КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження 22-ц/824/5320/2022 Доповідач - Рубан С.М
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 серпня 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Заришняк Г.М., Кулікова С.В.

при секретарі Загородній С.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргупредставника Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» - Воронцової Марини Володимирівни на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 грудня 2021 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання осіб такими, що втратили право користування майном,-

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2021 року ТОВ «Кредитні ініціативи» звернулось до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом про визнання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 такими, що втратили право користування трикімнатною квартирою загальною площею 71,50 кв.м., житловою площею 47,60 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Посилались на те, що 19 липня 2007 року між ВАТ «БТА Банк», правонаступником якого є ПАТ «БТА Банк» та ОСОБА_3 уклали Кредитний договір № 103/04, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в сумі 141 000 дол. США. В якості забезпечення зобов`язань за кредитним договором ОСОБА_3 , як іпотекодавець, передав в іпотеку трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 .

Вказують на те, що 03.04.2014 року між ПАТ «БТА Банк» та позивачем укладено Договір факторингу, внаслідок якого відбулася заміна кредитора, а саме ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло статусу нового кредитора/стягувача за вищевказаним кредитним договором № 103/04 від 19.07.2007 року, позичальником згідно якого є ОСОБА_3 .

Посилаються на те, що через неналежне виконання ОСОБА_3 взятих на себе зобов'язань по кредитному договору ТОВ «Кредитні ініціативи» звернуло стягнення на квартиру іпотекодавця на підставі ст. 37 Закону України «Про іпотеку», відповідно застереження в п.п. 6.2.3.1. договору іпотеки, яке передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Зазначають, що ТОВ «Кредитні ініціативи» є законним власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 06.09.2021 року № 273453961. Запис про реєстрацію права власності внесений на підставі прийнятого державним реєстратором Сорокою Валерієм Миколайовичем рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 47113082 від 30.05.2019 року.

Також вказують, що втративши право власності на квартиру, відповідач втратив відповідно до ст. 317 ЦК України право користування. Згідно Витягу з Реєстру територіальної громади міста Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні від 25.08.2020 року, в належній на праві власності позивачу квартирі АДРЕСА_3 зареєстровані дві особи - відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Позивач вказує, що відповідачі не виконують вимоги про добровільне виселення, незважаючи на відсутність будь - яких правових підстав для проживання в квартирі, продовжують користуватись житлом, чим створюють перешкоди у здійсненні законних прав власника, який не може вільно користуватись та розпоряджатись нерухомим майном.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 14 грудня 2021 року в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, 19 січня 2022 року представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» - Воронцова Марина Володимирівна подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Посилається на те, що судом першої інстанції не проведено повного і всебічного вивчення і перевірки доказів, оскільки внаслідок укладення договору відбулася заміна кредитора, а саме ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло статусу нового кредитора/стягувача за договором № 103/04 від 19.07.2007 року, позичальником згідно якого є ОСОБА_3 .

Зазначає, що 19.07.2007 року ВАТ «БТА Банк» (правонаступник - ПАТ «БТА БАНК») та ОСОБА_3 , уклали Кредитний договір № 103/04 з подальшим внесенням змін та доповнень та «БТА Банк» надав боржнику кредит у сумі 141 000 доларів США.

Посилається на те, що в якості забезпечення зобов`язань за кредитним договором №103/04, ОСОБА_3 як «Іпотекодавець» передав в іпотеку: трикімнатну квартиру, загальною площею 71,50 кв.м., житловою площею 47,60 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки ОСОБА_3 не належним чином виконував взяті на себе зобов`язання по кредитному договору - ТОВ «Кредитні ініціативи» звернуло стягнення на квартиру Іпотекодавця на підставі ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» (п 6.2.3.1. Іпотечного договору) та звернувся з відповідною заявою до державного реєстратора.

Тобто, законним власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 є ТОВ «Кредитні ініціативи».

Посилається на те, що подальше проживнаня відповідачів в квартирі, що належить на праві власності ТОВ «Кредитні ініціативи» та відмова добровільно звільнити помешкання перешкоджає власнику користуватися та розпоряджатися нерухомим майном на свій розсуд внаслідок чого порушуються законні права та інтереси ТОВ «Кредитні ініціативи».

Відзив на апеляційну скаргу від учасників справи не надходив.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив рішення суду залишити без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, представник відповідача просить слухати справу у їх відсутності, тому в порядку ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що на момент укладення договору іпотеки відповідачі, які не є іпотекодавцями були зареєстровані у спірній квартирі, мешкали там та користувались житлом.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції та не приймає до уваги доводи апеляційної скарги виходячи з наступного.

Виходячи з положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 264 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та апеляційним судом перевірено, що 19 липня 2007 року між ВАТ «БТА Банк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 103/04 про надання позичальнику грошових коштів в сумі 141 000,00 дол. США строком користування з 19.07.2007 року по 19.07.2027 року для придбання нерухомості, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.7-10).

Для забезпечення виконання кредитного договору між ОСОБА_3 та ВАТ «БТА Банк» та було укладено Договір іпотеки від 19.07.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П., зареєстрований у реєстрі за № 2881(а.с. 11-12).

03 квітня 2014 року між ПАТ «БТА Банк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено договір факторингу про відступлення прав вимог заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, зазначених в реєстрі заборгованості боржників та у переліку кредитних договорів та договорів забезпечення(а.с. 18-22).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 06.09.2021, право власності на квартиру АДРЕСА_1 , зареєстроване 27 травня 2019 року за позивачем ТОВ «Кредитні ініціативи», , на підставі договору іпотеки, серія та номер: 2881 від 19.07.2007 року, підстава внесення запису - рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 47113082 від 30.05.2019 року, Комунальне підприємство «Реєстраційне бюро», м. Київ, ОСОБА_4 (а.с. 14-15).

У спірній квартирі зареєстровані та проживають відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджується Витягом з Реєстру територіального громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні від 25.08.2020 року № 12965255 та Довідками про реєстрацію місця проживання особи від 23.09.2021 року.(а.с.13)

Відповідно до ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно ст.ст. 321, 328 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Відповідно ст.ст. 386, 391 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, виселення осіб, однак, ці категорії відносяться до житлового законодавства, а тому при розгляді справи предметом доказування є втрата житлового права або взагалі його відсутність.

Відповідно до ч. 1 ст. 40 ЗУ «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Згідно ч. 2 ст. 40 ЗУ «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений, або інший погоджений сторонами строк, добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Частиною 2 ст. 109 ЖК УРСР встановлено, що громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Згідно ст. 319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 зареєстрована у квартирі АДРЕСА_4 з 25.08.1981 року по теперішній час, відповідач ОСОБА_1 за вказаною адресою зареєстрований з 30.06.1998 року по теперішній час, у спірній квартирі відповідачі проживають постійно, іншого житла не мають, власниками будь якого нерухомого майна не являються, що підтверджується витягом з реєстру територіального громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні від 25.08.2020 року, довідками про реєстрацію місця проживання особи від 23.09.2021 року та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 07.11.2021 року.

Отже, на момент укладення договору іпотеки відповідачі, які не є іпотекодавцями, були зареєстровані у спірній квартирі, мешкали там, користувалися житлом.

Відповідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

ТОВ «Кредитні ініціативи» зазначає, що він є власником квартири у зв`язку зі зверненням стягнення на іпотечне майно на підставі іпотечного договору, а тому відповідачі втратили право користування квартирою у зв`язку зі зміною власника та мають бути визнані такими за рішенням суду, відмова відповідачів добровільно звільнити помешкання перешкоджає позивачу користуватися та розпоряджатися нерухомим майном.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що на доведення вказаних фактів щодо чинення відповідачами перешкод позивачу у користуванні квартирою жодних доказів матеріали справи не містять. Також у ході розгляду справи позивачем не було надано будь - яких доказів на підтвердження наявності у відповідачів іншого житла та про порушене право позивача у межах заявлених вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував, що позивач набув право власності на предмет іпотеки та відмова відповідачів добровільно звільнити помешкання перешкоджає власнику користуватися та розпоряджатися нерухомим майном на свій розсуд, колегія суддів не приймає до уваги виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР (постанови Верховного Суду України від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-1484цс15).

Вищевказане узгоджується з правовим висновком викладеним у постанові Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі №643/18788/15-ц.

У цій постанові, зокрема зазначено, що до спірних правовідносин між власником, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, та особами, які мають право користування таким приміщенням, підлягають застосуванню вказані норми.

Обмеження права власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі статті 109 ЖК УРСР та ст. 40 ЗУ «Про іпотеку» є передбачуваними.

Частиною першою статті 40 ЗУ «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей.

Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» від 22 вересня 2011 року № 3795-VI внесено зміни до статті 109 ЖК УРСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав установлених законом.

Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Твердження апеляційної скарги про те, що наявність реєстрації відповідачів в належному на праві власності позивачу житловому приміщенні створює перешкоди у реалізації власнику квартири - позивачу права на вільне розпорядження належним йому майном, колегія суддів не приймає до уваги, виходячи з наступного.

Іпотекодержатель, як потенційний (у разі невиконання боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою) новий власник спірного житлового приміщення, мав об`єктивну можливість знати про наявність прав відповідачів на користування спірною квартирою і при набутті права власності мав усвідомлювати, що відповідачі мають зареєстроване місце проживання у квартирі й право користування житлом.

Вказані висновки узгоджуються із правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 31 жовтня 2018 року у справі №753/12729/15-ц та від 05 червня 2019 року у справі №643/18788/15-ц.

Такі ж висновки висловлені Верховний Судом у постанові від 06 травня 2020 року у справі №640/15833/16-ц та у постанові від 02 вересня 2020 року у справі №335/6482/19.

Згідно із рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, при вирішенні спору про наявність передбачених законом підстав для виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що за своєю суттю є позбавленням права на житло, суд у кожній конкретній справі, виходячи із принципу верховенства права, повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року справі № 442/8188/19 (провадження № 61-7095св21).

Згідно ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачі чинять перешкоди позивачу у користуванні квартирою, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки позивачем не надано суду доказів на підтвердження цього твердження доказами відповідно до приписів статтей 76-81 ЦПК України.

Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Othersv. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За встановлених обставин, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи та порушення прав скаржника.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» - Воронцової Марини Володимирівни - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 грудня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 14 вересня 2022 року.

Головуючий

Судді