Номер провадження: 22-ц/813/8071/22
Справа № 493/761/22
Головуючий у першій інстанції Ільніцька О.М.
Доповідач Орловська Н. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.09.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Орловської Н.В.,

суддів Пузанової Л.В.,

Приходько Л.А.,

секретар Кузьмук А.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Балтського районного суду Одеської області від 11 серпня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного казначейства України, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання бездіяльності протиправною, стягнення матеріальної та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

21 червня 2022р. ОСОБА_1 звернувся до Балтського районного суду Одеської області із позовом до Державного казначейства України, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання бездіяльності протиправною, стягнення матеріальної та моральної шкоди.

Із врахуванням уточненої редакції позовної заяви просив:

- визнати бездіяльність суб`єктів владних повноважень, а саме Державного казначейства України та Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області протиправною;

- стягнути солідарно з Державного казначейства України та Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на користь ОСОБА_1 майнову шкоду шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України, призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів державної влади у розмірі 586 013,48 грн, як майнової шкоди, завданої внаслідок дій цивільного відповідача законом, що визнаний неконституційним;

- стягнути солідарно з Державного казначейства України та Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України, призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів державної влади у розмірі 50 000 грн, як моральної шкоди, завданої внаслідок дій цивільного відповідача законом, що визнаний неконституційним.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що є пенсіонером, особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, а також має інвалідність другої групи, а тому відповідно до ч.4 ст. 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991р. №796-ХІІ з моменту призначення пенсії мав право на її отримання у розмірі, не нижчому 8 мінімальних пенсій за віком.

Проте, починаючи з 01.01.2012 року ГУ ПФУ в Одеській області нараховувало та виплачувало позивачу пенсію у меншому розмірі, визначеному Кабінетом Міністрів України, оскільки таке право було передбачено частиною третьою статті 54 Закону №796-ХІІ в редакції Закону України від 28.12.2014р. №76-VІІІ.

07.04.2021 року Конституційним Судом України прийнято рішення №1-р(ІІ)/2021, яким визнано такою, що не відповідає Конституції України частину третю ст. 54 ЗУ "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" у редакції ЗУ "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність деяких законодавчих актів України" від 28.12.2014р. №76-VIII щодо уповноваження Верховною Радою Кабінету Міністрів України визначати своїми актами мінімальні розміри пенсії за інвалідністю, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії в зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи.

За позицією позивача, відповідачі завчасно не вжили заходів, а саме не звертались до суб`єктів права на конституційне подання з проханням звернутися до Конституційного Суду України, у зв`язку з чим позивач тривалий час був позбавлений правильного нарахування пенсії та замість належних йому восьми мінімальних пенсій за віком отримував набагато менші виплати.

У зв`язку з тим, що з моменту призначення пенсії і до липня 2021 року пенсія нараховувалася на підставі норми Закону, яка в подальшому була визнана неконституційною, позивач вважає, що суми недоотриманої ним пенсії за період з січня 2012 року по червень 2021 року (586 013,48 грн) становлять матеріальну шкоду, яка підлягає солідарному стягненню з відповідачів на підставі ст. 1175 ЦК України.

Крім того позивач звертає увагу, що йому завдано моральної шкоди, яку він оцінює у 50000 грн., та яка полягає у глибоких душевних стражданнях, почутті несправедливості, потребі у психологічній реабілітації, консультацій психолога, позбавленні можливості перебування у санаторії та здійсненні інших витрат, які були б можливі у випадку своєчасного отримання пенсії у належному розмірі.

З огляду на викладене позивач просив задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Ухвалою Балтського районного суду Одеської області від 11 серпня 2022 року провадження у справі закрито, роз`яснено позивачеві його право на звернення з адміністративним позовом до суду адміністративної юрисдикції.

Вказана ухвала обґрунтована тим, що в уточненій редакції позовної заяви ОСОБА_1 сформовано вимогу щодо визнання протиправною бездіяльності суб`єктів владних повноважень, яка згідно п.1 ч.1 ст. 19 КАС України підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи, просить скасувати ухвалу Балтського районного суду Одеської області від 11 серпня 2022 року як таку, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування своєї позиції зазначає, що судом першої інстанції порушено принцип правової визначеності, не враховано пункт четвертий резолютивної частини рішення Конституційного Суду України №1-р(ІІ)/2021 від 07.04.2021р., яким передбачено право громадян, на яких поширюється дія статті 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991 року №796-ХІІ, на відшкодування шкоди, якої вони зазнали внаслідок дії частини третьої ст. 54 цього закону. Оскільки питання щодо відшкодування шкоди вирішується в порядку цивільного судочинства, тому вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції про наявність підстав для закриття провадження у справі та необхідність її розгляду за правилами адміністративного судочинства.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Головного управління ПФУ в Одеській області доводи апелянта не визнає, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу Балтського районного суду Одеської області від 11.08.2022р. без змін. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що вимоги позивача про визнання протиправною бездіяльності суб`єктів владних повноважень підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства, а тому судом першої інстанції було правильно кваліфіковано даний спір як публічно - правовий.

Державне казначейство України не скористалося правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, що відповідно до ч.3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, судом встановлено наступне.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можна вирішити у межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (абзац перший частини першої статті 19 ЦПК України).

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів в будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, такий суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких, зазвичай, хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення процесуальні закони не віднесли до юрисдикції інших судів.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: у спорах фізичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; у спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби (пункти 1 і 2 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у чинній редакції).

Адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір (пункт 1 частини першої статті 4 КАС України).

Публічно-правовий спір - це, зокрема, спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій (пункт 2 частини першої статті 4 КАС України).

Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

Отже, до справ адміністративної юрисдикції процесуальний закон відніс публічно-правові спори, ознакою яких є не лише особливий суб`єктний склад, але і їх виникнення з приводу виконання чи невиконання суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім спорів, для яких закон установив інший порядок судового вирішення. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме у тих правовідносинах, в яких виник спір.

Стосовно терміну «владні управлінські функції», то зміст поняття «владні» полягає в наявності у суб`єкта повноважень застосовувати надану йому владу, за допомогою якої впливати на розвиток правовідносин, а «управлінські функції» - це основні напрямки діяльності органу влади, його посадової чи службової особи або іншого уповноваженого суб`єкта, спрямовані на управління діяльністю підлеглого суб`єкта. З огляду на вказане до юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома чи більше суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у правовідносинах, в яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний (зобов`язані) виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень.

Тому помилковим є застосування приписів статті 19 КАС України та поширення юрисдикції адміністративних судів на усі спори, стороною яких є суб`єкт владних повноважень. Для вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення складу учасників справи. Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір.

Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин. Тоді як приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.

За змістом частини п`ятої статті 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, розглядає адміністративний суд, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір; інакше такі вимоги суди вирішують у порядку цивільного або господарського судочинства.

Отже, вимоги про відшкодування шкоди можна розглядати за правилами адміністративного судочинства тоді, коли ці вимоги стосуються шкоди, завданої, зокрема, протиправними діяннями суб`єкта владних повноважень, і заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір (наприклад, із вимогою визнати протиправним діяння цього суб`єкта та зобов`язати його вчинити певну дію).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся з позовом (в його уточненій редакції) з трьома вимогами: про визнання протиправною бездіяльності Головного управління ПФУ в Одеській області та Державного казначейства України, а також солідарне стягнення з відповідачів матеріальної та моральної шкоди.

Фактичною підставою для звернення з цим позовом стало те, що, як стверджує позивач, протягом тривалого періоду часу він отримував пенсію у меншому розмірі, ніж слідувало, оскільки її нарахування здійснювалося на підставі положення закону, яке в подальшому було визнано неконституційним.

В якості правової підстави позивач зазначає ст.1175 ЦК України, згідно якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.

Саме з наведеними фактичними та правовими підставами позивач пов`язує свої вимоги щодо стягнення з відповідачів матеріальної та моральної шкоди.

При цьому, вимога щодо визнання протиправною бездіяльності Головного управління ПФУ в Одеській області та Державного казначейства України позивачем не конкретизована ані в тексті позовної заяви, ані в прохальній її частині. Зокрема, відсутні відомості про те, у чому саме полягає бездіяльність відповідачів, яку позивач просить визнати протиправною, і чи є ця бездіяльність, в розумінні позивача, передумовою, що спричинила завдання йому матеріальної та моральної шкоди, яку він просить відшкодувати.

Наведені обставини виключають можливість вирішити питання про те, чи стосуються вимоги позивача про відшкодування шкоди саме тієї шкода, яка завдана, зокрема, протиправними діяннями суб`єкта владних повноважень, і мають розглядатися в порядку адміністративного судочинства як такі, що заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір, або вказані вимоги є самостійними та такими, що не залежать від вирішення інших вимог, заявлених у цьому позові.

Постановляючи ухвалу про закриття провадження у справі суд першої інстанції викладеного не врахував, не з`ясував обставин, які мають значення для правильного визначення юрисдикції даного спору, не встановив характеру спірних правовідносин та не перевірив фактичні і правові підстави позову, внаслідок чого дійшов передчасного висновку про недопустимість розгляду даної справи в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст.379 ЦПК України підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими.

За викладених обставин ухвала суду першої інстанції про закриття провадження у справі не може вважатися законною і обґрунтованою та підлягає скасуванню, а справа передачі до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст. ст.367,374,379,382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Балтського районного суду Одеської області від 11 серпня 2022 року скасувати.

Справу направити до Балтського районного суду Одеської області для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча ________________ Н.В.Орловська

Судді: ________________ Л.В.Пузанова

________________ Л.А.Приходько