КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
О К Р Е М А Д У М К А
Судді Київського апеляційного суду Левенця Б.Б. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання та стягнення коштів
Унікальний номер справи № 755/8613/21
Апеляційне провадження № 22-ц/824/8711/2022
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 13 червня 2022 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання та стягнення коштів - відмовлено (а.с. 181-186).

Постановою Київського апеляційного суду від 15 вересня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 13 червня 2022 року без змін.

Відмовивши в задоволенні позову, суд виходив з того, що позивачем до суду не надано належних та допустимих доказів в спростування того, що відповідач не виконувала взяті на себе зобов`язання, а також те, що щомісячні платежі вона не отримувала. Доводи позивача, що умови спірного договору не виконуються безпосередньо відповідачем по справі, а саме в частині надання грошового забезпечення позивачу, що визначено умовами договору, не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду (абз. 13 а.с. 183, абз. 15, 16 а.с. 184).

Проте таке рішення районного суду не може бути визнано законним і обґрунтованим, а висновки апеляційного суду, який погодився з оскаржуваним рішенням, є помилковими, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що за довідкою Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 1 Дніпровського району міста Києва» від 12 червня 2020 року ОСОБА_1 , є особою з інвалідністю 1 групи, з березня 2020 року стан різко погіршився, внаслідок чого перестала самостійно пересуватись, перебуває у ліжку (положення у ліжку вимушене). Потребує постійного стороннього догляду і нездатна до самообслуговування (а.с. 5).

За довідкою про доходи ОСОБА_1 у листопаді-грудні 2020 року отримувала пенсію за віком 2643.37 грн. і 2652.49 грн., в січні-лютому 2021 року - 2799.47 грн. та в березні-квітні 2021 року - по 2900.32 грн. (а.с. 17).

18 червня 2020 року ОСОБА_1 звернулась із заявою в якій просила взяти її на утримання по договору довічного утримання (а.с. 52).

26 серпня 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір довічного утримання, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Худовою Ю.О. та зареєстрований в реєстрі за № 333. За умовами п. 1 договору довічного утримання ОСОБА_1 передає у власність, а набувач отримує у власність квартиру АДРЕСА_1 та взамін чого ОСОБА_2 зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням довічно на умовах цього договору(а.с. 7-9).

Згідно зі ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

У статті 749 ЦК України закріплено обов`язки набувача за договором довічного утримання (догляду), якими можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача (частина перша цієї статті).

За змістом положень частини другої ст. 749 ЦК України, якщо обов`язки набувача не були конкретно визначені або у разі виникнення потреби забезпечити відчужувача іншими видами матеріального забезпечення та догляду спір має вирішуватися відповідно до засад справедливості та розумності.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини.

Правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане (частина перша статті 756 ЦК України).

Частиною другою статті 651 ЦК України визначено, що договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Відповідна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду від 09 січня 2019 року у справі № 308/3644/17, від 06 травня 2020 року у справі № 755/1750/19 провадження № 61-21536св19 від 18 серпня 2021 року у справі № 645/3284/19.

За змістом вищенаведених норм, договір довічного утримання є односторонньо зобов`язуючим, оскільки набувач за цим договором наділений лише обов`язками з утримання та(або) догляду відчужувача, а відчужувач має право вимагати надання такого утримання і не несе жодних обов`язків за договором.

Звертаючись з позовом до суду, позивач ОСОБА_1 , як на підставу для задоволення своїх позовних вимог про розірвання договору довічного утримання, посилалась на те, що відповідач ОСОБА_2 не виконувала свої зобов`язання за договором в частині сплати щомісячних платежів, передбачених пунктом 7 договору довічного утримання, за період з серпня 2020 року по квітень 2021 року, ухилялась від особистого виконання зобов`язань за договором щодо утримання позивачки та для виконання певних доручень за договором направляла сторонніх осіб.

За змістом положень пункту 7 Договору довічного утримання набувач ОСОБА_2 брала на себе зобов`язання довічно утримувати відчужувача, тобто забезпечувати грошовими ресурсами, на які відчужувач самостійно буде забезпечувати себе харчуванням, одягом, лікарськими засобами, тощо із щомісячною виплатою 5 000 грн.(а.с. 7-9).

За наявними у справі доказами, медичними документами, до укладення оспорюваного договору довічного утримання, позивачка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , була визнана особою з інвалідністю 1 групи, а з березня 2020 року перестала самостійно пересуватись, перебуває у ліжку (положення у ліжку вимушене), у зв`язку з чим, за висновком лікарів, потребує постійного стороннього догляду і нездатна до самообслуговування (а.с. 5).

Умови Договору довічного утримання від 26 серпня 2020 року не містять жодних умов забезпечення постійного стороннього догляду позивачки, не передбачено цим Договором й грошових витрат на вказаний сторонній догляд.

Тобто, сторони погодили, що майновій оцінці в 5000 грн. підлягає виключно вартість харчування, одягу, лікарських засобів тощо.

Проте, районний суд помилково ототожнив поняття майнового утримання та догляду, не врахував невиконання набувачем обов`язків, передбачених договором довічного утримання.

Так, надані відповідачкою ОСОБА_2 квитанції відправлення поштових переказів не містять доказів отримання цих грошей позивачкою ОСОБА_1 , яка є особою з інвалідністю 1 групи, потребує постійного стороннього догляду і нездатна до самообслуговування.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження виконання своїх зобов`язань, передбачених пунктом 7 договору довічного утримання від 26 серпня 2020 року, відповідачкою ОСОБА_2 , окрім копій квитанцій про направлення грошових переказів, було надано копії роздрукованих на принтері і підписаних від імені ОСОБА_1 розписок про отримання від ОСОБА_2 щомісячного грошового утримання, а саме: 26 серпня 2020 року - 5 984,00 грн., 03 жовтня 2020 року - 5 000,00 грн., 03 листопада 2020 року - 5 000,00 грн., 03 грудня 2020 року - 5 000,00 грн., 04 січня 2021 року - 5 000,00 грн., 25 січня 2021 року - 1 000,00 грн., 05 лютого 2021 року - 5 000,00 грн., 18 лютого 2021 року - 1 000,00 грн., 04 березня 2021 року - 5 000,00 грн. У кожній з вищевказаних розписок зазначено цільове призначення щомісячного грошового утримання кожної з цих виплат, а саме: «яке призначається для оплати праці моєї доглядальниці», та, що жодних претензій щодо виконання умов вищезазначеного договору позивач не має (а.с. 57-65).

Проте, вже 22 січня 2021 року, тобто через чотири місяця після укладення договору, і до 12 березня 2021 року позивачка ОСОБА_1 неодноразово зверталась до відповідачки ОСОБА_2 із проханням(в смс-повідомленнях) виділяти їй із вищевказаних 5000 грн., які призначались лише і тільки для оплати праці доглядальниці, по 1000 грн. на особисте утримання і витрати, зокрема на продукти, оскільки зазначала, що їй нема чого їсти з пропозицією до відповідачки ОСОБА_2 особисто прийти і перевірити вказані обставини. З переписки в месенджері вбачається, що відповідачка ОСОБА_2 запропонувала позивачці вирішувати спірні питання з особою, яка в подальшому передзвонить позивачці та пообіцяла передати гроші (а.с. 10-14).

Оскільки в суді першої інстанції відповідачка ОСОБА_2 та її представник не заперечували доданих до позовної заяви роздруківки переписки між сторонами в месенджері та її змісту, з огляду на положення частини 1 ст. 82 ЦПК України, доводи представника відповідачки в суді апеляційної інстанції про неналежність таких доказів, апеляційному суду слід було визнати неспроможними і відхилити.

Надані відповідачкою ОСОБА_2 роздруковані письмові розписки про отримання грошових коштів щомісячно по 5 000 грн. з цільовим призначенням кожної з виплат «для оплати праці доглядальниці» не можуть бути визнані доказом виконання відповідачкою положень п. 7 Договору довічного утримання, оскільки, вказані кошти призначались і передавались для виплати не позивачці ОСОБА_1 на утримання, а для оплати праці іншій особі (доглядальниці).

Тому, позивачка фактично не отримувала коштів, передбачених пунктом 7 Договору довічного утримання, що становить істотне порушення умов Договору, оскільки позивачка не отримувала від відповідачки грошей, які б мали забезпечувати її щомісячне утримання, зокрема, харчуванням, одягом, лікарськими засобами тощо.

При цьому, факт виконання умов Договору довічного отримання в частині отримання відчужувачем грошей на утримання не може підтверджуватись показаннями свідка, а тому доводи відзиву на апеляційну скаргу, що свідок ОСОБА_3 почала отримувала деякі поштові перекази грошей, є неспроможними.

Доводи відповідачки про те, що складанням актів про надання соціальних послуг відповідачка фактично виконує свої зобов`язання за договором, є безпідставними, оскільки в пункті 7 Договору і за змістом Договору довічного утримання сторони погодили зовсім інші умови (а.с. 106-112).

Посилання відповідачки на положення пункту 10 Договору довічного утримання, яким передбачено, що при відправленні грошового переказу на поштове відділення за місцем проживання відчужувача коштів відповідно до п. 7 та п. 8 цього Договору, зобов`язання набувача за цим Договором за відповідний місяць вважаються виконаними в повному обсязі, свідчать про формальне тлумачення умов договору, а судом не враховано, що такі умови договору не забезпечують реального виконання його умов і отримання грошей позивачкою, яка є особою прикутою до ліжка і фізично не може дістатись до поштового відділення. При цьому, пункт 10 Договору визначає обов`язок набувача виплатити вищезазначені не отримані відчужувачем кошти за зверненням відчужувача.

Правова природа договору довічного утримання має ознаки, які не притаманні для переважної більшості зобов`язальних правовідносин.

Такий вид договору укладають, здебільшого самотні люди похилого віку, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснити свої життєві потреби. Відтак змушені укладати такі договори, та передавати у власність своє житло, як правило - стороннім особам. Натомість, очікуючи від цього - поваги, турботи, допомоги, піклування, а найголовніше - небайдужості.

Із змісту пред`явленого позову, наявних в матеріалах справи доказів, наданих пояснень, вбачається, що позивач ОСОБА_1 не має наміру в подальшому отримувати у відповідачки допомогу, послуги, кошти. Протягом тривалого часу сторони не можуть знайти порозуміння, та не роблять будь-яких кроків, спрямованих на розв`язання проблем, які виникли під час виконання договору довічного утримання. Відповідачка ОСОБА_2 ставиться до виконання своїх зобов`язань формально, а саме: посилається на розписки про передачу грошей з цільовим призначенням (для оплати праці доглядальниці), яке не було обмовлено Договором та складає акти.

Вищенаведене дає підстави вважати, що спір між сторонами залишиться невирішеним, якщо дійти висновку про належне, хоча й формальне виконання відповідачкою своїх обов`язків за договором.

Відповідачкою ОСОБА_2 на підтвердження виконання нею передбачених пункту 7 Договору довічного утримання обов`язків не надано належних та допустимих доказів.

Цивільним законодавством не передбачено необхідності встановлення факту наявності або відсутності вини набувача під час невиконання договору довічного утримання. Відповідний правовий висновок міститься і в постанові Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі №310/5175/15-ц.

Установивши, що відповідач належним чином не виконує своїх зобов`язань за договором довічного утримання, суд апеляційної інстанції мав дійти висновку про задоволення позову ОСОБА_1 про розірвання Договору довічного утримання від 26.08.2020 року. При цьому, по справі не вимагалось збирати та (або) досліджувати нові докази, а доводи сторін про необхідність досліджувати нові докази, якими не обґрунтовувалися позовні вимоги, суд апеляційної інстанції відхилив з огляду на положення ст. 367 ЦПК України.

Позивачка є особою з інвалідністю 1-ої групи і на підставі пункту п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, а тому, на підставі ст. 141 ЦПК України, слід було покласти на відповідачку обов`язок по відшкодуванню судового збору на користь держави: 908 грн. (2270 грн. х 0.4 розміру прожиткового мінімуму ставка позовної вимоги немайнового характеру) за розгляд справи районним судом та 1362 грн. (908 грн. х 150%) судового збору за розгляд справи апеляційним судом.

Суддя Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

16 вересня 2022 року