Справа № 522/6881/22
Провадження № 2/522/3802/22
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 вересня 2022 року м. Одеса
Приморський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді Павлик І.А.,

за участю:
секретаря судового засідання Сулими А.С.,
позивача ОСОБА_1 ,
представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Військової частини НОМЕР_1 про поновлення на роботі та оплату за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:
У червні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив суд поновити його на роботі за посадою слюсаря ремонтника у Військовій частині НОМЕР_1 (за сумісництвом)та стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24.02.2022 до дня поновлення на роботі.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що наказом відповідача від 24.02.2022 № 39 його було незаконно звільнено із займаної посади, не ознайомивши з даним наказом, про існування якого він довідався 12.05.2022 з відповіді відповідача від № 1089, у зв`язку з чим, позивач вважає, що відповідач порушив його право на працю, яке підлягає захисту та відновленню у судовому порядку.

Ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 17.06.2022 справу № 520/6881/22 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

У відзиві на позову заяву відповідач вказує на безпідставність позовних вимог та зазначає, що про своє звільнення позивач був обізнаний та з ним погодився, про що свідчить написання ним 15.04.2022 заяви відповідачу про прийняття його на роботу, що виключає правові підстави для задоволення позову.

У відповіді на відзив позивач зазначає, що відповідач нормативно не обґрунтував підстави його звільнення, оскільки штатний розпис діяв, як до початку, так і під час дії воєнного стану, що підтверджується окремим дорученням Головнокомандувача Збройних Сил України від 08.03.2022 № 5216/С. При цьому позивач посилається на те, що відповідач не надав доказів щодо його належного повідомлення про звільнення.

У запереченнях на відповідь на відзив відповідач наголошує на тому, що позивачу було достеменно відомо про його звільнення, про що свідчить подана ним 15.04.2022 заява про прийняття на роботу та просить суд відмовити у задоволенні позову.

Дослідивши матеріали справи та надавши належну оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно з наказом відповідача від 04.03.2019 № 44 (по стройовій частині), ОСОБА_1 був призначений на посаду слюсаря-ремонтника Військової частини НОМЕР_1 , по сумісництву у вільний від основної роботи час.

На підставі Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану на Україні», мобілізаційного розпорядження Командування Військово-Морських Збройних Сил України від 24.02.2022 № М154/114/2/81ДСК, Військова частина НОМЕР_1 була переведена на штат воєнного часу, відповідно до пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю, у зв`язку з чим позивач був звільнений з 24.02.2022 на підставі наказу відповідача № 39 від 24.02.2022.

Також судом встановлено, що 21.04.2022 позивач звертався до відповідача з заявою у якій просив повідомити причини невиплати йому заробітної плати з 24.02.2022, враховуючи те, що він продовжує виконувати свої обов`язки за посадою.

Листом від 12.05.2022 № 1089 відповідач повідомив позивача про те, що в/ч НОМЕР_1 у зв`язку з введенням воєнного стану у країні була переведена на штат воєнного часу, тому відповідно до пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю позивач був звільнений з 24.02.2022 на підставі наказу № 39. При цьому, у листі зазначено, про звільнення позивач був обізнаний, так як він 15.04.2022 подав заяву щодо прийняття його на роботу до в/ч НОМЕР_1 , підстави для нарахування позивачу заробітної плати з 24.02.2022 відсутні.

Частиною першою статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Отже, метою цивільного судочинства є таке вирішення судом спорів, яке має наслідком ефективного захисту порушених, або оспорюваних прав, свобод і законних інтересів фізичних осіб.

Під порушенням права слід розуміти такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Згідно із частиною першою статті 1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» Україна повністю визнає на своїй території дію приписів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються її тлумачення і застосування.

Відповідно до положень статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 6 Конвенції визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

У рішенні від 29.06.2006 у справі «Пантелеєнко проти України» ЄСПЛ зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним як на практиці, так і за законом.

Засіб захисту, що вимагається законом або договором, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (рішення ЄСПЛ від 05.04.2005 у справі «Афанасьєв проти України» (заява № 38722/02, п. 75)).

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування.

Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

При цьому метою застосування певного способу захисту є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб`єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Так, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, пункті 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021 у справі № 925/642/19.

Отже, у даному спорі ефективним, а відтак і належним способом захисту має бути звернення із позовними вимогами про скасування наказу відповідача від 24.02.2022 № 39 про звільнення позивача із займаної посади, поновлення його на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу із наведенням його детального розрахунку за кожний місяць та зазначення періоду, оскільки лише у такому випадку можливе досягнення потрібних результатів та унеможливлюється необхідність звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту.

З урахування наведеного, у задоволенні позову слід відмовити, оскільки визначений позивачем спосіб захисту є неефективним та він не призведе до досягнення тих результатів, які визначені ним у позові відновлення порушеного права на працю.

При цьому суд зазначає, що позивач не позбавлений права звернутися до суду з окремим позовом, з урахуванням наведеного та правильного формулювання позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 81, 141, 259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:
У задоволені позову ОСОБА_3 до Військової частини НОМЕР_1 про поновлення на роботі та оплату за час вимушеного прогулу відмовити.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Одеського апеляційного суду.

Повний текст рішення суду буде складений протягом п`яти днів.
Суддя І.А. Павлик
Повний текст рішення складено 21.09.2022.