Житомирський апеляційний суд
Справа №283/1388/22 Головуючий у 1-й інст. Хомич В.М.
Категорія 96 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2022 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Трояновської Г.С.

суддів Миніч Т.І., Павицької Т.М.

з участю секретаря судового засідання Трикиши Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу № 283/1388/22 за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення

за апеляційною скаргою Сидоренка Андрія Олександровича , який діє в інтересах ОСОБА_1 , на ухвалу Малинського районного суду Житомирської області від 03 серпня 2022 року, постановлену під головуванням судді Хомича В.М. у м. Малині,

в с т а н о в и в :

У липні 2022 року ОСОБА_1 , в особі представника Сидоренка Андрія Олександровича , звернувся до суду із названою заявою та просив встановити факт недостовірності та спростувати інформацію, викладену у мережі Інтернет на веб-сайті ІНФОРМАЦІЯ_4: під заголовком « ІНФОРМАЦІЯ_5» та зі змістом вказаної статті.

Ухвалою Малинського районного суду Житомирської області від 03.08.2022 відмовлено у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , представник заявника - адвокат Сидоренко Андрій Олександрович, про встановлення факту, що має юридичне значення. Роз`яснено ОСОБА_1 право на звернення до суду в порядку позовного провадження.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - Сидоренко А.О. , посилаючись на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що у довідці ДП «Центр компетенції адресного простору мережі Інтернет» не вказано хто є власником сайту ІНФОРМАЦІЯ_1 , а лише зроблено припущення, що вказана особа може бути власником; судова практика, в т.ч. Верховного Суду, свідчить про те, що ОСОБА_4 не є власником сайту ІНФОРМАЦІЯ_2, фактичні обставини щодо реєстрації доменного імені, яка є відкритою, здійснюється в онлайн-режимі на підставі онлайн-заявки особи, яка має намір зареєструвати доменне ім`я, та не потребує жодного підтвердження, ідентифікації та авторизації; місцезнаходження реєстранта у віддаленій іноземній юрисдикції, що фактично виключає отримання від нього інформації щодо персональних даних фактичного власника; встановити власника сайту ІНФОРМАЦІЯ_2 є неможливим, а висновок суду першої інстанції про те, що власник вказаного сайту - ОСОБА_4 є помилковим. Заявник вказує, що наслідком помилкового висновку та встановлення як власника сайту ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 (та про можливість встановлення власника вказаного сайту в принципі) є неправильне застосуванням судом першої інстанції законодавства. Заявник у своїй заяві зазначив про неможливість встановлення та ідентифікування осіб, які поширювали таку інформацію та підтвердив це документально.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції виходив з того, що посилання ОСОБА_1 на неможливість встановлення особи, яка поширила недостовірну інформацію та звернення до суду з заявою про встановлення факту недостовірності інформації та її спростування в окремому проваджені, є передчасними та спростовуються документами, доданими до заяви.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Представник ОСОБА_1 - Сидоренко А.О. звернувся до суду в порядку окремого провадження із заявою про встановлення факту недостовірної інформації та її спростування, посилаючись на те, що особа, яка поширила недостовірну інформацію невідома, а відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 277 ЦК України, якщо особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома, фізична особа, право якої порушено, може звернутися до суду із заявою про встановлення факту недостовірності цієї інформації та її спростування.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснено, що відповідно до абзацу третього частини четвертої статті 277 ЦК судовий захист гідності, честі та ділової репутації внаслідок поширення про особу недостовірної інформації не виключається і в разі, якщо особа, яка поширила таку інформацію, невідома (наприклад, при направленні анонімних або псевдонімних листів чи звернень, смерті фізичної особи чи ліквідації юридичної особи, поширення інформації в мережі Інтернет особою, яку неможливо ідентифікувати, тощо). У такому випадку суд вправі за заявою заінтересованої особи встановити факт неправдивості цієї інформації та спростувати її в порядку окремого провадження. Така заява розглядається за правилами, визначеними розділом IV ЦПК.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 4 ст. 277 ЦК України якщо особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома, фізична особа, право якої порушено, може звернутися до суду із заявою про встановлення факту недостовірності цієї інформації та її спростування.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження, зокрема, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення (ч.2 ст. 293 ЦПК України).

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення визначені частиною першою ст. 315 ЦПК України.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (ч.2 ст. 315 ЦПК України).

Справи про встановлення юридичних фактів можуть бути предметом розгляду суду в порядку окремого провадження за таких умов: факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичний характер, тобто відповідно до закону викликати юридичні наслідки: виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав громадян або організацій. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні.

Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи за заявою фізичних осіб про встановлення фактів, якщо встановлення фактів не пов`язується з наступним вирішенням спору про право і чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 05 листопада 2018 року у справі № 560/1519/15-ц (провадження № 61-19664св18), у постанові від 28 березня 2019 року у справі № 200/18232/18 (провадження № 61-2441ск19) та у постанові від 30 вересня 2020 року у справі №373/1890/19.

З матеріалів поданої заяви вбачається, що заявник звертається до суду за захистом права на повагу до гідності та честі ( право на недоторканість ділової репутації). Таким чином, суд вирішуючи питання про відповідність поширеної про заявника інформації, яка на його думку не відповідає дійсності має здійснювати розгляд справи відповідно до положень глави 6 розділу 4 ЦПК України, оскільки особа, яка поширила інформацію невідома та просить суд визнати недостовірною та спростувати інформацію, яка поширена в мережі інтернет на веб-сторінці: ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Разом з тим, суд першої інстанції обгрунтовано зазначив, що відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

При цьому, недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких взагалі не було або які були, але відомості про них не відповідають дійсності. Крім того, законодавець уточнює, що негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка поширила таку інформацію, не доведе протилежне.

Таким чином, відповідно до ч. 2 ст. 302 ЦК України фізична особа, яка поширює інформацію, зобов`язана переконатися в її достовірності.

Захищаючи свої права, особа, щодо якої поширено недостовірну інформацію, має довести факт того, що таке поширення інформації порочить його честь, гідність і ділову репутацію.

Щодо поширення негативної інформації в мережі інтернет, то відповідачем у такій справі є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту/порталу. При цьому саме позивач (людина, яка захищає своє чесне ім`я) зобов`язаний знайти і встановити дані цих осіб, оскільки ця інформація повинна бути відображена в позовній заяві.

Якщо ж автор поширеної інформації невідомий, або його місце проживання/перебування встановити не вдається, якщо інформація носить анонімний характер і доступ на сайт є вільним, то належним відповідачем у такій справі буде сам власник веб-сайту, на якому розміщувався інформаційний матеріал, оскільки саме цей власник ресурсу створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації.

У пункті 6.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18 (провадження № 12-110гс19) викладено висновок про те, що належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайту - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника веб-сайту можуть бути витребувані відповідно до положень процесуального законодавства в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет. Згідно з усталеною практикою у сфері реєстрації і користування доменними іменами у мережі Інтернет, власником веб-сайту може бути інша особа, ніж реєстрант доменного імені, яким адресується такий веб-сайт. У таких випадках, власник веб-сайту визначається у договорі, укладеному з реєстрантом доменного імені. Інформація щодо власника веб-сайту може бути отримана у хостинг-провайдера веб-сайту.

У статті 1 Закону України «Про авторське право і суміжні права» передбачено, що веб-сайт - це сукупність даних, електронної (цифрової) інформації, інших об`єктів авторського права і (або) суміжних прав тощо, пов`язаних між собою і структурованих у межах адреси веб-сайту і (або) облікового запису власника цього веб-сайту, доступ до яких здійснюється через адресу мережі Інтернет, що може складатися з доменного імені, записів про каталоги або виклики і (або) числової адреси за Інтернет-протоколом; веб-сторінка - це складова частина веб-сайту, що може містити дані, електронну (цифрову) інформацію, інші об`єкти авторського права і (або) суміжних прав тощо; власник веб-сайту - це особа, яка є володільцем облікового запису та встановлює порядок і умови використання веб-сайту. За відсутності доказів іншого власником веб-сайту вважається реєстрант відповідного доменного імені, за яким здійснюється доступ до веб-сайту, і (або) отримувач послуг хостингу.

Згідно статті 1 Закону України «Про телекомунікації» домен - це частина ієрархічного адресного простору мережі Інтернет, яка має унікальну назву, що її ідентифікує, обслуговується групою серверів доменних імен та централізовано адмініструється; домен.UA - це домен верхнього рівня ієрархічного адресного простору мережі Інтернет, створений на основі кодування назв країн відповідно до міжнародних стандартів, для обслуговування адресного простору українського сегмента мережі Інтернет.

Із довідки Дочірнього підприємства «Центр компетенції адресного простору мережі Інтернет» консоціуму «Український центр підтримки номерів і адрес» №390/2021-Д від 05.11.2021 вбачається, що інформаційна діяльність на сайті ІНФОРМАЦІЯ_2 здійснюється від імені «Національного антикорупційного порталу «ІНФОРМАЦІЯ_7», адреса: м. Київ, бульвар Ромена Ролана,7, адреса електронної пошти: ІНФОРМАЦІЯ_6. Згідно з відомостями Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів і послуг, розміщеного на офіційному веб-сайті ДП «Український інститут інтелектуальної власності», власником Свідоцтва на знак товарів і послуг «ІНФОРМАЦІЯ_7» НОМЕР_1 є ТЕКА-ГРУП ФАУНДЕІШН (Глобал Банк Тауер, 18 Флор, 50 стріт, П.О. Бокс 0831-02484, Панама, Республіка Панама), заявник - ОСОБА_4 ( АДРЕСА_1 ).

Виходячи із наведеного, суд першої інстанції дійшов обгрунованого висновку, що належним відповідачем є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві, а вказаною довідкою ДП «Центр компетенції адресного простору мережі Інтернет» консоціуму «Український центр підтримки номерів і адрес» №390/2021-Д від 05.11.2021 встановлено власника веб-сайту ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме - ОСОБА_4 , що спростовує твердження заявника про неможливість встановлення особи, яка поширила недостовірну інформацію та звернення до суду з заявою про встановлення факту недостовірності інформації та її спростування в окремому проваджені. А тому апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження у справі за заявою поданою в порядку окремого провадження, оскільки даний спір може бути вирішено шляхом подачі заяви в порядку позовного провадження до суду відповідно до положень ст. ст. 27, 175, 177 ЦПК України.

Відмова у відкритті провадження за заявою про встановлення факту поданою в порядку окремого провадження не позбавляє заявника права звернутися до суду у встановленому ЦПК України порядку із позовом про захист своїх прав.

Доводи апеляційної скарги про те, що будь - яких доказів, які б давали підстави стверджувати про належність веб - сайту ІНФОРМАЦІЯ_2 та інформації, яка була поширена на ньому конкретній особі немає, тому скаржник має право звернутися до суду із заявою про встановлення факту недостовірності інформації відповідно до положень ч.4 ст.277 ЦК України, апеляційний суд не приймає до уваги.

Твердження скаржника про те, що адвокатські запити на контактні дані порталу «ІНФОРМАЦІЯ_7, в яких запитувалась інформація щодо автора статті, відповідальних осіб за розміщення статті та власника сайта ІНФОРМАЦІЯ_2, адресовані заявником на поштову адресу повернулись без вручення, не є належним доказом підтвердження непричетності вказаних осіб до створення та функціонування веб - сайту ІНФОРМАЦІЯ_2.

У повідомленні на електронну пошту, заперечуючи своє авторство та джерело інформації, вказаний портал водночас зазначив, що при наявності рішення суду він надає спростування.

За таких обставин, можливості встановлення поширювача інформації заявником на даний час не є вичерпаними, а отже він не позбавлений можливості після встановлення власників веб-сайтів (або веб-сторінок) звернутися до суду за захистом своїх прав в порядку позовного провадження відповідного судочинства.

Доводи апеляційної скарги про те, що судова практика, в тому числі Верховного Суду України (Постанови Верховного суду від 09 червня 2021 року у справі № 742/1485/19, від 04 березня 2020 року у справі № 742/628/17), свідчить, що ОСОБА_4 не є власником сайту ІНФОРМАЦІЯ_2 не враховуються колегією суддів з огляду на таке.

Велика Палата Верховного Суду при розгляді справи № 755/10947/17 зазначила, що незалежно від того, чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати. Такі ж положення суд застосовує і до практики Верховного Суду.

Верховний Суд у своїй постанові від 07 червня 2022 року по справі № 742/1440/21 пославшись на постанови Верховного Суду від 09 квітня 2020 року у справі

№ 742/3715/17, від 13 січня 2021 року у справі № 742/514/17, від 01 грудня 2021 року у справі № 742/287/17 з предметом спору, зокрема, про захист ділової репутації юридичної особи та спростування недостовірної інформації, розміщеної на веб-сторінці веб-сайту «Національний антикорупційний портал «ІНФОРМАЦІЯ_7» (ІНФОРМАЦІЯ_2), дійшов висновку про те, що власником веб-сайту: ІНФОРМАЦІЯ_2 є реєстрант доменного імені ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 , отже він є належним відповідачем у цій справі.

За встановлених обставин доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи та порушення прав скаржника.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність постановленої у справі ухвали.

Оскільки ухвала суду постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для її скасування.

Керуючись ст.ст. 369, 374, 375, 382, 383, 384 України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Сидоренка Андрія Олександровича , який діє в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Ухвалу Малинського районного суду Житомирської області від 03 серпня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 19.09.2022.

Головуючий Судді