Провадження № 2/761/5825/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2022 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Юзькової О.Л.,

при секретарі Марінченко Л.В.,

за участі

відповідача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника третьої особи ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації, Приватний нотаріус Петрова І.Г. про визнання договору дарування недійсним,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 звернулась до суду з даним позовом, зважаючи на наступне. Позивач з 28.04.2012 р. до вересня 2021 р. перебувала в офіційному шлюбі з ОСОБА_1 . З 2008 р. сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах. В цей час за кредитні кошти була куплена квартира АДРЕСА_1 , яка була передана в іпотеку за договором № 5492 від 05.10.2007 р. Після укладення шлюбу позивач виплачувала кредитні кошти разом із чоловіком. В 2015 р. у сторін народилась донька ОСОБА_5 для якої зазначена квартира є єдиним житлом. Проте, у 2021 р. позивач дізналась, що 28.08.2018 р. відповідач ОСОБА_1 подарував дану квартиру своїй матері - ОСОБА_2 . Догові дарування був укладеним з порушенням норм матеріального права та прав малолітньої дитини на житло. Так, квартира була продана без згоди позивача та за відсутності дозволу служби у справах дітей та сім`ї при Шевченківській районній у м. Києві державній адміністрації. За таких обставин ОСОБА_4 просить суд визнати недійсним договір дарування квартири, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 28.08.2018 р., за яким ОСОБА_1 передав у власність, а ОСОБА_2 прийняла у власність квартиру, що розташована по АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Петровою І.Г.

Провадження у справі відкрито 22.01.2022 р., відповідно до положень ст. ст. 19, 274 ЦПК України вирішено питання про її розгляд за правилами загального позовного провадження.

ОСОБА_1 направи в адресу суду відзив на позов де вказав наступне. Відповідач особисто володів однокімнатною квартирою АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі - продажу від 01.10.2007 р. Вказана квартира придбана за рахунок коштів від продажу житла батьків. Шлюб з позивачем було укладено 28.04.2012 року. Кредит, який отримав відповідач у 2007 р. повністю був виплачений у 2011 році. Факт відсутності боргових зобов`язань, на день реєстрації шлюбу, підтверджується довідкою Банку. Позивач у фактичних шлюбних відносинах не перебувала , спільного господарства до моменту кладення шлюбу не вела. Також зазначив, що права дитини жодним чином не порушені. Донька проживає з мамою та бабусею в АДРЕСА_3 у власному будинку.

ОСОБА_2 також направила відзив на позовну заяву. Зазначила, що позивач не вказала факти та не надала доказів, які б спростовували законність укладеного договору дарування.

Позивач в судове засідання не з`явилась, просила розглядати справу за її відсутності та задовольнити позов.

Відповідачі просили відмовити у задоволенні вимог у зв`язку із їх безпідставністю.

Представник третьої особи пояснив під час розгляду справи, що права дитини не було порушено. Місце проживання неповнолітніх вирішується батьками, а за відсутності спору - судом.

Вислухавши доводи учасників процесу, дослідивши наявні докази суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Встановлено, що 28.08.2018 р. між ОСОБА_1 ( Дарувальник ) та ОСОБА_2 (Обдаровувана) було укладено договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петровою І.Г.

За умовами договору Дарувальник подарував та передав безоплатно Обдаровуваній, а Обдаровувана прийняла в дар квартиру АДРЕСА_1 .

За договором дарування, за положеннями ч. 1 ст. 717 ЦК України, одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Як свідчить договір дарування квартири, спірна квартира належала ОСОБА_1 на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою С.М.

ОСОБА_4 зазначає, що договір дарування є недійсним, оскільки дана квартира придбана ОСОБА_1 під час перебування у фактичних шлюбних відносинах з позивачем з 2008 р., а отже є спільною власністю, дозвіл на розпорядження якою вона не давала. Крім того, було порушено права дитини, яка проживала в спірній квартирі і не має іншого житла.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із ч. 1-3,6 ст. 203 ЦК України: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними, за положеннями ч. 1 ст. 74 СК України.

Так, як свідчать матеріали справи, шлюб між позивачем та Недашківським було укладено 28.04.2021 р., який розірвано 06.09.2021 р. на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва.

Доказами, відповідно до ст. 756 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

За положеннями ч.ч. 1,2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування, як це визначено ст. 80 ЦПК України.

В свою чергу приписами ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Разом з тим під час розгляду справи не було встановлено обставин та не отримано доказів, які б свідчили про проживання позивача та відповідача однією сім`єю без реєстрації шлюбу, ведення спільного господарства.

Матеріали справи також не містять доказів, що факт спільного проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_1 однією сім`єю було встановлено судом, як це вимагає чинне законодавство України.

Також не знайшли підтвердження доводи позивача щодо виплати кредиту, отриманого на придбання спірної квартири у 2007 р. спільно із чоловіком, оскільки довідка ПАТ «Укрсоцбанк» від 20.09.2011 р. № 10.2-10/4366 свідчить про те, що зобов`язання за договором кредиту № 42.07-07/501 виконані ОСОБА_1 в повному обсязі до реєстрації шлюбу.

Від шлюбу позивач та відповідач мають спільну доньку - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції 03.07.2015 р.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає, що визначено ч. 4 ст. 29 ЦК України.

У статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання.

Передбачене статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке мають діти, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання такого договору недійсним за позовом їх батьків є порушення майнових прав дітей унаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на його укладення.

Отже, вчинений батьками (усиновлювачами) правочин стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини: звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує її права та інтереси щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло.

Зазачене узгоджується з висновками, зробленими Верховним Судом у постанові від 06 травня 2019 року у справі № 639/5828/15-ц, провадження № 61-29627св18.

З довідки Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації № 109-109/71-1368/1 від 03.08.2021 р., наданої позивачем вбачається, що в спірній квартирі ОСОБА_4 з 21.03.2013 р.

Акт складений депутатом Понінківської селищної ради, округ № 3 Д.Г. Драган свідчить про те, що ОСОБА_8 проживає разом з донькою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в АДРЕСА_3 з 01.07.2021 р.

Інформації щодо місця реєстрації місця проживання дитини в кв. АДРЕСА_1 матеріали справи не містять.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає, що визначено ч. 4 ст. 29 ЦК України.

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів, не було їх отримано і під час розгляду справи, що дитина на момент укладення спірної угоди була обмежена в праві проживання за місцем проживання батьків або наявності спору з цього приводу між батьками, які станом на 28.08.2018 р., перебували у шлюбі.

З огляду на вищенаведене суд приходить до висновку, що позивачем не доведено обставин, які свідчать про те, що укладення спірної угоди призвело до звуження прав малолітньої дитини , укладення спірного договору зменшило або обмежило її права та інтереси щодо жилого приміщення.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, відповідно до ст. 15 ЦК України.

За приписами ч.ч 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

В свою чергу за положеннями ч.ч. 1,2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Зважаючи на вищенаведене, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено наявність обставин, з якими чинне законодавство України передбачає можливість визнання угоди недійсною, а тому вважає за можливе відмовити у задоволенні позову.

Розподіляючи судові витрати, суд керується положеннями ст. 141 ЦПК України.

Виходячи з наведеного, керуючись ст. ст. 2-5,11-13,141,258,259,263,268,280-283, 352,354 ЦПК України, ст.ст. 203, 215,717 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації, Приватний нотаріус Петрова І.Г. про визнання договору дарування недійсним залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду, в порядку ст.ст. 353-357 ЦПК України з урахуванням п. 15.5. Перехідних положень цього Кодексу протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення .

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: