Справа № 346/5484/20
Провадження № 22-ц/4808/814/22
Головуючий у 1 інстанції Яремин М. П.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.,

суддів: Пнівчук О.В., Девляшевського В.А.,

за участю секретаря Мельник О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Бандури Володимира Олексійовича на рішення Коломийського міськрайонного суду, ухвалене суддею Яремин М.П. 11 травня 2022 року в м. Коломиї, повний текст якого складено 13 травня 2022 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, третя особа: Івано-Франківська обласна прокуратура, про стягнення матеріальної та моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Державної казначейської служби України в особі територіального органу - Головного управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області, третя особа: Коломийська місцева прокуратура, про стягнення матеріальної та моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 25.03.2008 року позивача згідно з Наказом №9ос від 24.03.2008 року призначено на посаду головного інспектора відділу контролю будівництва та виробництва матеріалів і виробів, а Наказом №35-ос від 01.06.2013 року переведено на посаду начальника Південного інспекційного відділу в управлінні Державної архітектурно-будівельної інспекції (далі - ДАБІ) в Івано-Франківській області.

04.10.2013 року у зв`язку з підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 368 КК України, ухвалою Коломийського міськрайонного суду його відсторонено від посади начальника Південного інспекційного відділу інспекційного управління №2 Інспекції ДАБК в Івано-Франківській області. У ході кримінального провадження №0001503 до позивача неодноразово застосовувався вказаний захід забезпечення, а саме ухвалами Коломийського міськрайонного суду від 27.01.2014 року, 03.04.2014 року, 19.06.2014 року, 07.08.2014 року, 19.09.2014 року та 19.11.2014 року.

27.06.2018 року вироком Коломийського міськрайонного суду позивача за інкримінованим йому злочином - одержання неправомірної вигоди, вчиненому повторно - виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення вищевказаного кримінального правопорушення, визнано винним за ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 190 КК України і звільнено від покарання у виді штрафу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України. Вказаний вирок набрав законної сили 09.10.2018 року.

На період відсторонення від посади відповідач та позивач перебували у трудових відносинах, тому вважає, що дії відповідача є неправомірними та суперечать вимогам законодавства. А наявність виправдувального вироку свідчить про те, що є всі підстави для відшкодування шкоди, завданої внаслідок незаконного відсторонення від роботи.

Крім того, відповідно до правил п. 6.2 Методичних рекомендацій з питань запобігання та протидії корупції, затверджених наказом Головного управління державної служби України від 26.12.2007 року №337, за державним службовцем на час відсторонення від виконання повноважень за посадою зберігається заробітна плата. А в зазначених ухвалах Коломийського міськрайонного суду не вказано про відсторонення позивача без збереження заробітної плати (ст. 72 Закону України «Про державну службу»).

Зазначав, що згідно зі ст. 154 КПК України відсторонення від посади може бути здійснено щодо особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину середньої тяжкості, тяжкого чи особливо тяжкого злочину, і незалежно від тяжкості злочину - щодо особи, яка є службовою особою правоохоронного органу. Позивача, який не є службовою особою правоохоронного органу, відсторонено від посади за вчинення діяння, яке відповідно до ч. 2 ст. 12 КК України є злочином невеликої тяжкості (ч. 1 ст. 190 КК України), оскільки саме за цей злочин його визнано винним вищевказаним вироком від 27.06.2018 року та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 368 КК України. Тому є підставою для відшкодування шкоди, завданої внаслідок незаконного відсторонення від посади.

Відповідно до п. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодуванню підлягає шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного відсторонення від роботи (посади), а відповідно до ст. 2 цього Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у разі постановлення виправдувального вироку. У наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги; моральна шкода.

Зазначає, що у період 2013-2014 роках під час застосування запобіжного заходу у вигляді відсторонення від посади не отримував заробітну плату за жовтень, листопад, грудень 2013 року в розмірі відповідно 5120,11 грн., 5517,66 грн. та 5517,66 грн., а всього - 16155,43 грн. За 2014 рік позивач не отримував заробітну плату в загальній сумі 35543,45 грн. Отже, загальний розмір невиплаченої заробітної плати за вказаний період становить 51698,88 грн.

Підтвердженням факту існування заборгованості вважає інформацію щодо нарахування заробітної плати за вказані роки, надану Управлінням ДАБІ в Івано-Франківській області 30.10.2018 року у відповідь на адвокатський запит №П-1 від 26.10.2018 року.

Посилаючись на ст. 34 Закону України «Про оплату праці», вважає, що має право на відшкодування компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати з урахуванням сукупного індексу інфляції станом на листопад 2020 року (208,04%) в загальному розмірі 107556,26 грн.

Також під час кримінального провадження №0001503 він користувався послугами адвоката, якому за надання юридичної допомоги сплачував гонорар, що становить 6000 грн., що підтверджується відповідною квитанцією від 01.12.2020 року.

Крім того, посилаючись на норми ч. 2 ст. 1176 ЦК України, вказував, що у зв`язку з невиплатою заробітної плати йому було завдано моральну шкоду, яка виразилась у моральних переживаннях через відсутність коштів, необхідних для забезпечення елементарних життєвих потреб, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації власного життя, позбавило можливостей реалізації своїх звичок і бажань, погіршило відносини з оточуючими. Також морально страждала його родина, перебуваючи в постійному стресі від втручання правоохоронних органів у звичайний ритм життя під час здійснення ними процесуальних дій у цьому кримінальному провадженні. Відповідно до виписки №8525 Коломийської ЦРЛ позивач перебував на лікуванні з 25.07.2013 року по 01.08.2013 року, а згідно витягу з медичної карти стаціонарного хворого №1492413 - на лікуванні в неврологічному відділенні Івано-Франківської обласної клінічної лікарні з 05.08.2013 року до 19.08.2013 року.

Зазначав, що відповідно до Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» мінімальна заробітна плата станом на 30.11.2020 року становила 5000 грн. Вищевказане кримінальне провадження тривало щодо нього 69 місяців (04.10.2013 року йому повідомлено про підозру, а 27.06.2018 року вказаним вироком виправдано). Тому розмір відшкодування моральної шкоди згідно ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено в сумі 345000 грн. (5000*69).

Посилаючись на зазначене, просив стягнути з відповідача на його користь 107556,26 грн. відшкодування матеріальної шкоди, 345000 грн. відшкодування моральної шкоди, а також судові витрати в розмірі 6000 грн., пов`язані з наданням правничої допомоги.

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 01.07.2021 року замінено неналежного відповідача - Державну казначейську службу України в особі Головного управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області на Державну казначейську службу України, замінено третю особу - Коломийську місцеву прокуратуру на Івано-Франківську обласну прокуратуру.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 11 травня 2022 року в задоволенні позову відмовлено у зв`язку з безпідставністю позовних вимог.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, представник ОСОБА_1 - адвокат Бандура В.О. подав апеляційну скаргу. Вважає дане рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного з`ясування обставин справи.

Вважає, що судом не взято до уваги положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», що є прямою підставою для виплати ОСОБА_1 матеріальної та моральної шкоди.

Вказує, що 10 листопада 2020 року Івано-Франківським апеляційним судом у справі №346/6158/18 ухвалено рішення за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , у якому зазначено, що матеріальна та моральна шкода, завдана державному службовцю внаслідок незаконного відсторонення від посади органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування чи прокуратури, підлягає відшкодуванню Державною казначейською службою за рахунок державного бюджету на підставі ч. 1 ст. 2, п.п. 1, 5 ст. 3, ч. 1 ст. 4, ст.ст. 12, 13, 14 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду».

Стверджує, що оскільки вироком Коломийського міськрайонного суду від 27 червня 2018 року ОСОБА_1 по інкримінованому обвинуваченні щодо одержання неправомірної вигоди, вчиненого повторно, виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення обвинуваченим вищевказаних кримінальних правопорушень, то є всі підстави для відшкодування шкоди, завданої внаслідок незаконного відсторонення від посади.

Зазначає, що у період 2013-2014 рр. під час застосування запобіжного заходу у вигляді відсторонення від посади ОСОБА_1 не отримував заробітну плату, що підтверджується інформацією щодо нарахування заробітної плати за 2013-2014 рр., наданою Управлінням державної архітектурно-будівельної інспекції в Івано-Франківській області 30.10.2018 року у відповіді на адвокатський запит №П-1 від 26.10.2018 року під час провадження у справі №346/6158/18.

Щодо моральної шкоди вказує, що завдання такої шкоди ОСОБА_1 полягає у невиплаті заробітної плати, що призвело до моральних переживань у зв`язку з відсутністю коштів, необхідних для забезпечення власних елементарних життєвих потреб та потреб сім`ї, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Також вказане порушення позбавило можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми. Тривалий період кримінального провадження був стресовим для позивача та його сім`ї, що не одноразово відображалося на стані його фізичного та психологічного здоров`я. У період відсторонення від роботи позивач двічі перебував у лікарні. Висновком лікарсько-консультативної комісії від 28.10.2013 р., виданим обласною клінічною лікарнею в м. Івано-Франківськ позивачу встановлено діагноз: стан після перенесеного лунарного ішемічного інсульту в басейні лівої СМА.

Вказує, що факт невиплати коштів змусив позивача прикладати додаткові зусилля для задоволення елементарних потреб, а також утримання сім`ї. Зважаючи на погіршення стану здоров`я впродовж усього часу досудового слідства і беручи до уваги пенсійний вік позивача це завдало йому особливих моральних страждань.

Із зазначених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Івано-Франківська обласна прокуратура подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що вироком Коломийського міськрайонного суду від 27.06.2018 року ОСОБА_1 визнано винуватим за ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 190 КК України, а виправдано тільки по епізодах від 15 та 18 квітня 2013 року, що інкриміновані як одержання неправомірної вигоди від ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , поєднаного з вимаганням такої вигоди, вчиненого повторно. Натомість будь-якими судовими рішеннями чи відповідними рішеннями уповноважених органів влади або інших судових інстанцій фактів незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного відсторонення від посади та інших обставин, визначених ч. 1 ст. 1176 ЦК України, ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» щодо ОСОБА_1 не встановлювалось. Крім того позивачем не доведено протиправності дій прокуратури, внаслідок яких йому могло бути завдано моральної шкоди. Також не надано доказів наявності причинно-наслідкового зв`язку між кримінальним провадженням та станом здоров`я позивача. Також законними і обґрунтованими є висновки суду щодо не доведення суми майнової шкоди в частині втраченої заробітної плати за час відсторонення від роботи за 2013 рік в сумі 16155,43 грн., за 2014 рік - 35543,45 грн, оскільки в долученій ним же довідці про заробітну плату за вказаний період зазначені інші суми. Просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач та його представник доводи апеляційної скарги підтримали з мотивів, зазначених у ній.

Представники відповідача та третьої особи в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, повідомлялися про час та місце розгляду справи належним чином.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за відсутності вказаних учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 з 25.03.2008 року працював на посаді головного державного інспектора відділу контролю будівництва та виробництва будівельних матеріалів і виробів Інспекції ДАБК в Івано-Франківській області. 01.01.2009 року переведений на посаду головного державного інспектора відділу контролю будівництва №3, 26.07.2011 року призначений на посаду начальника відділу контролю за будівництвом об`єктів, якістю будівельних матеріалів та державного ринкового нагляду №2, 03.01.2012 року переведений на посаду начальника відділу контролю за будівництвом об`єктів, якістю будівельних робіт, державного ринкового нагляду та контролю у сфері житлово-комунального господарства №2, а 01.06.2013 року переведений на посаду начальника Південного інспекційного відділу інспекційного Управління №2 (т. 1, а.с. 36, 41-42).

Встановлено також, що ОСОБА_1 було обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 368 КК України (в редакції від 04.07.2013 року) - одержання службовою особою неправомірної вигоди для себе чи третьої особи за вчинення чи невчинення в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, чи в інтересах третьої особи будь-якої дії з використанням наданої їй влади чи службового становища, предметом якого була неправомірна вигода у великому розмірі або вчинене службовою особою, яка займає відповідальне становище, або за попередньою змовою групою осіб, або повторно, або поєднане з вимаганням неправомірної вигоди (кримінальне провадження №0001503).

Ухвалами Коломийського міськрайонного суду від 04.10.2013 року, від 27.01.2014 року, від 03.04.2014 року, від 19.06.2014 року, від 07.08.2014 року, від 19.09.2014 року, від 19.11.2014 року ОСОБА_1 відсторонено від посади начальника Південного інспекційного відділу інспекційного управління №2 Інспекції ДАБК в Івано-Франківській області щоразу на 2 місяці (т. 1, а.с. 11-17).

Наказом Інспекції ДАБК в Івано-Франківській області №76ОС від 29.12.2014 року ОСОБА_1 звільнено з роботи у зв`язку з ліквідацією Інспекції ДАБК в Івано-Франківській області (т. 1, а.с. 34).

Вироком Коломийського міськрайонного суду від 27.06.2018 року, залишеним без змін ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 09.10.2018 року, ОСОБА_1 визнано винуватим за ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 190 КК України та призначено покарання у виді штрафу у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн. На підставі п. 2 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України звільнено від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності. По епізодах від 15 та 18 квітня 2013 року, що інкриміновані як одержання неправомірної вигоди від ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , поєднаного з вимаганням такої вигоди, вчиненого повторно - виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення обвинуваченим вищевказаних кримінальних правопорушень. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 4943,68 грн. витрат за проведені судові експертизи (т. 1, а.с. 18-24, 25-31).

Згідно відповіді Управління ДАБІ в Івано-Франківській області №3025/1009/1.18/2018 від 30.10.2018 року на адвокатський запит представника позивача, копії Наказу №172 від 10.07.2014 року Інспекція ліквідована згідно Постанови КМУ від 23.04.2014 року №150. Вихідна допомога не виплачена у зв`язку з ліквідацією і відсутністю коштів на рахунку (т. 1, а.с. 34, 37).

Як вбачається з нарахування заробітної плати ОСОБА_1 за 2013-2014 роки йому було нараховано в жовтні 2013 року 5120,11 грн., в листопаді 2013 року - 5517,66 грн., всього за 2013 рік - 29239,52 грн.; в січні 2014 року - 1126,03 грн., в лютому 2014 року - 1786,53 грн., в березні 2014 року - 173,08 грн., в червні 2014 року - 2166,66 грн., всього за 2014 рік - 5252,30 грн. (т. 1, а.с. 40).

Також позивачем надано розрахунок інфляційних збитків на суму 51699,80 грн. за період з 31.12.2014 року по 30.11.2020 року, відповідно до якого інфляційні збитки за вказаний період складають 55856,46 грн. (т. 1, а.с. 43-46).

Згідно копій медичних довідок ОСОБА_1 з 25.07.2013 року по 01.08.2013 року перебував на стаціонарному лікуванні в Коломийській ЦРЛ з діагнозом: гіпертонічна хвороба ІІ ступеня, гіпертензивне серце, ст. 2, ризик 3 (високий). ТІА - 25.07.16р. Дисциркуляторна енцефалопатія І-ІІ ст. Міокардитичний та дифузний кардіосклероз, шлуночкова екстрасистологія по типу тригіменії НК І ФК ІІ. Остеохондроз шийного відділу хребта. Вертебробазилярна недостатність. Облітеруючий атеросклероз судин нижніх кінцівок більше зліва І-ІІ ст. З 05.08.2013 року по 19.08.2013 року перебував на лікуванні в Обласній клінічній лікарні з основним діагнозом: ішемічний інсульт (05.08.2013 року), в басейні лівої СМА, легкий парез правої ноги, апраксія правої руки. 28.10.2013 року - стан після перенесеного ішемічного інсульту (т. 1 а.с. 47-50).

Крім того позивачем надано попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат станом на 07.12.2020 року на правничу допомогу в сумі 6000,00 грн., розрахунок вартості послуг адвоката станом на 07.12.2020 року на суму 6000,00 грн., копію квитанції №0519999 від 01.12.2020 року на суму 6000,00 грн., копію Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, ордер адвоката Бандури В.О. (т. 1, а.с. 51-55).

В 2018 році ОСОБА_1 звертався до суду з позовом до ДАБІ України про стягнення грошових коштів, не виплачених при звільненні, та відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 23.06.2020 року даний позов було задоволено. Стягнуто з ДАБІ України на користь ОСОБА_1 84527,70 грн. невиплачених при звільненні, включаючи заборгованість по заробітній платі за 2013-2014 роки, вихідну допомогу при звільненні та інфляційні втрати станом на 17.07.2019 року. Стягнуто з ДАБІ України на користь ОСОБА_1 7000,00 грн. моральної шкоди. В решті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат по справі (т. 1, а.с. 165-169).

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 10.11.2020 року рішення Коломийського міськрайонного суду від 23.06.2020 року скасовано та ухвалено нове. Стягнуто з ДАБІ України на користь ОСОБА_1 1435,00 грн. вихідної допомоги при звільненні. В решті позову відмовлено. Стягнуто з ДАБІ України на користь ОСОБА_1 91,20 грн. судових витрат за надання правничої допомоги. Судовий збір в розмірі 1390,89 грн., сплачений ДАБІ України за подання апеляційної скарги, компенсовано за рахунок держави в порядку, встановленому КМУ (т. 2, а.с. 54-59).

Згідно відповіді на запит суду Державної казначейської служби України №5-10-10/18164 від 01.09.2021 року ДАБІ не має відкритих рахунків та на обслуговуванні в Казначействі не перебуває. Згідно інформації, отриманої від Управління Казначейства, документів про стягнення коштів з ДАБІ на користь ОСОБА_1 за період з 23.06.2020 року по 03.08.2021 року до Управління Казначейства не надходило (т. 1, а.с. 161).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено обґрунтованість пред`явлених вимог в частині відшкодування майнової шкоди з урахуванням інфляційних втрат, а саме, що під час застосування відсторонення від посади в 2013-2014 роках він не отримував заробітну плату у зазначеному ним розмірі (за 2013 рік в сумі 16155,43 грн., за 2014 рік - 35543,45 грн., а всього 51698,88 грн.). А також не доведено належними та достатніми доказами факт заподіяння позивачу моральної шкоди, причинний зв`язок між прийняттям ухвал про відсторонення та настанням тих негативних наслідків, про які він вказує. У зв`язку з відмовою в задоволенні даних вимог не підлягають присудженню на користь позивача і судові витрати.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками з огляду на наступне.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Положеннями частин першої, другої, сьомої статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Згідно з пунктом 1 статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 цього Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає в тому числі і у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Згідно з пунктами 1, 4, 5 частини першої статті 3 цього Закону у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, громадянинові відшкодовуються (повертаються) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; моральна шкода.

Відшкодування шкоди в таких випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 частини першої статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади). Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного та психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (стаття 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Пункт 2 частини другої статті 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Відповідно до частин другої, третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Згідно з частиною другою статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Вказані правові висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі №383/596/15 (провадження №14-342цс18).

Відповідно до статті 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу).

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України).

Звертаючись до суду із вказаним позовом та апеляційною скаргою, сторона позивача посилалась на те, що внаслідок відсторонення ОСОБА_1 від посади в 2013-2014 роках він не отримував заробітну плату за жовтень, листопад, грудень 2013 року в розмірі відповідно 5120,11 грн., 5517,66 грн. та 5517,66 грн., а всього - 16155,43 грн., за 2014 рік - в сумі 35543,45 грн. Загальний розмір невиплаченої заробітної плати за вказаний період становить 51698,88 грн.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 було відсторонено від роботи ухвалами Коломийського міськрайонного суду від 04.10.2013 року, від 27.01.2014 року, від 03.04.2014 року, від 19.06.2014 року, від 07.08.2014 року, від 19.09.2014 року, від 19.11.2014 року щоразу на 2 місяці (т. 1, а.с. 11-17).

Однак згідно довідки про нарахування заробітної плати ОСОБА_1 за 2013-2014 роки йому було нараховано в жовтні 2013 року 5120,11 грн., в листопаді 2013 року - 5517,66 грн. (всього за 2013 рік - 29239,52 грн.); в січні 2014 року - 1126,03 грн., в лютому 2014 року - 1786,53 грн., в березні 2014 року - 173,08 грн., в червні 2014 року - 2166,66 грн. (всього за 2014 рік - 5252,30 грн.) (т. 1, а.с. 40).

В рішенні Коломийського міськрайонного суду від 23.06.2020 року та постанові Івано-Франківського апеляційного суду від 10.11.2020 року, зазначено, що згідно з інформацією, наданою Головним управлінням ДПС в Івано-Франківській області на виконання ухвали суду від 08.11.2019 року з інформаційного фонду Державного реєстру фізичних осіб-платників податків ДПС України про отримані доходи у вигляді заробітної плати, нараховані (виплачені) Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю в Івано-Франківській області, позивачу в період з 01.01.2013 року по 31.12.2014 року нараховано (виплачено): за 2013 рік - 29624,87 грн.; за 2014 рік - 5252,52 грн., а всього - 34877,37 грн. (т. 2 справи №346/6158/18, а.с. 62).

При цьому сума коштів, зазначена ГУ ДПС, - це нарахована сума, із якої стягується податок на доходи фізичних осіб, єдиний внесок та інше.

Позивач не заперечував факт надходжень коштів у вказаний період на його рахунок в АТ «Райффайзен Банк Аваль», однак вважав, що їх сума не відповідає вказаній відповідачем у цій справі.

Згідно відповіді Управління ДАБІ в Івано-Франківській області №3025/1009/1.18/2018 від 30.10.2018 року на адвокатський запит представника позивача, копії Наказу №172 від 10.07.2014 року Інспекція ліквідована згідно Постанови КМУ від 23.04.2014 року №150 (т. 1, а.с. 34, 37).

Отже вказаними матеріалами справи підтверджено, що заробітна плата ОСОБА_1 за час відсторонення виплачувалася. Доказів нарахування зарплати у більшому розмірі матеріали справи не містять.

А позивачем не доведено, що в період з жовтня 2013 року по грудень 2014 року йому без законних на це підстав не виплачувалась заробітна плата у зв`язку з відстороненням від роботи в розрахованій ним сумі 51698,88 грн.

Тому відсутні підстави для стягнення з Державної казначейської служби України на користь позивача на підставі ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» вказаних ним коштів як втраченого заробітку, а також інфляційних нарахувань на них.

Обґрунтовуючи позов в частині стягнення моральної шкоди, позивач, зокрема, посилався на те, що така була завдана йому у зв`язку з невиплатою заробітної плати, та виразилась у моральних переживаннях через відсутність коштів, необхідних для забезпечення елементарних життєвих потреб, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації власного життя.

Тому з огляду на відмову в задоволенні вимоги про стягнення втраченого заробітку такі також не підлягають до задоволення.

Крім того позивачем не доведено причинно-наслідкового зв`язку між відсторонення його від посади в жовтні-грудні 2013 року і в 2014 році та перебування його на лікуванні з 25.07.2013 року по 01.08.2013 року і з 05.08.2013 року по 19.08.2013 року.

Що стосується вимоги про стягнення витрат на правову допомогу в сумі 6000,00 грн., то відповідно до ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) суми, сплачені ним у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги.

Однак матеріали справи не містять доказів понесених витрат ОСОБА_1 на правничу допомогу під час кримінального провадження №0001503, вирок по якому був постановлений 27.06.2018 року і залишений без змін ухвалою апеляційного суду від 09.10.2018 року, як про це зазначав позивач.

Позивачем у цій справі надано попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат на правничу допомогу станом на 07.12.2020 року в сумі 6000,00 грн., розрахунок вартості послуг адвоката станом на 07.12.2020 року на суму 6000,00 грн. за Договором про надання правничої допомоги від 01.12.2020 року, копію квитанції №0519999 від 01.12.2020 року на суму 6000,00 грн., копію Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, ордер адвоката Бандури В.О. на підставі Договору про надання правничої допомоги від 01.12.2020 року (т. 1, а.с. 51-55).

Таким чином підстави для відшкодовуються сум, сплачених ним у зв`язку з поданням юридичної допомоги згідно ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відсутні.

А оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні даного позову, витрати понесені при розгляді даної справи, у відповідності до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України покладаються на позивача.

Виходячи з наведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно дослідив наявні у справі докази у їх сукупності, надав їм належну оцінку, вірно визначив характер спірних правовідносин і норми матеріального права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги не містять підстав для зміни чи скасування судового рішення, а фактично зводяться до переоцінки встановлених судом обставин та незгоди з рішенням суду.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Бандури Володимира Олексійовича слід залишити без задоволення, а рішення Коломийського міськрайонного суду від 11 травня 2022 року - без змін

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Бандури Володимира Олексійовича залишити без задоволення.

Рішення Коломийського міськрайонного суду від 11 травня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: О.В. Пнівчук

В.А. Девляшевський

Повний текст постанови складено 21 вересня 2022 року.