Постанова

Іменем України

08 вересня 2022 року

м. Київ

справа № 487/1431/20

провадження № 61-2967св22

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідачі: публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», товариства з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс» на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 25 листопада 2021 року в складі судді Сухаревич З. М. та постанову Миколаївського апеляційного суду від 16 лютого 2022 року в складі колегії суддів: Ямкової О. О., Локтіонової О. В., Колосовського С. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст вимог

У березні 2020 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - АТ «УкрСиббанк»), публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк»), товариства з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс» (далі - ТОВ «Укрдебт Плюс») про визнання припиненими договорів поруки та іпотеки, зняття заборони відчуження нерухомого майна.

Позовна заява мотивована тим, що 10 грудня 2007 року між ОСОБА_3 , як позичальником, та акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є АТ «УкрСиббанк», як кредитором, укладено кредитний договір № 0, за яким ОСОБА_3 отримала 23 000 доларів США у вигляді кредитної лінії, з сплатою за користування кредитними коштами 12,4 % річних у вигляді щомісячного ануїтетного платежу в розмірі 260 доларів США з кінцевим строком повернення - до 10 грудня 2028 року.

У забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, 10 грудня 2007 року між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 0, відповідно до умов якого вона солідарним поручителем за повне та своєчасне виконання ОСОБА_3 боргових зобов`язань у повному обсязі. Також 10 грудня 2007 року між банком та ОСОБА_3 укладений договір іпотеки, за яким позичальник, який є одночасно і іпотекодавцем, передала в іпотеку банку житловий будинок АДРЕСА_1 .

У зв`язку з порушенням позивачами зобов`язань було ухвалено заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 жовтня 2010 року, яким стягнено з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 солідарно на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором № 0 у загальній сумі 180 598,21 грн. Банк отримав у суді виконавчі листи з метою виконання цього рішення, які були подані на примусове виконання до державної виконавчої служби

08 грудня 2011 року ПАТ «УкрСиббанк» уклав з ПАТ «Дельта Банк» договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором, за яким право вимоги за зобов`язаннями позивачів перейшло до ПАТ «Дельта банк».

На підставі ухвали Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 січня 2013 року первісного стягувача ПАТ «УкрСиббанк» замінено на нового - ПАТ «Дельта Банк» у виконавчому провадженні.

Позивач ОСОБА_3 виконала рішення суду та погасила заборгованість повністю, внаслідок чого постановою головного державного виконавця Заводського ВДВС від 05 травня 2019 року виконавче провадження закінчено у зв`язку з повним фактичним виконанням на користь ПАТ «Дельта Банк».

Однак, не зважаючи на закінчення виконавчого провадження, у грудні 2019 року ОСОБА_3 отримала від ТОВ «Укрдебт плюс» вимогу про погашення заборгованості, як за заочним рішенням суду, так і стосовно додаткового виконання зобов`язань за кредитним договором № 0, за яким нараховані відсотки за користування кредитом станом на 09 грудня 2019 року. У вимозі ТОВ «Укрдебт плюс», який є новим кредитором, оскільки придбав вимоги на стягнення заборгованості по кредитному договору, містилося попередження, що у випадку її невиконання, він має намір звернути таке стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок АДРЕСА_1 .

Посилаючись на вищенаведені обставини, позивачі просили визнати припиненими зобов`язання за договорами іпотеки та поруки у зв`язку з припиненням основного зобов`язання його фактичним і повним виконанням; зняти заборону на відчуження предмету іпотеки з вилученням запису з Єдиного реєстру заборон на відчуження.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 25 листопада 2021 року позовні вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_2 задоволено.

Визнано припиненим зобов`язання ОСОБА_3 , як іпотекодавця за іпотечним договором від 10 грудня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Горбуновим К. Є. 10 грудня 2007 року та зареєстрований в реєстрі за № 3359, укладеного в забезпечення виконання грошових зобов`язань за договором про надання кредиту № 0 між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 .

Знято заборону відчуження зазначеного у договорі предмету іпотеки з виключенням з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запису щодо житлового будинку АДРЕСА_1 .

Визнано припиненою поруку ОСОБА_2 за договором поруки, укладеним 10 грудня 2007 року в забезпечення виконання грошових зобов`язань за кредитним договором № 0 між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що банком використано своє право на дострокове повернення позичальником усієї суми кредитної заборгованості, шляхом звернення до суду із відповідним позовом. Тому з цього часу настав строк виконання договору в повному обсязі і право кредитора нараховувати передбачені кредитним договором відсотки за кредитом припинилися. Сума усієї заборгованості, що визначена банком, стягнута на підставі заочного рішення суду, та погашена в повному обсязі при його примусовому виконанні позичальнком (позивачем). Як наслідок припинення зобовязання по кредитному договору (основного зобов`язання) - припинилися зобов`язання позивача ОСОБА_3 як іпотекодавця за договором іпотеки та зобов`язання позивача ОСОБА_2 як поручителя за договором поруки.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 16 лютого 2022 року апеляційну скаргу ТОВ «Укрдебт Плюс» залишено без задоволення, а рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 25 листопада 2021 року - без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що зобов`язання ОСОБА_3 за кредитним договором № 0 виконане у повному обсязі, суд першої інстанції правильно виходив з того, що основне зобов`язання припинене, та дійшов обґрунтованого висновку про наявність визначених статтею 17 Закону України «Про іпотеку» підстав для припинення іпотеки та наявність визначених у статті 559 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підстав для припинення поруки у позивача ОСОБА_2 перед банком.

Заочним рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 15 жовтня 2010 року позов ПАТ «УкрСиббанк» задоволено; стягнено на його користь з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в солідарному порядку борг за договором про надання кредиту № 0 у загальній сумі 180 598,21 грн та судові витрати. Заочне рішення суду в апеляційному та касаційному порядку не переглядалася та набрало законної сили. Відтак, не оскарживши заочне рішення суду, яке ухвалене на його користь, банк погодився з визначенням суми заборгованості, що підлягала достроковому стягненню в гривні відповідно до заявлених ним позовних вимог. Банк отримав виконавчі листи та подав їх на примусове стягнення.Визначення суми боргу в національній валюті, що стягнута достроково на підставі заочного рішення суду, виключає можливість її подальшого перерахування та виконання в іноземній валюті за припиненим договором. У цій справі судом ухвалено заочне рішення, де повна сума заборгованості, що стягнута достроково, визначена з урахуванням позовних вимог банку виключно в гривні (без зазначенні суми боргу у доларах США з одночасним визначенням еквіваленту у гривні), це судове рішення не може піддаватися сумнівам та додатковому аналізу, як стягувачем, так і боржником, оскільки набрало законної сили та підлягало виконанню.

Суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про задоволення позову, оскільки зважаючи на встановлені ним фактичні обставини справи на підставі належних та достовірних доказів, заявлені позивачами відповідні позовні вимоги обґрунтовані.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

10 березня 2022 року ТОВ «Укрдебт Плюс» надіслало засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 25 листопада 2021 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 16 лютого 2022 року.

У касаційній скарзі заявник просить суд касаційної інстанції скасувати рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 25 листопада 2021 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 16 лютого 2022 року і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 16 травня 2022 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ТОВ «Укрдебт Плюс» на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 25 листопада 2021 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 16 лютого 2022 року; зупинив дію рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 25 листопада 2021 року до закінчення його перегляду в касаційному порядку; витребував справу із суду першої інстанції.

Справа надійшла до Верховного Суду

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Підставою касаційного оскарження рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 25 листопада 2021 року та постанови Миколаївського апеляційного суду від 16 лютого 2022 року заявник вказує застосування судами норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 13 грудня 2018 року у справі № 913/11/18. Крім того, зазначає, що судами порушено норми процесуального права, а саме встановлено обставини, що мають суттєве значення на підставі недопустимих доказів(пункт 4 частини третьої статті 411 Цивільного процесуального кодексу України, далі - ЦПК України).

Касаційна скарга подана на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Позиції інших учасників

У червні 2022 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 надіслав відзив на касаційну скаргу. Вказував на законність та обгрунтованість оскаржуваних рішень, наголошував на безпідставності доводів касаційної скарги. Просив залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанції - без змін.

У червні 2022 року представник АТ «УкрСиббанк» - Бойко А. В. надіслала відзив на апеляційну скаргу. Зазначила про незаконність оскаржуваних рішень, порушення судами при їх ухваленні норм матеріального та процесуального права. Підтримала доводи скарги, просила її задовольнити.

Фактичні обставини, встановлені судами

10 грудня 2007 року ОСОБА_3 та АКІБ «УкрСиббанк» уклали договір про надання кредиту № 0, відповідно до якої ОСОБА_3 отримала у вигляді кредитної лінії (траншу) 23 000 доларів США, з сплатою за користування кредитними коштами 12,4 % річних у вигляді щомісячного ануїтетного платежу в розмірі 260 доларів США з кінцевим строком повернення кредиту та відсотків - до 10 грудня 2028 року.

У забезпечення виконання зобов`язання за вказаним кредитним договором 10 грудня 2007 року ОСОБА_3 та АКІБ «УкрСиббанк» уклали договір іпотеки, предметом якого є житловий будинок АДРЕСА_1 . Зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Горбуновим К. Є. 10 грудня 2007 року та зареєстрований в реєстрі за № 3359. Також на підставі цього договору накладено заборону відчуження предмета іпотеки.

10 грудня 2007 року між ОСОБА_2 та АКІБ «УкрСибабнк»» укладено договір поруки, відповідно до якого ОСОБА_2 як поручитель зобов`язується перед банком як кредитором відповідати за невиконання ОСОБА_3 усіх її зобов`язань, що виникли б з договору про надання кредиту №0 від 10 грудня 2007 року.

15 жовтня 2010 року Заводським районним судом м. Миколаєва у справі № 2-3123/10 за позовом ПАТ «УкрСиббанк» як правонаступника АКІБ «УкрСиббанк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, позовні вимоги позивача задоволено.

Ухвалено заочне рішення, яким стягнено ОСОБА_3 та ОСОБА_2 солідарно на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором № 0 від 10 грудня 2007 року у розмірі 180 598,21 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду в апеляційному та касаційному порядку не переглядалося та набрало законної сили.

30 травня 2011 року суди видав банку як стягувачу виконавчі документи № 2-3123/10 з метою примусового виконання зазначеного рішення суду.

05 липня 2011 року старшим державним виконавцем Заводського відділу ДВС міста Миколаєва винесені постанови про відкриття виконавчих проваджень за № 27350780 (боржник - ОСОБА_2 ) та № 27350896 (боржник - ОСОБА_3 ) з примусового виконання заочного рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 15 жовтня 2010 року в справі № 2-3123/10

Під час знаходження рішення суду на виконання, 08 грудня 2011 року ПАТ «УкрСиббанк» укладено з ПАТ «Дельта Банк» договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором та договорами, що укладені у його забезпечення, між АКІБ «УкрСиббанк» з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Ухвалами Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 січня 2013 року та від 17 липня 2013 року заяви ПАТ «Дельта Банк» задоволено про заміну сторони у виконавчому провадженні задоволено: замінено ПАТ «УкрСибанк» на його правонаступника - ПАТ «Дельта Банк» як стягувача у виконавчих провадженнях № 27350896 та № 27350780.

Постановою старшого державного виконавця Заводського ВДВС м. Миколаєва від 27 березня 2013 року виконавчий лист № 2-3123/10 про стягнення з ОСОБА_2 на користь банку в солідарному порядку боргу за заочним рішенням суду в справі № 2-3123/10 повернуто без виконання стягувачу на підставі пункту 5 частини 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на час здійснення виконавчих дій), а виконавче провадження № 27350780 закінчено. Повторно цей виконавчий лист на примусове виконання ні первісним, ні новим кредитором не подавався.

05 червня 2019 року головний державний виконавець Заводського ВДВС м. Миколаєва прийняв постанову про закінчення виконавчого провадження № 27350896 (про стягнення кредитної заборгованості по договору про надання кредиту № 0 від 10 грудня 2007 року згідно заочного рішення суду в справі № 2-3123/10 в солідарному порядку з ОСОБА_3 ) у зв`язку з повним фактичним виконанням.

09 грудня 2019 року ОСОБА_3 отримано вимогу ТОВ «Укрдебт Плюс», яке є правонаступником ПАТ «Дельта Банк» перед позивачами у спірних правовідносинах за укладеним 15 листопада 2019 року договору купівлі-продажу прав вимоги № 2083/К. Товариство вимагало погашення заборгованості по договору про надання кредиту № 0 від 10 грудня 2007 року, загальний розмір якої ним визначено станом на 09 грудня 2019 року в сумі 45 396,13 доларів США, що відповідно до офіційного курсу НБУ станом на цей день становить 1 077 013,61 грн (яка складається з: 21 049, 94 доларів США (499 405,38 грн) - боргу за тілом кредиту та 24 346,19 доларів США (577 608,22 грн) - боргу за відсотками за користування кредитом).

Вважаючи таку вимогу ТОВ «Укрдебт Плюс» безпідставною, позивачі звернулися до суду із позовом про припинення зобов`язань за договорами поруки та іпотеки, та як наслідок виключення обтяжень з відповідних реєстрів, посилаючись на припинення кредитних зобов`язань, у зв`язку з повним їх виконанням.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї (далі - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Як вбачається із касаційної скарги, рішення судів першої та апеляційної інстанцій, визначені у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України оскаржуються на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

У частинах першій та другій статті 400 ЦПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Перевіривши доводи касаційної скарги і матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У статті 6 Конвенції вказано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивачами доведено належними доказами фактичну сплату позичальником ОСОБА_5 боргу по договору про надання кредиту № 0 від 10 грудня 2007 року, відповідно до заочного рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 жовтня 2010 року у справі № 2-3123/10. Ці обставини мали наслідком припинення відповідних зобов`язань позивачів як іпотекодавця та поручителя за кредитним договором, а тому суд вважав обґрунтованими заявлені позовні вимоги.

Верховний Суд погоджується із відповідними висновками судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони відповідають нормам чинного законодавства, якими регулюються спірні правовідносини, а також фактичним обставинам справи, встановленим судом на підставі повного, всебічного та об`єктивного дослідження наданих доказів.

За частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У частині першій статті 598 ЦК України зазначено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

У статті 1 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон) зазначено, що іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із частиною першою статті 4 Закону обтяження нерухомого майна підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до частини п`ятої статті 3 Закону іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Статтею 17 Закону встановлено, що іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

За належного виконання у повному обсязі забезпеченого іпотекою основного зобов`язання за кредитним договором припиняється як це зобов`язання, так і зобов`язання за договором іпотеки, які є похідним від основного зобов`язання.

Подібна позиція викладена у постановах Верховного Суду: від 14 лютого 2018 року у справі № 910/16461/16; від 14 листопада 2018 року в справі № 500/4127/16-ц; від 06 серпня 2020 року в справі № 337/1000/19; від 28 квітня 2021 року в справі № 569/14282/19, від 07 липня 2021 року в справі № 756/13164/18.

Відповідно до частини п`ятої статті 43 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» відомості про припинення обтяження реєструються держателем або реєстратором Державного реєстру на підставі рішення суду або заяви обтяжувача, в якій зазначаються реєстраційний номер запису, найменування боржника, ідентифікаційний код боржника в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України чи індивідуальний ідентифікаційний номер боржника в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів та інформація про припинення обтяження. Записи щодо обтяжень, які втратили свою чинність, підлягають вилученню з Державного реєстру через шість місяців після реєстрації відомостей про припинення обтяження.

У частині третій статті 44 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» передбачено, що після припинення обтяження обтяжувач самостійно або на письмову вимогу боржника чи особи, права якої порушено внаслідок наявності запису про обтяження, протягом п`яти днів зобов`язаний подати держателю або реєстратору Державного реєстру заяву про припинення обтяження і подальше вилучення відповідного запису з Державного реєстру. У разі невиконання цього обов`язку обтяжувач несе відповідальність за відшкодування завданих збитків.

Наявність заборони відчуження щодо майна є порушенням права особи на розпорядження належним йому відповідним майном, яке гарантоване статтею 319 ЦК України.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року в справі № 310/11534/13-ц).

Наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості свідчить, що суд дійшов висновку про те, що строк виконання зобов`язання настав, причому саме за тією вимогою, яку задоволено судом, та встановив наявність обов`язку відповідача (відповідачів) сплатити заборгованість. До моменту здійснення такого виконання відповідне зобов`язання продовжує існувати (постанова Верховного Суду від 07 липня 2021 року в справі № 756/13164/18).

Визнання судами в справі, яка переглядається, припиненою іпотеки за іпотечним договором не позбавляє кредитора права на отримання сум, визначених статтею 625 ЦК України, оскільки ці правовідносини та зобов`язання продовжують існувати в силу законодавства України, а не договору, тоді як договірні зобов`язання між сторонами припинені, що відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц.

Встановивши, що банк використав своє право, надане йому частиною другою статті 1050 ЦК України та змінив строк виконання основного зобов`язання звернувшись до Заводського районного суду м. Миколаєва про стягнення заборгованості за договором про надання кредиту № 0 від 10 грудня 2007 року та за наслідками таких дій банку суд у справі № 2-3123/10 ухвалив заочне рішення 15 жовтня 2010 року, яке позивачем ОСОБА_3 виконане, що підтверджується постановою державного виконавця від 05 червня 2019 року у зв`язку зі сплатою боргу в повному обсязі, суди дійшли правильних висновків, що зобов`язання за договором про надання кредиту № 0 від 10 грудня 2007 року є припиненим. Основне зобов`язання припинено у зв`язку з його виконанням, тому суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для припинення іпотеки за договором іпотеки від 10 грудня 2007 року, як похідного зобов`язання від договору про надання кредиту № 0 в силу припинення основного зобов`язання.

Відповідно до пункту 6.1 договору іпотеки цей договір діє до повного виконання зобов`язань за договором(и), що обумовлюють основне зобов`язання.

З усіх питань, які не врегульовані цим договором, його сторони керуються законодавством України (пункт 6.6. договору іпотеки).

Згідно з частиною другою статті 4 Закону іпотекодержатель зобов`язаний звернутися до державного реєстратора із заявою про державну реєстрацію припинення іпотеки не пізніше 14 днів з дня повного погашення боргу за основним зобов`язанням, забезпеченим іпотекою.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 320/8618/15-ц дійшов висновку, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Тому, виходячи із загальних засад цивільного законодавства, у разі невизнання кредитором права боржника на припинення зобов`язання повністю або частково таке право підлягає захисту судом за позовом боржника шляхом припинення правовідношення повністю або частково на підставі пункту 7 частини другої статті 16 ЦК України.

Судами першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано встановлено, що на час звернення до суду із цим позовом, позивач ОСОБА_5 виконала зобов`язання за договором про надання кредиту № 0 від 10 грудня 2007 року, відповідно до судового рішення, а відповідачі безпідставно не вчинили дій для припинення іпотеки.

Таким чином, суди дійшли правильних висновків про задоволення заявлених позовних вимог ОСОБА_5 про: визнання припиненою іпотеки за договором іпотеки від 10 грудня 2007 року, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_5 , посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Горбуновим К. Є. 10 грудня 2007 року та зареєстрований в реєстрі за № 3359; зняття заборони відчуження зазначеного у договорі іпотеки предмета іпотеки - житлового будинку АДРЕСА_1 , з виключенням з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запису щодо цього об`єкта.

Згідно пункту 3.1. договору поруки від 10 грудня 2007 року, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 цей договір діє до повного припинення зобовязань боржника ( ОСОБА_3 ) за основаним договором (за договором про надання кредиту № 0 від 10 грудня 2007 року).

За частиною четвертою статті 559 ЦК України (в редакції, що діяла на час укладення договору поруки) порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності; після закінчення строку, встановленого в договорі поруки.

Суди встановили, що зобов`язання ОСОБА_3 за договором про надання кредиту № 0 від 10 грудня 2007 рокувиконано позичальником належним чином, та виконавче провадження з його виконання закінчено.

Оскільки забезпечене порукою ОСОБА_2 кредитне зобов`язання ОСОБА_3 є припиненим, у зв`язку з достроковим стягненням заборгованості та її погашенням в примусовому порядку в повному обсязі, то порука ОСОБА_2 згідно договору поруки від 10 грудня 2007 року, укладеного між нею та АКІБ «УкрСиббанк» теж є припиненою.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Ураховуючи вищезазначене, суди першої та апеляційної інстанцій, дослідивши належними чином надані докази та встановивши дійсні фактичні обставини у справі, дійшли правильного висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги щодо ухвалення оскаржуваних рішень без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 13 грудня 2018 року у справі № 913/11/18, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

У справі № 444/9519/12 (предмет позову - стягнення боргу за договором кредиту) Верховний Суд висловив правову позицію про те, що припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату відсотків до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Як наслідок, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, так як в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

У справі № 913/11/18 (предмет позову - стягнення боргу за кредитним договором) Верховний Суд, скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції та залишаючи у силі рішення суду першої інстанції зазначив, що зважаючи на правову позицію, викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, та виходячи з системного аналізу наведених вище статей ЦК України і умов кредитного договору, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін за цим договором та не позбавляє банк права на отримання належних йому відсотків за користування кредитом до повного погашення заборгованості.

Таким чином, відсутні підстави вважати, що суди у справі, що переглядається, не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у наведених як приклад постановах касаційного суду, оскільки у цих постановах, та у справі, що є предметом перегляду, відмінними є, зокрема, предмет позову та встановлені фактичні обставини на підставі наданих доказів.

Колегія суддів Верховного Суду також відхиляє аргументи касаційної скарги про те, що судові рішення ухвалені з порушенням норм процесуального права з посиланням на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки такі доводи не знайшли свого підтвердження при касаційному перегляді оскаржуваного рішення апеляційного суду. Фактично аргументи касаційної скарги про те, що суди не дослідили належним чином зібрані у справі докази, встановили обставини у справі на підставі недопустимих доказів, належним чином не встановили дійсні обставини спірних правовідносин, зводяться до переоцінки доказів у справі, а тому відхиляються Верховним Судом, оскільки за змістом статті 400 ЦПК України такі дії виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції при перегляді рішень судів першої та/або апеляційної інстанцій.

Таким чином, доводи касаційної скарги, які стали підставами для відкриття касаційного провадження, не підтвердилися.

Проаналізувавши зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій з точки зору застосування норм права, які стали підставою для позову по суті, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що судами ухвалені рішення відповідно до встановлених ними обставин на підставі наданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

ЄСПЛ у своїх рішеннях вказував, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (справа «Пономарьов проти України», рішення від 03 квітня 2008 року).

Ураховуючи зазначене, Верховний Суд вважає, що суди правильно застосували норми матеріального та процесуального права на підставі наданих доказів та ухвалили законні і обґрунтовані судові рішення в цій справі.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для їх скасування.

Суди першої та апеляційної інстанцій повно встановили обставини справи на підставі належної оцінки наявних у справі доказів, визначили норми права, які підлягали застосуванню.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК Українисуд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки дія рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 25 листопада 2021 року зупинена ухвалою Верховного Суду від 16 травня 2022 року, то у зв`язку із залишенням цього рішення без змін необхідно поновити його дію.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс» залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 25 листопада 2021 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 16 лютого 2022 року залишити без змін.

Поновити дію рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 25 листопада 2021 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко В. А. Стрільчук