РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2022 року м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:

головуючого судді Кучиної Н.Г.,

секретар судового засідання Добровчан К.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , діючи через свого представника адвоката Якобчука Павла Олександровича звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа , яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради, в якому просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову посилається на те, що вона є власником квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . У вказаній квартирі зареєстровані 4 особи: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Понад 5 років тому ОСОБА_2 разом з дітьми добровільно виселилися із квартири та переїхали проживати за адресою: АДРЕСА_2 . Перешкод у користуванні житловим приміщенням їм ніхто не чинить, вони не мають інтересу до даного житла і постійно проживають у іншому житлі. Поважні причини, які унеможливлювали проживання відповідачів у спірному житлі, відсутні. Натомість відповідачі добровільно не знімаються з реєстрації місця проживання і відповідно вона не може реалізувати своє право користування в повній мірі. На даний час вона змушена сплачувати комунальні послуги і за відповідачів по справі, які не користуються ними, що ставить її в скрутне матеріальне становище.

Ухвалою суду від 18 листопада 2021 року прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження.

Ухвалою суду від 10 грудня 2021 року доручено службі у справах дітей Рівненської міської ради надати висновок щодо розв`язання спору про доцільність (недоцільність) визнання неповнолітніх дітей, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 такими, що втратили право користування цією квартирою та зняття їх з реєстрації місця проживання за даною адресою.

Ухвалою суду від 06 червня 2022 року залучено ОСОБА_6 , піклувальника відповідача, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Протокольною ухвалою суду від 26 липня 2022 року підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.

Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність та у відсутність його довірительки.

Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися заздалегідь та належним чином. Про причини неявки суду не повідомили.

В ході розгляду справи відповідач ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , яка є піклувальником відповідача, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 просили відмовити в задоволенні позову. При цьому ОСОБА_2 вказала, що у зв`язку з воєнним станом вона не має можливості на даний час зареєструватися з малолітнім сином за місцем реєстрації ОСОБА_7 , свого чоловіка та батька дитини, у м. Енергодар Запорізької області.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради 03.05.2022 року подала до суду заяву, в якій просить судові засідання по вказаній справі проводити без участі представника ООП, висновок органу опіки та піклування від 28.04.2022 року № 08-1838 по суті розв`язання спору підтримує.

Дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що відповідно до витягу на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № від 05.11.2021 року ОСОБА_1 належить на праві приватної власності об`єкт житлової нерухомості, а саме квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

У вказаній квартирі зареєстровані 4 особи: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що стверджується довідкою про склад сім`ї та/або кількість зареєстрованих осіб у житловому приміщенні № 61450 від 22.10.2021 року, виданою Центром надання адміністративних послуг у м. Рівне.

Згідно акту про не проживання осіб за місцем реєстрації від 29 жовтня 2021 року, підписаний сусідами та головою ЖБК «Зірка» ОСОБА_8 відповідачі не проживають у спірній квартирі.

Відповідно до довідки № 71 від 19 вересня 2022 року, наданої на запит адвоката Якобчука П.О., ТОВ «УК`Сонячне» повідомляє, що інформація про місце фактичного проживання чи проживання без реєстрації ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 відсутня.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Понад 5 років відповідач ОСОБА_2 з дітьми ОСОБА_9 добровільно виселилися із спірної квартири та переїхали проживати за адресою: АДРЕСА_2 , а відповідач малолітній ОСОБА_10 ніколи і не проживав у квартирі позивача, а тільки формально був прописаний, що визнано сторонами та ніким не оспорюється.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що «згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» членами сім`ї військовослужбовця є, зокрема, особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з військовослужбовцем у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки».

Відповідно до положень статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

ОСОБА_1 належить на праві приватної власності об`єкт житлової нерухомості, а саме квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № від 05.11.2021 року.

В судовому засіданні встановлено, що позивач, ОСОБА_1 є тіткою колишнього чоловіка відповідачки, ОСОБА_2 , тобто відповідач ОСОБА_2 та її діти не є членами сім"ї позивачки.

Таким чином власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Положення глави 32 цього Кодексу визначають поняття сервітуту як права обмеженого користування чужою нерухомістю, не пов`язаного з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту (частина перша статті 406 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Відповідачі набули право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом.

Відповідачі були зареєстровані у спірному будинку позивача, однак, вона не пов`язані спільним побутом з позивачем, тому їх право на користування чужим майном може бути припинено на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Стаття 8 Конвенції гарантує кожній особі право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири, так і на наймача.

Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Зміст «трискладового тесту» для оцінки відповідності втручання у право особи європейським стандартам правомірності такого втручання охоплює такі критерії, які мають оцінюватися у сукупності: 1) законність вручання (згідно із законом); 2) легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом); 3) дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою, тобто необхідність в демократичному суспільстві.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine»), рішення від 02 грудня 2010 року) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Згідно з прецедентною практикою ЄСПЛ втручання держави становитиме порушення статті 8 Конвенції у випадку, якщо воно не переслідує законну мету і не є необхідним у демократичному суспільстві. Особа, якій загрожує виселення, має право на оцінку пропорційності цього заходу судом та оцінку її аргументів у зв`язку з цим.

Легітимною метою у цій справі є захист прав власника квартири, які гарантовані статтею 41 Конституції України, статтями 317, 391 ЦК України, а також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Необхідно дотримуватися балансу між захистом права власності позивача та правом користування спірною квартирою відповідачем.

Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (рішення у справі «Кутцнер проти Німеччини», пункт 60).

Суд з урахуванням балансу інтересів обох сторін та пропорційності переслідуваній легітимній меті, згідно зі статтею 8 Конвенції доходить висновку про наявність правових підстав для визнання відповідачів ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 такими, що втратили право користування спірною квартирою.

Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання неповнолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації, суд вказує на таке.

Згідно висновку органу опіки та піклування № 08-1838 від 28.04.2022 вбачається, що на первинному обліку дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування служби у справах дітей Рівненського міськвиконкому перебуває неповнолітня ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка має статус дитини, позбавленої батьківського піклування. Відповідно до розпорядження Рівненського міського голови від 10.12.2014 року № 970-р неповнолітня ОСОБА_4 влаштована під опіку, піклування бабусі ОСОБА_6 . Бабуся з онукою проживають за адресою: АДРЕСА_2 . Батьки ОСОБА_11 ) та ОСОБА_12 позбавлені батьківських прав відносно ОСОБА_4 та ОСОБА_13 рішенням Рівненського міського суду від 23.09.2014 року (справа № 569/10200/14-ц).

Крім того, на засіданні комісії ОСОБА_2 вказала, що у зв`язку з воєнним станом вона не має можливості на даний час зареєструватися з малолітнім сином за місцем реєстрації ОСОБА_7 , свого чоловіка та батька дитини, у м. Енергодар Запорізької області.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування № 08-1838 від 28.04.2022 орган опіки та піклування Рівненського міськвиконкому вважає недоцільним визнання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Суд відповідно до ч. 6 ст. 19 СК України може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, а тому критично оцінює даний висновок щодо недоцільності визнання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки вказаний висновок не містить інформації проте, що вказані особи проживають у спірній квартирі.

Крім того, висновок носить лише рекомендаційний характер та немає для суду наперед встановленої сили.

Також суд звертає увагу, що спірна квартира понад 5 років не є місцем постійного проживання матері чи батька дітей, а позивачка є двоюрідною бабусею дітей, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , а відповідач ОСОБА_10 не є взагалі родичем для позивача, а отже позивач не має обов`язку забезпечувати житловим приміщенням відповідачку та її неповнолітніх дітей. Окрім того, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , досягла чотирнадцяти років і відповідно до ч. 2 ст. 29 ЦК України вільно обирає собі місце проживання. Її місцем проживання не є обов`язково місце проживання її батьків або одного з них, як встановлено для дітей віком до чотирнадцяти років.

Судом встановлено та не заперечується відповідачкою та піклувальником, що ОСОБА_2 разом із дітьми мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , та з моменту свого добровільного виселення зі спірної квартири ОСОБА_2 не вчиняла жодних дій з метою забезпечення і реалізації свого права на користування спірним житлом, самостійно обрала місце проживання (своє та дітей) інше житло, де жила протягом 5 років.

Вказане може свідчити про те, що остання має намір зберегти формальне, а не фактичне місце проживання.

За змістом положень статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Відповідно до пункту 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року (далі - Конвенція про права дитини), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 28 липня 2021 року, справа № 658/1046/19, провадження № 61-1687св21 (врахування судом обставин належності особам, яких виселяють із спірного житла, іншого житла на праві власності).

З огляду на це, позовні вимоги в частині визнання малолітніх дітей такими, що втратили право користування житлом також підлягають також до задоволення.

За таких обставин, суд доходить висновку про задоволення позову в повному обсязі.

Керуючись статтями 319, 391, 405 Цивільного кодексу України, статтями 3, 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

В И Р I Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщення задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Рівненського апеляційного суду або через Рівненський міський суд Рівненської області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин.

Суддя Н.Г. Кучина