ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 635/7756/20 Номер провадження 22-ц/814/2258/22Головуючий у 1-й інстанції Лук"яненко С.А. Доповідач ап. інст. Кузнєцова О. Ю.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.

суддів: Карпушина Г.Л., Хіль Л.М.

секретар: Гречка Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3

на рішення Харківського районного суду Харківської області від 15 червня 2021 року у складі судді Лук?яненко С.А.

у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2020 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися до суду із вказаним позовом та просили визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову позивачі зазначили, що їм на праві приватної власності належить по Ѕ частині житлового будинку, загальною площею 112,9 кв.м з господарськими будівлями та по Ѕ частині земельної ділянки з кадастровим номером :00:019:0198 площею 0,15 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 . В належному їм будинку зареєстровані дев`ять осіб: позивачка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована 28.11.2001 р., позивачка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована 28.11.2001 р. та члени її сім`ї: чоловік ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований 01.06.2013 р., діти ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрована 28.11.2001 р., ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрована 26.02.2011 р., а також відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (колишній чоловік сестри позивачки ОСОБА_5 ), зареєстрований 16.02.2011 р. та його неповнолітні діти ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , зареєстрована 16.02.2011 р., ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , зареєстрований 09.02.2013 р., ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , зареєстрована 09.02.2013 р.

Вказали, що відповідач та його діти не є членами сім`ї власників житла, з моменту реєстрації ніколи в будинку не мешкали, не укладали будь-яких договорів про право користування житлом, їх особисті речі в будинку відсутні, витрат по утриманню і обслуговуванню будинку вони не сплачують, постійно проживали і проживають в м. Харкові. При цьому відповідачам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві приватної власності належить по 1/3 частині квартири за адресою: АДРЕСА_2 , а інша 1/3 частина цієї квартири належить матері ввідповідача ОСОБА_1 ОСОБА_9 , де відповідачі фактично проживають. Реєстрація відповідачів позбавляє позивачів права користування та розпорядження своїм майном, добровільно знятись з реєстрації вони не бажають, у зв`язку з чим позивачі вимушені звернутись до суду за захистом своїх прав.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 15 червня 2021 року позов ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням задоволено.

Визнано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , такими, що втратили право користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 .

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду обгрунтоване тим, що відповідач та його діти за зареєстрованим місцем свого проживання ніколи не проживали, сторони не пов`язані спільним побутом, особисті речі вони там не зберігають, інтерес до вказаного житла не проявляють, між сторонами відсутня домовленість щодо збереження за відповідачем чи його дітьми права користування житлом у разі їх відсутності за місцем реєстрації понад один рік. Тобто з житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 , відповідач та його діти не мають будь-яких достатніх і триваючих зв`язків, а тільки реєстрацію, тому суд прийшов до висновку, що зняття вказаних осіб з реєстрації жодним чином не порушить їх прав і інтересів.

Окрім того, місцевий суд вказав, що саме на відповідача ОСОБА_1 покладається обов`язок забезпечити можливість реєстрації своїх дітей за їх фактичним місцем проживання, оскільки перешкод для цього він не заначив.

Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду оскаржив ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , просив його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення місцевим судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обгрунтована тим, що доводи позивачів про те, що він разом з дітьми ніколи не проживав у спірному будинку не підтверджені належними та допустимими доказами. Зазначив, що він з березня 2020 року не проживає у даному будинку та не бажає повертатися до спірного житла у зв`язку з неприязними відносинами з позивачами, проте бажає зберегти реєстрацію у даному будинку за собою та за неповнолітніми дітьми. Окрім того, вказав, що малолітні діти не можуть самостійно визначити своє місце проживання, а факт їх не проживання у спірному будинку не може бути підставою для визнання їх такими, що втратили право на користування житлом та приведе до звуження обсягу існуючих прав та порушення їх інтересів.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку, передбаченому ст. 360 ЦПК України, до суду апеляційної інстанції не надходило.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Розпорядженням Верховного Суду від 25.03.2022 року № 14/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду Полтавському апеляційному суду.

Протоколом розподілу судової справи між суддями Полтавського апеляційного суду від 06 липня 2022 року визначено склад колегії суддів: головуючий суддя (суддя-доповідач) Кузнєцова О.Ю. судді: Карпушин Г.Л., Хіль Л.М.

Ухвалами Полтавського апеляційного суду від 11 липня 2022 року дану цивільну справу прийнято до свого провадження та призначено до розгляду.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення ухвалене у справі повною мірою відповідає вказаним вимогам.

Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, відповідно до свідоцтва про право власності, виданого приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Омельницькою Н.В. 11.09.2020 року, ОСОБА_4 належить Ѕ частка у праві спільної сумісної власності на майно подружжя, набуте за час шлюбу з ОСОБА_10 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_10 , яке складається із земельної ділянки площею 0,1500 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована в АДРЕСА_1 , кадастровий номер :00:019:0198, і право власності зареєстроване 11.09.2020 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності номер витягу 223584280 (т. 1, а.с. 14-15).

Крім того, відповідно до свідоцтва про право власності, виданого приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Омельницькою Н.В. 11.09.2020 року, ОСОБА_4 належить 1/2 частка у праві спільної сумісної власності на майно подружжя, набуте за час шлюбу з ОСОБА_10 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_10 , яке складається із житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться в АДРЕСА_1 , і право власності зареєстроване 11.09.2020 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності номер витягу 223581562 (т. 1, а.с. 19-20).

Також згідно із свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, виданого приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Омельницькою Н.В. 11.09.2020 року, ОСОБА_5 отримала у спадщину після смерті ОСОБА_10 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_10 , Ѕ частку у праві власності на земельну ділянку площею 0,1500 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована в АДРЕСА_1 , кадастровий номер :00:019:0198. Набуття права власності на зазначене майно підтверджується копією Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі про реєстрацію видачі свідоцтва про право на спадщину № 61622663, копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, номер витягу 223584827, про реєстрацію права власності (т. 1, а.с. 16-18).

Крім того, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Омельницькою Н.В. 11.09.2020 року, ОСОБА_5 отримала у спадщину після смерті ОСОБА_10 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_10 , 1/2 частку у праві власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться в АДРЕСА_1 . Набуття права власності на зазначене майно підтверджується копією Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі про реєстрацію видачі свідоцтва про право на спадщину № 61622663, копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, номер витягу 223580653, про реєстрацію права власності (т.1, а.с. 21-23).

Згідно з довідкою виконавчого комітету Пісочинської селищної ради № 5016 від 02.10.2020, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована 28.11.2001 р., ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована 28.11.2001 р., ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований 01.06.2013 р., ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрована 28.11.2001 р., ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрована 26.02.2011 р., ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстрований 16.02.2011 р., ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , зареєстрована 16.02.2011 р., ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , зареєстрований 09.02.2013 р., ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , зареєстрована 09.02.2013 р. (т.1, а.с. 24).

Відповідно до Акту обстеження домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 від 03 жовтня 2020 року, складеного депутатом Пісочинської селищної ради Бондаренко Г.О., на момент обстеження за даною адресою зареєстровані, але ніколи не мешкали: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , 2006 р.н., ОСОБА_3 , 2010 р.н., ОСОБА_3 2012 р.н., вказаний акт підписаний сусідами ОСОБА_11 , ОСОБА_12 (т. 1, а. с. 25).

Факт не проживання відповідачами у даному житловому будинку також підтверджується Актом обстеження домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 від 29 березня 2021 року, складеного депутатом Пісочинської селищної ради Чернобай А.О., який підписаний сусідами ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 (т. 1, а. с. 89).

Як вбачається із довідки КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради про наявність або відсутність інформації про зареєстровані права на об`єкт нерухомого майна з перевіркою відомостей з відкритих інформаційних ресурсів від 15.10.2020 року, номер 1089386, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_9 належить на праві спільної часткової власності по 1/3 частині квартири за адресою: АДРЕСА_2 (т. 1, а.с. 26).

Рішенням виконавчого комітету Пісочинської селищної ради Харківського району № 6/13-21 від 08.04.2021 року був затверджений висновок органу опіки і піклування про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням щодо ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 (т. 1, а.с. 76).

Відповідно до вказаного висновку після дослідження доказів і пояснень сторін орган опіки та піклування вважає встановленим, що відповідач ОСОБА_1 та його діти ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 фактично не проживали за адресою: АДРЕСА_1 , але мали зареєстроване місце проживання. Встановити контакт з матір`ю дітей не вдалося, жодна зі сторін спору не надала контактних даних матері дітей. За таких обставин вважають за доцільне вирішення питання про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком покласти на розсуд суду (т. 1, а.с. 77-81).

Враховуючи вищевказані обставини справи, які були підтверджені в судовому засіданні в суді першої інстанції показами свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_12 , місцевий суд прийшов до висновку, що з житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 , відповідач та його діти не мають будь-яких достатніх і триваючих зв`язків, у даному будинку ніколи не проживали, а лише зареєстровані за даною адресою, тому зняття вказаних осіб з реєстрації жодним чином не порушить їх прав і інтересів.

Колегія суддів погоджується з даним висновком місцевого суду з наступних підстав.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що право членів сім`ї власника квартири користуватися жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи як члена своєї сім`ї.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 27 травня 2021 року, справа № 537/2210/18.

У статті 7 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку.

При цьому необхідно звернути увагу, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

У постановах Верховного Суду України: від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц та постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Відтак, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 ЖК Української РСР у поєднанні зі статтею 64 ЖК Української РСР слід дійти висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї.

Вказане узгоджується з висновками, викладеними Верховним Судом України у постановах від 5 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14, від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16; Верховним Судом у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 309/2477/16-ц (провадження № 61-43149св18).

Надаючи оцінку пропорційності визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, захисту права власності позивача, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основопложних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Стаття 8 Конвенції гарантує кожній особі право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також має здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...).

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі Спорронґ і Льоннрот проти Швеції будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися згідно із законом, воно повинне мати легітимну мету та бути необхідним у демократичному суспільстві. Якраз необхідність у демократичному суспільстві і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути відповідними і достатніми; для такого втручання має бути нагальна суспільна потреба, а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», рішення від 2 грудня 2010 року) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Колегія суддів, зазначає, що згідно з прецедентною практикою ЄСПЛ втручання держави становитиме порушення статті 8 Конвенції у випадку, якщо воно не переслідує законну мету і не є необхідним у демократичному суспільстві.

Легітимною метою у цій справі є захист прав власника будинку, які гарантовані статтею 41 Конституції України, статтями 317, 391 ЦК України, а також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Необхідно дотримуватися балансу між захистом права власності позивача та правом користування спірним будинком відповідачами, які тривалий час не проживають у ньому.

Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (рішення у справі «Кутцнер проти Німеччини», пункт 60).

У справі, що переглядається, місцевим судом встановлено, що відповідачі не є членами сім`ї власників житла ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , фактично не проживають у ньому, а про зв`язок зі спірним будинком вказує лише наявність зареєстрованого місця проживання у ньому.

Колегія суддів приймає до уваги факт того, що реєстрація місця проживання відповідачів у вказаному будинку створює для позивачів перешкоди у користуванні житлом та позбавляє права вільно володіти, користуватися і розпоряджатися власним майном.

Окрім того, колегія суддів враховує, що відповідачу та його доньці ОСОБА_9 на праві спільної часткової власності належить частка квартири за адресою: АДРЕСА_2 , що не позбавляє відповідача можливості зареєструвати його неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_3 у даній квартирі, в якій вони фактично проживають.

З урахуванням балансу інтересів обох сторін та пропорційності переслідуваній легітимній меті, згідно зі статтею 8 Конвенції колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірним житловим будинком.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Виходячи з викладеного, судова колегія дійшла висновку про те, що судом першої інстанції з`ясовано всі обставини та надано їм належну правову оцінку. Порушень норм матеріального та процесуального права, які б могли призвести до зміни чи скасування рішення місцевого суду, судовою колегією не встановлено.

Керуючись ст. 367, ст. 374 ч. 1 п. 1, ст. 375, ст. 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 15 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: О.Ю. Кузнєцова

Судді: Г.Л. Карпушин

Л.М. Хіль