Справа № 336/5948/21
Пр. № 2/336/3540/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2022 року Шевченківський районний суд м.Запоріжжя в складі головуючого судді Карабак Л.Г. за участі секретаря Тимошенко Н.В. розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району в особі відділу по Шевченківському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради, про визначення місця проживання дитини, -

ВСТАНОВИВ:

До суду 26.07.2021 року надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району в особі відділу по Шевченківському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради, про визначення місця проживання дитини.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 14.12.2021 року позов було задоволено, визначено місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалою суду від 17.08.2022 року заочне рішення від 14.12.2021 року було скасоване, справа призначена до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши зібрані докази, дійшов наступних висновків.

Згідно матеріалів справи, від шлюбу сторони мають дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження Серії НОМЕР_1 .

Шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Питання про визначення місця проживання дитини не вирішувалось.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26.05.2010 року було стягнено аліменти на утримання сина, ОСОБА_3 , у розмірі ј частини заробітку доходу батька на користь матері, ОСОБА_4 .

З жовтня 2020 року матір виїхала на постійне місце проживання до росії, син залишився проживати із позивачем.

З жовтня 2020 року дитина поживає із батьком.

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Статтею 157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Згідно з частинами першою, другою статті 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до статей 18, 27 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У силу частини першої статті 3 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно зі статтею 9 Конвенції держави-учасниці забезпечують, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13 у справі «М.С. проти України», йдеться про визначення «інтересів дитини», її місця у взаємовідносинах між батьками. У цьому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Аналіз наведених норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи з об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які наділяли б будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідна правова позиція висловлена Верховним судом у постанові від 14 квітня 2021 року по справі № 716/591/19.

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Представник органу опіки та піклування у судовому засідання пояснила, що в силу ст. 160 Сімейного Кодексу України, суб`єкт владних повноважень, не можу надати висновку щодо визначення місця проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки він досяг 14 років та сам вправі обирати місце проживання.

Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Пояснюючи підстави позову позивач зазначив, що метою звернення до суду є вірогідність вивезти дитину за кордон, бажання стягнути аліментів з матері, крім того, висловив побоювання, що він може бути мобілізований до лав ЗСУ і тоді дитина залишиться без батьківського догляду. Вважає, що визначення місця проживання дитини з ним убезпечить його від ймовірних негативних наслідків.

Але суд не бере до уваги ці доводи, оскільки метою судового захисту у спорах про визначення місця проживання дитини є дотримання найкращого інтересу саме дитини. Намір батька стягнути аліменти з матері, яка проживає окремо, не є підставою для задоволення позову, це питання має бути вирішено окремо. Щодо вивезення дитини за кордон у зв`язку із війною саме у супроводі батька, не є предметом спору, зазначене може бути предметом іншого позову у разі відсутності дозволу одного з батьків.

Судом встановлено, що дитина досягла 14 років та проживає із батьком, при чому не втратила зв`язку із матір`ю, яка проживає у росії та допомагає дитині матеріально.

Питання щодо негативних наслідків для дитини внаслідок мобілізації позивача до лав ЗСУ також не є предметом позову, крім того, питання звільнення від призову та мобілізації не вирішуються у судовому порядку і не спрямовані на захист інтересів дитини. Позивач має можливості і без втручання суду забезпечувати належне батьківське піклування синові, який проживає з ним.

Законодавство Україні, і міжнародне право, виходить із необхідності дотримання принципу якнайкращого забезпечення інтересів дитини. Цей принцип закріплений в статті 3 Конвенції про права дитини та статті 155 Сімейного кодексу України. Найкращі інтереси дитини мають бути предметом основного піклування батьків та пріоритетом для будь-яких органів установ, організацій та судів в усіх діях щодо дітей.

Інтереси дитини за будь яких умов переважають інтереси батьків, у даному спорі не встановлено, що вимоги позивача заявлені цілком в інтересах дитини, враховуючи обставини родини, та той факт, що дитина не втратила зв`язку із матір`ю, досягла віку, який дає йому змогу самостійно визначити своє місце проживання. А відтак суд відмовляє у задоволенні позову.

Керуючись ст.51 Конституції України, ст.ст.3, 6, 19, 141, 160, 161, 171 Сімейного Кодексу України, Конвенцією про права дитини, ст.ст.2, 4, 12, 13, 43-44, 49, 76 - 81, 82, 83, 89, 133, 141, 212, ст.223, 241, ст.247, 258-259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району в особі відділу по Шевченківському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради, про визначення місця проживання дитини залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складання через Шевченківський районний суд м.Запоріжжя.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст буде складено 19.09.2022 року.

Суддя Л.Г.Карабак