Справа № 369/5339/20
Провадження № 2/369/368/22
РІШЕННЯ

Іменем України

07.09.2022 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Дубас Т.В.,

за участю секретаря Житар А.А.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права користування власністю,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2020 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права користування власністю

Свої вимоги обґрунтувала тим, що їй на праві власності належить домоволодіння розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідачка ОСОБА_3 є її сусідко, так як її домоволодіння розташоване поруч з її будинком, за адресою: АДРЕСА_1 .

У дворі домоволодіння відповідачки на протязі останніх трьох років чоловік її дочки ОСОБА_4 громадянин ОСОБА_5 займається промисловим виробництвом металоконструкцій, що підтверджується актом постійної комісії Тарасівської сільської ради з питань промисловості, будівництва, торгівлі і підприємництва від 07.10.2019 року. Такі дії з боку як власника домоволодіння та особи, яка з її дозволу займається підприємницькою діяльністю, а саме промисловим виробництвом металоконструкцій, які проявляються у постійному шуму від використання углової шліфувальної машинки « ІНФОРМАЦІЯ_1 », електродрилю (інструменту для свердління отворів у металі), газозварювального апарату, електрозварювального апарату, використання інших інструментів та машин, осаду кіптяви та пилу від використання зазначеної техніки, я та члени моєї родини, позбавлені можливості безпечного життя, здоров`я і довкілля, як наслідок, постійний головний біль, втома, нервова напруга та стрес відображаються на їхньому здоров`ї, істотно знижують якість життя.

На її неодноразові прохання , як до відповідачки так і до її родичів, звернення до державних органів, органів місцевого самоврядування, організацій тощо, зять відповідачки - громадянин ОСОБА_5 не припинив промислового виробництва металоконструкцій у дворі домоволодіння відповідачки та відповідно відповідачка не вжила жодних заходів щодо припинення таких дій з його боку.

Промислове виробництво, це виробництво товарів з використанням машин, інструментів та залученням робочої сили. Термін найбільш широко застосовується для процесу перетворення сировини в готову продукцію під впливом механічної, термічної, хімічної чи іншої обробки. Зазвичай промислове виробництво орієнтоване на створення великої кількості однакової продукції (носить масовий характер). Але це можуть бути і уникальні (штучні) зразки або невеличкі партії. Промислове виробництво відрізняється від ремесла та кустарного виробництва значно більшою механізацією та автоматизацією, що ліквідує залежність властивостей кінцевого продукту від майстерності робітників, безпосередньо зайнятих на виробництві. Призначення готових виробів не має значення - вони можуть бути продані іншим виробникам, або оптовикам, або навіть кінцевим споживачам.

Неодноразові звернення безпосередньо до відповідача, органів місцевого самоврядування, правоохоронних органів та органів уповноважених здійснювати контроль за санітарно епідемічним благополуччям населення про вжиття заходів щодо пониження рівня шуму результатів не дали. Відповідач на звернення не відреагував, саме тому вона вимушена звернутися до суду з даною позовною заявою.

На підставі вищевказаного позивач просила суд усунути перешкоди в користуванні житлом - домоволодінням ОСОБА_1 , яке належить їй на праві приватної власності та розташоване за адресою: АДРЕСА_2 шляхом зобов`язання ОСОБА_3 , власника домоволодіння розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , заборонити використання зазначеного домоволодіння для промислового виробництва, як особисто так, родичам та/або іншими особами.

Ухвалою суду від 08.06. 2020 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Позивачка у судове засідання не з`явилась. Про день, час та місце слухання справи повідомлена належним чином. До суду направила заяв у якій підтримали заявлені вимоги, посилаючись на доводи, викладені у позовній заяві.

17 червня 2022 року відповідачка в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Суд, перевіривши матеріали справи та зібрані в ній докази, знаходить що позов не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Судовим розглядом встановлено, що згідно витягу з реєстру речових прав на нерухоме майно, житловий будинок, за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 160, 4 кв.м, житловою площею 98, 6 кв.м., з надвірними будівлями та спорудами належить на праві спільної часткової власності позивачу ОСОБА_1 та відповідачці ОСОБА_3 .

Позивачка звертаючись з даним позовом до суду вказала, що у дворі домоволодіння відповідачки на протязі останніх трьох років чоловік її дочки ОСОБА_4 громадянин ОСОБА_5 займається промисловим виробництвом металоконструкцій, що підтверджується актом постійної комісії Тарасівської сільської ради з питань промисловості, будівництва, торгівлі і підприємництва від 07.10.2019 року.

Такі дії з боку як власника домоволодіння та особи, яка з її дозволу займається підприємницькою діяльністю, а саме промисловим виробництвом металоконструкцій, які проявляються у постійному шуму від використання углової шліфувальної машинки « ІНФОРМАЦІЯ_1 », електродрилю (інструменту для свердління отворів у металі), газозварювального апарату, електрозварювального апарату, використання інших інструментів та машин, осаду кіптяви та пилу від використання зазначеної техніки, я та члени моєї родини, позбавлені можливості безпечного життя, здоров`я і довкілля, як наслідок, постійний головний біль, втома, нервова напруга та стрес відображаються на їхньому здоров`ї, істотно знижують якість життя.

На її неодноразові прохання, як до відповідачки так і до її родичів, звернення до державних органів, органів місцевого самоврядування, організацій тощо, зять відповідачки - громадянин ОСОБА_5 не припинив промислового виробництва металоконструкцій у дворі домоволодіння відповідачки та відповідно відповідачка не вжила жодних заходів щодо припинення таких дій з його боку.

Позивачка неодноразово зверталась до начальника Києво-Святошинського ВП ГУНП в Київські області від 29.01.2020 року, до Тарасівського сільського голови ОСОБА_6 від 18.09.2019 року, з приводу усунення перешкод у користуванні будинком.

Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Непорушність права власності закріплено і в статті 321 ЦК України, відповідно до частини першої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності, згідно ч. 1 ст. 356 ЦК України є спільною частковою власністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 6 ЖК України передбачено, що жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків. Надання приміщень у жилих будинках для потреб промислового характеру забороняється.

У відповідності до п.п. 3, 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року №572, використовувати житлові приміщення для провадження господарської діяльності промислового характеру заборонено.

Перш за все суд зазначає, що позивачем або її представником не було надано будь-яких належних та допустимих доказів, які б вказували на те, що квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , використовується відповідачем саме для здійснення ним підприємницької діяльності з виробництва металоконструкцій.

Отже, позивачем не доведено, що саме відповідач чинить їй перешкоди у користуванні будинком, а також не доведено, що перешкоди чиняться саме в той спосіб, який вказаний у позовній заяві.

Суд також вважає за необхідне звернути окрему увагу на спосіб захисту, який обрано позивачем.

У позовній заяві взагалі не конкретизовано, який саме вид підприємницької діяльності позивач просить заборонити здійснювати відповідачу. Покладення на особу заборони здійснювати будь-яку підприємницьку діяльність за місцем свого мешкання (навіть ту, яка не пов`язана із промисловим виробництвом) буде непропорційним втручанням в право такої особи на здійснення підприємницької діяльності.

Крім того, промислове виробництво будь-яких виробів у квартирах заборонено в силу вимог ч. 1 ст. 383 ЦК України, у зв`язку із чим покладення на будь-яку особу додаткової аналогічної заборони в судовому порядку буде неефективним, адже внаслідок цього не буде визначено нових обов`язків для порушника вимог ч. 1 ст. 383 ЦК України.

Тобто, позивачем обрано неналежний, неефективний та непропорційний спосіб захисту свого права.

Підводячи підсумок суд зазначає, що у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права користування власністю, слід відмовити.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до ст. 141 ЦПК України, суд враховує, що у задоволенні позову відмовлено, у зв`язку із чим судові витрати, які підлягають розподілу, у цій справі відсутні.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 76, 141, 247, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права користування власністю - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, до Київського апеляційного суду через Києво-Святошинський районний суд Київської області або безпосередньо до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено удень його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Т.В. Дубас