Єдиний унікальний номер справи: 490/8912/15-ц
Номер провадження № 22- ц/812/761/22 Доповідач апеляційної інстанції: Самчишина Н.В.
Постанова

іменем України

19 вересня 2022 року м. Миколаїв справа 490/8912/15-ц

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого: Самчишиної Н.В.,

суддів: Коломієць В.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

без участі учасників справи, належним чином повідомлених про день, час та місце розгляду справи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , поданою його представником адвокатом Душаченко Іриною Сергіївною на заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 29 жовтня 2015 року, ухвалене головуючим суддею Мамаєвою О.В., в м. Миколаєві, в приміщенні цього ж суду, у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки, -

встановив:

03 вересня 2015 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність іпотекодержателю предмета іпотеки та визнання права власності на іпотечне майно.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 01 жовтня 2008 року між Публічним акціонерним товариством «Кредитпромбанк» (далі - ПАТ «Кредитпромбанк») та ОСОБА_2 укладений кредитний договір № 14/028/08-ZKLN, відповідно до умов якого, останній отримав кредит у розмірі 264 900 грн. зі сплатою 24% річних строком до 30 вересня 2021 року.

Відповідно до додаткової угоди № 2 від 02 жовтня 2008 року позичальнику надано транш у розмірі 99000,00 грн. та відповідно до додаткової угоди № 3 від 03 жовтня 2008 року позичальнику надано транш у розмірі 66000,00 грн.

На забезпечення виконання зобов`язань відповідач передав в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок з усіма господарськими спорудами АДРЕСА_1 , загальною площею 91,8 кв.м., житловою площею 51,6 кв.м., що належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу будинку, який укладений 01 квітня 1975 року та посвідчений Першою Миколаївською державною нотаріальною конторою 01 квітня 1975 року за реєстровим номером 3 -1813, зареєстрований у Миколаївському МБТІ 20 травня 1975 року за реєстровим номером 23736046.

20 травня 2013 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладений договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до умов якого ПАТ «Кредитпромбанк» відступило ПАТ «Дельта Банк» право вимоги до ОСОБА_1 за договорами кредиту та іпотеки.

ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 31 липня 2015 року становила 404 275 грн. 25 коп., з яких 175 817 грн. 84 коп. - заборгованість за кредитом, 228 457 грн. 41 коп. - заборгованість за відсотками, у зв`язку з чим банк обрав такий спосіб захисту свого права щодо погашення заборгованості за кредитним договором, як звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі його у власність іпотекодержателю.

Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 29 жовтня 2015 року позов задоволено.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ «Дельта Банк» за кредитним договором № 14/028/08-ZKLN від 01 жовтня 2008 року в розмірі 404 275,25 грн., звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме житловий будинок з усіма господарськими спорудами АДРЕСА_1 , загальною площею 91,8 кв.м., житловою площею 51,6 кв.м. та визнано за ПАТ «Дельта Банк» право власності на вказаний предмет іпотеки, а саме житловий будинок з усіма господарськими спорудами АДРЕСА_1 , загальною площею 91,8 кв.м., житловою площею 51,6 кв.м.

Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір в розмірі 6 064,12 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позичальник не виконав свого обов`язку щодо повернення кредиту відповідно до умов кредитного договору, а тому наявні усі правові підстави для задоволення вимог позивача про передачу банку права власності на вказане майно та визнання за позивачем права власності на предмет іпотеки.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 січня 2022 року заява ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишена без задоволення.

У серпні 2022 року ОСОБА_1 , діючи через свого представника адвоката Душаченко І.С., звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки судом вже розглядався спір за позовом ПАТ «Кредитпромбанк» про звернення стягнення на спірний предмет іпотеки, судове рішення за яким від 08 липня 2011 року було виконано в примусовому порядку, а іпотечне майно реалізоване та зареєстровано право власності за іншою особою.

Відзиву на апеляційну скаргу іншими учасниками справи не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 01 жовтня 2008 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_2 укладений кредитний договір № 14/028/08-ZKLN, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 264 900 грн. зі сплатою 24% річних строком до 30 вересня 2021 року.

Відповідно до додаткової угоди № 2 від 02 жовтня 2008 року позичальнику надано транш у розмірі 99000,00 грн. та відповідно до додаткової угоди № 3 від 03 жовтня 2008 року позичальнику надано транш у розмірі 66000,00 грн.

На забезпечення виконання зобов`язань відповідач ОСОБА_1 передав в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок з усіма господарськими спорудами АДРЕСА_1 , загальною площею 91,8 кв.м., житловою площею 51,6 кв.м., що належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу будинку, який укладений 01 квітня 1975 року та посвідчений Першою миколаївською державною нотаріальною конторою 01 квітня 1975 року за реєстровим номером 3 -1813, зареєстрований у Миколаївському МБТІ 20 травня 1975 року за реєстровим номером 23736046.

20 травня 2013 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладений договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до умов якого ПАТ «Кредитпромбанк» відступило ПАТ «Дельта Банк» право вимоги до ОСОБА_1 за договорами кредиту та іпотеки.

Позичальник ОСОБА_2 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 31 липня 2015 року становила 404 275 грн. 25 коп., з яких 175 817 грн. 84 коп. - заборгованість за кредитом, 228 457 грн. 41 коп. - заборгованість за відсотками, у зв`язку з чим банк обрав такий спосіб захисту свого права щодо погашення заборгованості за кредитним договором, як звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі його у власність іпотекодержателю.

Відповідно до пункту 4.3 іпотечного договору від 01 жовтня 2008 року, звернення стягнення на майно здійснюється іпотекодержателем шляхом позасудового врегулювання згідно з яким іпотекодержатель набуває право від свого імені продати майно, або набуває його у власність в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у порядку, визначеному Законом України «Про іпотеку». Положення цього пункту є застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя і мають силу договору про задоволення вимог (а.с. 31).

Згідно з пунктом 4.4 цього ж іпотечного договору у випадку, коли виконання пункту 4.3 цього договору унеможливлюється діями або бездіяльністю іпотекодавця, іпотекодержатель має право здійснити звернення стягнення на майно іншим способом, передбаченим чинним законодавством України, в тому числі на підставі виконавчого напису нотаріуса або звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду (а.с. 31).

Згідно із частиною першою статті 627 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статтею 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Стаття 33 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон) передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Статтею 36 Закону передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:

передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону;

право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Відповідно до статті 37 Закону іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

Зміст наведених норм дає підстави для висновку, що стаття 37 Закону не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 Закону можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі. Таким чином, суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц (провадження № 14-38цс18).

У названій постанові Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для відступлення від правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6- 1851цс15.

Ухвалюючи рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд не врахував, що за вимогами статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем, оскільки це виключно позасудовий спосіб врегулювання спору.

Судом не застосовано вищенаведені норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що призвело до неправильного вирішення справи.

Більш того, як слідує з матеріалів справи спірне іпотечне майно було реалізовано при примусовому виконанні виконавчого листа №2-122/2011 від 26 серпня 2011 року виданого Центральним районним судом м. Миколаєва про звернення стягнення на користь первісного іпотекодержателя ПАТ «Кредитпромбанк» предмета іпотеки за рахунок якого були задоволенні його вимоги по вищевказаному кредитному договору.

З огляду на викладене у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього необхідно відмовити.

За змістом частин першої, другої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неправильне застування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки суд неправильно застосував норми матеріального права, оскаржуване рішення не може вважатися законним та обґрунтованим, а тому в силу статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ПАТ «Дельта Банк».

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 та скасування судового рішення першої інстанції, то з ПАТ «Дельта Банк» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги у розмірі 9 096 грн. 18 коп. (6 064 грн. 12 коп. х 150%).

Оскільки відповідач до суду апеляційної інстанції за подання апеляційної скарги сплатив 9 187 грн. 97 коп., то переплачена ним сума судового збору розміром 91,79 грн. підлягає поверненню відповідачу Головним управлінням Державної казначейської служби України у Миколаївській області.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником - адвокатом Душаченко Іриною Сергіївною, задовольнити.

Заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 29 жовтня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У позові Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на користь ОСОБА_1 9 096 (дев`ять тисяч дев`яносто шість) грн. 18 коп. - витрати зі сплати судового збору.

Головному управлінню Державної казначейської служби України в Миколаївській області повернути ОСОБА_1 судовий збір у сумі 91 (дев`яносто одна) грн. 79 коп., сплачений ним за подання апеляційної скарги за квитанцією №Р24АР24А110995655D7708 від 01 серпня 2022 року.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: В.В. Коломієць

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 19 вересня 2022 року.