА_7 .

17 лютого 2022 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті за правилами загального позовного провадження.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позов та просить такий задовольнити з підстав викладених у заяві по суті.

У судовому засіданні представник відповідача-1 заперечив проти позову та просить у такому відмовити з підстав викладених у відзиві на позов.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до наступного.

Суд установив, 28 серпня 2013 року між позивачем (довіритель) та відповідачем-3 (повірений) укладено договір доручення (далі - договір-1). Договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хижняком А. М. та зареєстрований у реєстрі за № 2335 /арк. спр. 8, 9/.

Предмет договору-1 - довіритель доручає повіреному здійснити від його імені та за його рахунок певні дії, а саме: організувати будівництво об`єкта нерухомості (багатоквартирний житловий будинок) та квартири АДРЕСА_1 на земельній ділянці, яка надана повіреному під будівництво об`єкта нерухомості; після завершення будівельних робіт зареєструвати право власності за довірителем; здійснити відповідні розрахунки пов`язані з виконання умов цього договору. Початок будівництва об`єкта нерухомості - березень 2012 року, завершення будівництва об`єкта нерухомості - грудень 2013 року (п. 2.1, 2.1.1, 2.1.2, 2.1.3, 2.2.1, 2.2.2).

За невиконання чи неналежне виконання зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність відповідно до чинного законодавства України (п. 6.1 договору-1).

Позивач наводить аргументи про те, що відповідачем-3 порушено умови договору-1, оскільки останній діяв в супереч інтересам позивача, адже здійснив відчуження майнових прав на спірну квартиру на користь третьої особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін (ч. 2 ст. 207, ч. 1 ст. 209 ЦК України).

Відповідно до ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу,інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відносини договору доручення регулюються положеннями глави 68 ЦК України.

Згідно з ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя. Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором. У договорі можуть бути встановлені строк дії такого доручення та (або) територія, у межах якої є чинним виключне право повіреного.

Відповідно до ст. ст. 1003, 1004 та 1006 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності чітко визначаються юридичні дії, які належить вчинити повіреному, що є його обов`язком, а також до обов`язків повіреного відноситься: повідомлення довірителя на його вимогу всіх відомостей про хід виконання його доручення; після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання повірений зобов`язаний негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення. Повірений зобов`язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення. Повірений може відступити від змісту доручення, якщо цього вимагають інтереси довірителя і повірений не міг попередньо запитати довірителя або не одержав у розумний строк відповіді на свій запит. У цьому разі повірений повинен повідомити довірителя про допущені відступи від змісту доручення як тільки це стане можливим.

Отже, укладений між сторонами правочин свідчить про наявність між довірителем та повіреним правовідносин, які є представницькими відносинами.

Згідно з договором доручення кожна зі сторін має певні права та обов`язки, які кореспондують одне одному. Обов`язки сторін за договором доручення визначені у статтях 1006, 1007 ЦК України. Так, повірений виконує доручення за рахунок довірителя, і останній має створити певні умови для його діяльності, тобто забезпечити його засобами, необхідними для виконання доручення.

Виходячи з наведеного, однією з особливостей договору доручення є те, що повірений зобов`язується вчинити певні юридичні дії саме за рахунок довірителя, а не за власний рахунок.

Повертаючись до матеріалів справи убачається, що відповідно до умов договору-1 довіритель передає повіреному готівкові кошти, необхідні для виконання вищевказаних дій за наступним графіком: І етап - 244050,00 грн сплачено на момент підписання договору, ІІ етап - 81350,00 грн сплачується одразу після завершення покрівельних робіт, ІІІ етап - 81350,00 грн після виконання п. 3.1.2 договору (прийняти від повіреного все виконане ним належним чином відповідно до даного договору), IV етап - 82977,00 грн сплачується одразу в момент передачі документів на право власності. Загальна вартість договору складає 489727,00 грн. Отримання коштів підтверджується розпискою (п. п. 4.1, 4.2 договору-1).

У матеріалах справи містить копія розписки від 16 березня 2015 року про отримання ОСОБА_6 від ОСОБА_3 грошових коштів у розмірі 300000,00 грн. відповідно до договору доручення /арк. спр. 12/.

Суд приймає до уваги доводи позивача про сплату грошових коштів за договором-1, а саме: 244050,00 грн сплачено на момент підписання договору-1, про що зазначено у самому договорі та 300000,00 грн сплачено 16 березня 2015 року, що підтверджено поданою копією розписки. Будь-яких заперечень від сторін не надійшло.

Позивач наводить доводи про те, що оскільки здійснив повну сплату вартості договору-1 та належним чином виконував умови договору-1, а відтак за ним мало бути зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 , а продаж майнових прав на таку квартиру відповідачем-3 третім особам грубо порушує умови укладеного договору-1.

Відповідно до ст.190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема сукупність речей, а також майнові права та обов`язки, при цьому майнові права визнаються речовими правами.

Майновими визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права та право вимоги.

Майнове право, яке можна визначити як право очікування, є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Майнові права на нерухомість - об`єкт будівництва не вважаються речовими правами на чуже майно, оскільки об`єктом цих прав є не чуже майно, а також не вважаються правом власності, оскільки об`єкт будівництва не існує на момент укладення відповідного договору, а тому не може існувати й право власності на нього.

Суд відмічає, що укладений між сторонами договір-1 не містить жодних умов про можливість купівлі-продажу майнових прав на квартиру та не передбачено можливості набуття у майбутньому права власності на об`єкт будівництва.

Суд зазначає, що передані кошти за договором-1 були спрямовані на вчинення повіреним дій передбачених п. 2.1 договору-1, серед яких не міститься вчинення повіреним дій щодо набуття довірителем права власності на квартиру у майбутньому, а лише зазначено про вчинення дій необхідних для реєстрації права власності на квартиру.

Згідно з вимогами ч.2, 3 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, споруди, тощо) виникає з моменту завершення будівництва. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва після проведення державної реєстрації права власності на нього відповідно до закону.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі, зокрема укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката.

Отже, оскільки договір-1 не встановлює набуття речових прав на нерухоме майно - майнові права на квартиру, а відтак такий правочин не є тим договором на підставі якого можна здійснити державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомості, про що стверджує позивач.

Щодо доводів позивача про те, що він не міг купити майнові права на квартиру, оскільки об`єкт нерухомості не був введений у експлуатацію, суд відмічає наступне.

Згідно з ст. 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постановах від 20.03.2019 у справі № 6-14-39цс-19 та від 27.02.2019 у справі № 6-14-606цс18 у разі невиконання належним чином взятих на себе зобов`язань, а також, відсутності факту введення будинку в експлуатацію, з урахуванням повної та вчасної сплати пайових внесків, ефективним способом захисту порушених прав є визнання майнових прав на об`єкт інвестування.

Згідно з ст. 27-1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» для державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва подаються такі документи:1) документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку під таким об`єктом (у разі відсутності у Державному реєстрі прав зареєстрованого відповідного речового права на земельну ділянку); 2) документ, що відповідно до законодавства надає право на виконання будівельних робіт (крім випадків, коли реєстрація такого документа здійснювалася в Єдиному реєстрі документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт, засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів); 3) документ, що містить опис об`єкта незавершеного будівництва за результатами технічної інвентаризації такого об`єкта.

Отже, законодавцем передбачено можливість визнання майнових прав на об`єкт незавершеного будівництва, яке виникає з моменту державної реєстрації цього права проведеної у встановленому законом порядку.

Відтак, твердження позивача про те, що він не міг придбати майнові права на квартиру, оскільки об`єкт будівництва не був введений у експлуатацію не відповідають вище встановленим обставинам, а тому оцінюються судом критично.

Щодо позовних вимог про визнання договорів-2 та -3 недійсними, суд виходять з наступних мотивів.

Суд установив, 25 травня 2017 року між ОСОБА_7 , ОСОБА_6 (продавець) та ОСОБА_5 (покупець) укладено договір купівлі-продажу майнових прав № 5 (далі - договір -2). Предмет договору - майнові права на об`єкт нерухомості, розташований в об`єкті капітального будівництва за будівельною адресою - АДРЕСА_3 , загальна площа 48.8 кв.м. Орієнтовна загальна вартість майнових прав на об`єкт нерухомості 48800,00 дол. США ( п. п. 2.1, 2.2, 4.2 договору).

09 лютого 2018 року між ОСОБА_5 (продавець) та ОСОБА_4 (покупець) укладено договір купівлі-продажу майнових прав № 23/1. Предмет договору - майнові права на об`єкт нерухомості, розташований в об`єкті капітального будівництва за будівельною адресою - АДРЕСА_4 , квартира, кількість кімнат 2, загальна площа 48.8 кв.м. Орієнтовна загальна вартість майнових прав на об`єкт нерухомості один мільйон п`ятдесят чотири тисячі гривень 08 копійок ( п. п. 2.1, 2.2, 4.2 договору).

Позивач наводить доводи про те, що договір-2 укладено повіреним внаслідок зловмисної домовленості з другою стороною та вчинений таким у власних інтересах, а не в інтересах довірителя у відповідності до умов договору-1, а відтак наявні підстави для визнання цих двох договорів недійсними у відповідності до ст. ст. 232, 238 ЦК України.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до правової позиції викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Таким чином, незалежно від того чи є позивач стороною оспорюваного правочину, чи заінтересованою особою в розумінні ч. 3 ст. 215 ЦК України для задоволення позову він повинен довести не лише існування формального порушення при укладанні договору вимоги закону, але й порушення таким договором його прав або охоронюваних законом інтересів.

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічна правова норма міститься у ч. 1 ст. 81 ЦПК України.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (висновок Верховного Суду у постанові від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17).

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 2 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд установив, що за договором-2 покупцем виступає ОСОБА_5 , яка за твердженнями позивача є дочкою відповідача-3, тобто одного із продавців за договором-1. Дана обставина стороною відповідача не заперечується, а тому приймається судом до уваги.

Відповідно до ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ст. 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи (далі - особи). Учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Враховуючи наведене суд прийшов до переконання, що аргументи позивача про те, що між сторонами договору-2, а саме відповідачем-3 та відповідачем-2, існують родинні відносини, суд не бере до уваги, адже сторонами у договорі купівлі-продажу можуть бути, зокрема фізичні особи (ч. 1 ст. 2 ЦК України). Отже, інституту договору купівлі-продажу, про який містяться норми у ЦК України, немає спеціальних вимог щодо сторін договору, зокрема про необхідність відсутність перебування таких у родинних відносинах, а відтак фізичні особи можуть бути учасниками цивільних відносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

При цьому словосполучення «у своїх інтересах» слід розуміти таким чином, що представник не може вчиняти від імені особи, яку він представляє, правочин щодо себе особисто (тобто бути стороною цього правочину) або іншим шляхом на шкоду інтересам довірителя, в тому числі на користь інших осіб, включаючи і тих, представником яких він одночасно є.

Згідно з ч. 1 ст. 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

Для визнання правочину недійсним на підставі ст. 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявності домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя.

Отже, розглядаючи позовні вимоги про визнання недійсним договору на підставі ст. 232 ЦК України суд має брати до уваги, що необхідними ознаками правочину, вчиненого у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з іншою є: 1) наявність умисного зговору між представником потерпілої сторони правочину і іншої сторони з метою отримання власної або обопільної вигоди; 2) виникнення негативних наслідків для довірителя та незгода його з такими наслідками; 3) вчинення представником дій в межах наданих йому повноважень.

Верховний Суд України у пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" та Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.10.2019 у справі №911/2129/17 зазначили, що для визнання правочину недійсним на підставі ст. 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.

Звертаючись із позовною заявою про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність усіх ознак правочину, вчиненого у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони, а суд має перевірити відповідність доводів позивача вимогам ст. 232 ЦК України і лише за наявності всіх ознак має підстави для визнання договору недійсним.

Таким чином, для задоволення позовних вимог позивач повинен довести усі ознаки які б вказували, що спірний правочин вчинений у результаті зловмисної домовленості представника.

Суд відмічає, що за договором-1 повірений був уповноважений вчиняти дії від імені та в інтересах довірителя щодо організації будівництва об`єкта нерухомості, квартири та вчинення дій щодо державної реєстрації права власності на квартиру за довірителем.

Відповідно до оспорюваного договору-2 ОСОБА_6 виступає в особі сторони договору продавця, який здійснює спорудження об`єкта нерухомості та якому належать майнові вимоги на такий об`єкт нерухомості, зокрема квартиру.

Отже, судом не встановлено що ОСОБА_6 під час укладення договору-2 діяв від імені особи, яку від представляє за договором-1, а навпаки вчиняв дії від власного імені як продавець якому належали майнові права на об`єкт будівництва.

Відтак, суд не установив у діях продавця ОСОБА_6 умисних дій, які б суперечили інтересам довірителя за договором-1.

Разом із тим, позивачем не надано у відповідності до ст. ст. 76-80 ЦПК України доказів на підтвердження існування зловмисної домовленості повіреного за договором-1 із другою стороною за договорами-2 та із сторонами за договором-3, і що, відчужуючи майнові права на нерухоме майно за договором-2, повірений діяв недобросовісно і перевищив свої повноваження, визначені договором доручення.

Щодо доводів позивача про те, що внаслідок укладення оспорюваних договорів для нього настали несприятливі наслідки у вигляді втратив права власності на квартиру, то такі суд оцінює критично, адже договір-1 не передбачав набуття права власності на квартиру, а відтак позивач не міг його втратили внаслідок укладення оспорюваних договорів.

Щодо аргументів позивача про те, що внаслідок укладення оспорюваних договорів для нього настали несприятливі наслідки у вигляді втрати грошових коштів сплачених за договором-1, то такі суд не бере до уваги, адже договором-1 передбачена відповідальність сторін за неналежне виконання взятих зобов`язань та у відповідності до п. 8.5 договору-1 кошти підлягають поверненню у повному обсязі.

Враховуючи наведене вище, суд прийшов до переконання про те, що відсутні підстави з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним, так як позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності зловмисної домовленості сторін представника однієї сторони, а саме ОСОБА_6 з другою стороною під час укладення оспорюваного договру-2 та сторонами за договором-3, а тому відсутні підстави для застосування ст. 232 ЦК України до спірних правовідносин та визнання таких правочинів недійсними.

Будь-яких інших фактичних обставин, які б мали значення для правильного вирішення спору між сторонами суд не встановив.

У зв`язку із наведеним, суд прийшов до висновку про те, що у позові необхідно відмовити повністю.

У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, оскільки у задоволенні позову відмовлено, а відтак понесені позивачем судові витрати покласти на останнього.

Представником відповідача-1 зроблено заяву до закінчення судових дебатів про подання доказів протягом п`яти днів після ухвалення судового рішення про понесення відповідачем-1 судових витрат на професійну правничу допомогу у відповідності до ч. 8 ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 17, 76-80, 259, 265, 273, 354, пунктом 3 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» ЦПК України, суд

у х в а л и в:

у позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання правочинів недійсними - відмовити.

Сплачений позивачем ОСОБА_3 судовий збір - покласти на позивача.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. Строк апеляційного оскарження може бути поновлено у відповідності до ч.2 ст.354 Цивільного процесуального кодексу України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання - АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_1 ;

відповідач ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання - АДРЕСА_6 ;

відповідач ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстроване місце проживання - АДРЕСА_7 , РНОКПП НОМЕР_2 ;

відповідач ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце проживання - АДРЕСА_7 , РНОКПП НОМЕР_3 ;

відповідач ОСОБА_7 , місце проживання - АДРЕСА_8 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Повне судове рішення складено 15 вересня 2022 року.

Суддя О. І. Якимець