Провадження № 22-ц/824/2533/2022 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Гуля В.В.,

за участі секретаря Примушка О.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 01 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про виплату коштів, належних як неотриманий заробіток за час вимушеного прогулу та про виплату моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого вказував, що за результатами конкурсу його не визнано переможцем за жодною з двох ідентичних посад, проте визнано рішенням конкурсної комісії у протоколі №1, що саме він є другим за результатами конкурсу кандидатом і претендентом на обидві посади, одну з яких мав би обійняти він, у той час як ОСОБА_2 - перша за результатами конкурсу обійняла б іншу аналогічну посаду.

Вказує, що ОСОБА_2 була призначена на посаду №217, а посаду № 219, через вчинені та встановлені рішенням Окружного адміністративного суду від 16 серпня 2018 року порушення з боку Мін`юсту, обійняв не він, а громадянка ОСОБА_3 , що була третім за результатами конкурсу кандидатом.

Зазначає, що як рішення Окружного адміністративного суду від 16 серпня 2018 року, так і протокол засідання Конкурсної комісії Мін`юсту від 18 лютого 2019 року, призначеного у зв`язку з виконанням рішення суду, засвідчили, що не існувало правових підстав для перебування громадянки ОСОБА_3 на посаді державної служби.

Вважає, що через не призначення його у грудні 2017 року на посаду впродовж понад 8-ми місяців він не тільки був змушений залишатися у стані повної професійної та життєвої непевності, але й заново готуватися до конкурсів на посади державної служби, і залишити себе та свою сім`ю без належних засобів до існування.

На підставі вказаного, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь кошти за час вимушеного прогулу, належні в рахунок його заробітку, які нараховувалися ОСОБА_3 за час з 22.12.2017 року до 02.09.2018 року.

Також позивач просив стягнути 72 400 гривень моральної шкоди, на обґрунтування якої зазначав, що підготовка та вивчення матеріалів для цієї справи, написання позовної заяви вже у 2020 році зайняло кілька місяців, впродовж яких його дружина висловлювала йому своє обурення нехтуванням обов`язками з виховання дитини та сімейним дозвіллям.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 01 липня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з цим рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення, яким його позов задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування судом норм матеріального права.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що місцевий суд, без дослідження факту законності не прийняття його на роботу, неправильно встановив факт відсутності трудових відносинах між ним та відповідачем, адже в даному випадку наявне порушення його трудових прав, що полягає саме у не прийнятті його на роботу та, у зв`язку з цим, не отримання ним заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Вказував також на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції не надав вмотивованої оцінки аргументам позовної заяви, мотивів відхилення всіх його доводів та незастосування норм права, на які він посилався.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що сторони не перебували у трудових відносинах, позивач не звільнявся із роботи у Міністерстві юстиції та не поновлювався, відповідно не перебував у вимушеному прогулі, а відтак безпідставними є позовні вимоги про стягнення заробітку за час вимушеного прогулу, з огляду на те, що рішенням адміністративного суду у справі №826/490/18 не було зобов`язано відповідача прийняти на роботу саме позивача, а також, що оскільки між сторонами не виникли трудові відносини, то спірні правовідносини в частині відшкодування моральної шкоди не регулюються положеннями статті 237-1 КЗпП України, а під час розгляду справи позивачем не доведено наявності загальних підстав цивільно-правової відповідальності відповідача, тому відсутні правові підстави для відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як вбачається з матеріалів справи, в період з 23.11.2017 - 06.12.2017 в Міністерстві Юстиції України відповідно до Наказу Міністерства від 27.10.2017р. № 4211/к проведено конкурс на зайняття вакантних посад, в якому взяв участь ОСОБА_1 , на зайняття вакантної посади державного експерта експертної групи з правової обізнаності Директорату з прав людини, доступу до правосуддя та правової обізнаності Міністерства юстиції України. На дану категорію були наявні 2 вакантні посади.

Листом Міністерства юстиції України від 11.12.2017 № 5853/14/46-17 ОСОБА_1 була надіслана інформація про результати конкурсу, за яким його визначено другим за результатом конкурсу на зайняття вакантної посади державного експерта експертної групи з правової обізнаності Директорату з прав людини, доступу до правосуддя та правової обізнаності Мін`юсту.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 серпня 2018 року у справі № 826/490/18, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 15 січня 2019 року, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Скасовано (у частині, що стосується) результати конкурсу на посаду державного експерта експертної групи з правової обізнаності Директора з прав людини, доступу до правосуддя та правової обізнаності Міністерства юстиції України. Зобов`язано Міністерство юстиції України переглянути результати конкурсу оформленого протоколом № 16 від 06.12.2017р. на посаду державного експерта експертної групи з правової обізнаності Директора з прав людини, доступу до правосуддя та правової обізнаності Міністерства юстиції України без врахування поділу на групи за загальним рейтингом та прийняти відповідне рішення. Стягнуто на користь ОСОБА_1 понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 704,80 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства юстиції України.

На виконання цього рішення, 18 лютого 2019 року Конкурсною комісією для проведення конкурсу на зайняття посад фахівців з питань реформ Директорату з прав людини, доступу до правосуддя та правової обізнаності Міністерства юстиції України на виконання рішення було переглянуто результати конкурсу, оформлені протоколом від 06 грудня 2017 року № 16, без урахування поділу на групи за загальним рейтингом.

Адміністратором на основі Зведеної відомості середніх балів за кожною окремою вимогою і балів за результатами тестування складено Загальний рейтинг кандидатів на зайняття вакантної посади державного експерта експертної групи з правової обізнаності Директорату з прав людини, доступу до правосуддя та правової обізнаності Міністерства юстиції України.

На підставі Загального рейтингу кандидатів без поділу на групи переможцем конкурсу на Посаду визначено ОСОБА_2 із загальною сумою балів 13,4. Другим за результатами конкурсу визначено ОСОБА_1 , який набрав 12,4 балів.

Інформацію про рішення Комісії листом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2019 року № 1807/14.1.1-19 було надіслано Національному агентству України з питань державної служби та ОСОБА_1 листом від 25 лютого 2019 року № 1849/14.1.1/46-19.

Відповідно до статті 382 КАС України Міністерством юстиції України повідомлено суд, що рішення було виконано в повному обсязі.

З матеріалів справи вбачається, що позивач не скористався своїм правом на оскарження рішення комісії від 18 лютого 2019 року.

Відповідно до статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачено законодавством, колективним договором або угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення та організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

За правилом статті 22 КЗпП України забороняється необґрунтована відмова у прийнятті на роботу. Відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається. Вимоги щодо віку, рівня освіти, стану здоров`я працівника можуть встановлюватись законодавством України. За правилами статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

За змістом статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина 2 ст. 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав та інтересів.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджене порушення було обгрутованим.

Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.

Отже, здійснюючи передбачене статтею 55 Контитуції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту, а суд, вирішуючи спір, зобов`язаний надати суб`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Так, якщо особа вважає, що її суб`єктивне право у певних правовідносинах не може бути реалізоване належним чином, або на неї протиправно поклали певний обов`язок, така особа має право звертатися за судовим захистом.

В разі відповідного звернення особи суд повинен розглянути питання про наявність порушеного суб`єктивного права заявника у конкретних правовідносинах і на підставі цього вирішити спір.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України).

Подавши свої докази, позивач реалізував своє право на доказування і одночасно виконав обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 12.06.2018 у справі №826/4406/16, від 26.06.2018 у справі №802/1064/17, від 03.07.2018 у справі №826/16634/16.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що місцевим судом правильно встановлено, що скасування за рішенням суду результатів конкурсу на посаду державної служби та зобов`язання переглянути результати конкурсу не створює автоматичних наслідків у формі обов`язкового виникнення трудових правовідносин між сторонами, адже позивачем не заявлено позовних вимог про зобов`язання прийняти його на роботу, відповідного рішення суду позивачем не надано, а відтак позовна вимога про виплату коштів, належних як не отриманий заробіток за час вимушеного прогулу не підлягає задоволенню.

Крім того, позивачем не доведено наявності підстав для відшкодування моральної шкоди, позаяк не доведено протиправність діяння її заподіювача, вини в її заподіянні та наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки обставин, які були враховані судом першої інстанції, висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому не можуть бути підставою для скасування судового рішення.

Посилання на порушення судом норм процесуального права відхиляються колегією суддів, оскільки не впливають на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, позаяк позивачем не доведено порушення судом норм процесуального права, яке б призвело до неправильного вирішення справи та, згідно ст. 376 ЦПК України, було б підставою для скасування або зміни рішення.

Інших вагомих та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені такі порушення норм матеріального чи процесуального права, які б відповідно до ст. 376 ЦПК України, могли б бути підставою для його скасування, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення місцевого суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Печерського районного суду міста Києва від 01 липня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та, відповідно до ст.389 ЦПК України, оскарженню до Верховного Суду не підлягає.

Головуючий: Судді: