Справа № 359/6241/21
Провадження № 2/359/557/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2022 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді Яковлєвої Л.В.,

при секретарі Русан А.М.,

розглянувши y відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Борисполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (Украерорух), третя особа : Первинна профспілкова організація авіапрацівників РСП «Київцентраеро» про стягнення упущеної вигоди, -

ВСТАНОВИВ :

13 липня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, яким просив стягнути з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (Украерорух) (далі по тексту - Украерорух) на свою користь 1526850 грн. 00 коп. упущеної вигоди та витрати на правову допомогу в розмірі 4500 грн. 00 коп.

Вимоги обґрунтовано тим, що 14 січня 2021 року у справі № 359/4084/19 Бориспільським міськрайонним судом Київської області ухвалено рішення, яким визнано незаконним і скасовано наказ Украерорух за № 357/о від 09 квітня 2019 року про застосування до ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення та поновлено позивача на посаді начальника служби експлуатації засобів зв`язку, навігації та спостереження в Украерорух, стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09 квітня 2019 року по 14 січня 2021 року в розмірі 1470073 грн. 50 коп. та 5000 грн. 00 коп. моральної шкоди. Дане судове рішення набрало законної сили після перегляду Київським апеляційним судом.

Відтак, факт незаконного звільнення позивача з займаної посади є доведеним та не потребує доказуванню.

Після поновлення на роботі ОСОБА_1 11 березня 2021 року звернувся до роботодавця з заявами про звільнення з займаної посади за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію та щодо виплати матеріальної допомоги, передбаченої п. 6.25 Колективного договору. 12 березня 2021 року Украерорух виніс наказ за № 219/о, яким позивача звільнено з 15 березня 2021 року з посади начальника служби експлуатації засобів зв`язку, навігації та спостереження.

Так, згідно умов колективного договору, діючого з 01 лютого 2019 року, у випадку звільнення працівника за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, адміністрація гарантувала надання матеріальної допомоги у розмірі : за кожен повний рік роботи понад 5 років по два посадових оклади з урахуванням доплати за знання та постійне користувач-ня у роботі іноземної мови, як таку, що збільшує посадовий оклад, за відповідним наказом за кожен рік, але не більше 20 посадових окладів (до 01 липня 2019 року збільшити встановлене обмеження до 30 окладів).

Листом від 08 квітня 2021 року відповідач відмовив ОСОБА_1 у виплаті вищевказаної матеріальної допомоги у зв`язку з тим, що в період з 09 квітня 2019 року по день фактичного звільнення позивач працював, а тому були відсутніми підстави для отримання даної матеріальної допомоги. На момент звільнення ОСОБА_1 до п. 6.25.2 колективного договору було внесено зміни, за наслідком яких позивач при звільненні за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію після досягнення 65-річного віку не має права на отримання матеріальної допомоги.

Зважаючи на вказане та посилаючись на норми ст. 22, 179, 190, 1166 Цивільного кодексу України, ОСОБА_1 просив суд захистити його права та стягнути з Украерорух упущену вигоду в розмірі 1526850 грн. 00 коп.

Ухвалою суду від 15 липня 2021 року у справі відкрито спрощене позовне провадження та призначено судове засідання. Сторонам роз`яснено права, обов`язки та встановлено строки для вчинення процесуальних дій.

30 серпня 2021 року відповідач подав відзив на позов, яким просив відмовити у задоволенні вимог ОСОБА_1 в повному обсязі, зважаючи на наступне. Дійсно, за умов колективного договору (п. 6.25.2) в редакції з 01 лютого 2019 року у випадку звільнення працівника за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, адміністрація гарантувала надання матеріальної допомоги у розмірі : за кожен повний рік роботи понад 5 років по два посадових оклади з урахуванням доплати за знання та постійне користувач-ня у роботі іноземної мови, як таку, що збільшує посадовий оклад, за відповідним наказом за кожен рік, але не більше 20 посадових окладів (до 01 липня 2019 року збільшити встановлене обмеження до 30 окладів).

24 січня 2019 року позивач подав заяву про звільнення у зв`язку з виходом на пенсію та виплату матеріальної допомоги, передбаченої вказаним пунктом договору в розмірі 30посадових окладів. Наказом Украерорух від 01 лютого 2019 року за № 111/о ОСОБА_1 було звільнено з роботи з 12 лютого 2019 року за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію з виплатою 30 посадових окладів на підставі п. 6.25.2 колективного договору.

Проте, 02 лютого 2019 року позивач подав до Украерорух заяву, якою відкликав заяву про звільнення від 24 січня 2019 року, у зв`язку з чим 05 лютого 2019 року було видано наказ № 127/о про скасування наказу від 01 лютого 2019 року за № 111/о. Інших заяв про звільнення та виплату матеріальної допомоги, визначеної у п. 6.25.2 колективного договору в редакції з 01 лютого 2019 року позивач в період з 02 лютого до 01 липня 2019 року не подавав.

З 01 січня 2021 року до колективного договору винесено зміни, а саме у п. 6.25.2, відповідно якого ОСОБА_1 у випадку звільнення за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію та маючи вік понад 65 років, не має права претендувати на виплату матеріальної допомоги. Зважаючи на звільнення позивача у березні 2021 року та з урахуванням наведених змін до колективного договору, відповідач при звільненні ОСОБА_1 не повинен виплачувати матеріальну допомогу у розмірі 30 посадових окладів.

19 жовтня 2021 року позивач подав відповідь на відзив, у якому зазначив, що саме через неправомірне звільнення втратив можливість звільнитись за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію під час дії умов колективного договору в редакції, де була передбачена виплата матеріальної допомоги в розмірі 30 посадових окладів. Стягнення середнього заробітку під час поновленні на роботі за час вимушеного прогулу внаслідок незаконного звільнення позивача не спростовує наявність правових підстав для стягнення з Украерорух упущеної вигоди з огляду на порушення цивільного права, яке потягло за собою завдання ОСОБА_1 майнових збитків.

Дохід у вигляді матеріальної допомоги, який ОСОБА_1 міг реально одержати, а отже він не є абстрактним, за звичайних обставин (якщо б його не було незаконно звільнено) при звільненні за власним бажанням у період з 09 квітня 2019 року по 01 липня 2019 року (період з дати незаконного звільнення до дати обмеження матеріальної допомоги до 30 окладів), якби його право не було порушено (тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила позивача можливості отримати відповідний прибуток), становить 1526850 грн. 00 коп.

Зважаючи на вказане, ОСОБА_1 наголошує, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми колективного договору в редакції від 01 лютого 2019 року, адже саме дана редакція діяла на момент незаконного звільнення позивача.

В судове засідання сторони, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце судового засідання, до суду не з`явились, про причини неявки не повідомили. Разом з тим, представники позивача та відповідача подали до суду заяви, якими розгляд справи просили здійснити у їх відсутність та залишились на попередньо викладених позиціях щодо спору.

Суд, дослідивши подані сторонами заяви, матеріали справи з наявними в ній доказами, повно і всебічно давши їх правову оцінку відповідно норм законодавства, що підлягає застосуванню, прийшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи наступного.

Відповідно ч. 1 ст. 4 та ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За змістом ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи або витребуваних судом доказів.

Статтею 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно ч. 2-4 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 в період з лютого 1996 року по березень 2021 року працював на різних посадах в Украерорух, остання з яких начальник служби експлуатації засобів зв`язку, навігації та спостереження. Наведене підтверджується записами в трудовій книжці серії НОМЕР_1 , заведеної на ім`я позивача 01 квітня 1977 року (а.с. 8-16).

24 січня 2019 року позивач подав в ДП Украерорух заяву, якою просив звільнити його з займаної посади за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію з 12 лютого 2019 року та сплатити при звільненні матеріальну допомогу, передбачену п. 6.25.2 колективного договору (а.с. 60).

У зв`язку з цим, 01 лютого 2019 року відповідачем було винесено наказ № 111/0 про звільнення ОСОБА_1 з 12 лютого 2019 року з посади начальника служби експлуатації засобів зв`язку, навігації та спостереження за власним бажанням , у зв`язку з виходом на пенсію за ст. 38 КЗпП України та зобов`язано виплатити йому при звільненні матеріальну допомогу у розмірі 30 посадових окладів на підставі п. 6.25.2 Колективного договору та компенсацію за 2 календарних дні невикористаної щорічної відпустки (а.с. 61).

02 лютого 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Украерорух з заявою, якою відкликав раніше подану (24 січня 2019 року) заяву про власне звільнення і виплату матеріальної допомоги (а.с. 62).

Зважаючи на вказане 05 лютого 2019 року Украерорух виніс наказ № 127/о, яким скасував наказ № 111/о від 01 лютого 2019 року про звільнення ОСОБА_1 з 12 лютого 2019 року (а.с. 63).

На підставі наказу № 357/о від 09 квітня 2019 року позивача, за системне невиконання без поважних причин внутрішніх організаційно розпорядчих актів, виконавчої дисципліни та своїх посадових обов`язків, звільнено з Украерорух.

Не погодившись з даним наказом та підставами звільнення, позивач звернувся до Бориспільстького міськрайонного суду Київської області з позовом, яким просив скасувати даний наказ, поновити його на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди.

Рішенням суду від 14 січня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково, а саме : визнано незаконним та скасувано наказ Украеррору за № 357/о від 09 квітня 2019 року про застосування до ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення; поновлено його на посаді начальника служби експлуатації засобів зв`язку, навігації та спостереження з 09 квітня 2019 року; стягнуто з Украерорух на користь ОСОБА_1 : моральну шкоду, завдану незаконним звільненням у розмірі 5000 грн. 00 коп., середній заробіток за весь час вимушеного прогулу починаючи з 09 квітня 2019 року по 14 січня 2021 року в розмірі 1470073 грн.50 коп., понесені судові витрати у розмірі: 30000 грн. 00 коп., як витрати на правничу допомогу та 96 грн. 05 коп. сплаченого судового збору. Стягнуто з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь держави судовий збір в розмірі 1536 грн. 80 коп..

Дане судове рішення переглядалось в апеляційній та касаційній інстанції, у зв`язку з чим залишено без змін та набрало законної сили (а.с. 18-27, 124-137).

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

На виконання даних судових рішень ОСОБА_1 поновлено в Украерорух на посаді начальника служби експлуатації засобів зв`язку, навігації та спостереження з 09 квітня 2019 року та виплачено середній заробіток за весь час вимушеного прогулу починаючи з 09 квітня 2019 року по 14 січня 2021 року. Наведене визнається і не заперечується сторонами.

Відповідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

11 березня 2021 року позивач подав до Украерорух заяви, якими просив звільнити його за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію з 15 березня 2021 року та виплатити при звільненні матеріальну допомогу, обумовлену п. 6.25.2 колективного договору в редакції, що діяв на момент його звільнення у квітні 2021 року (а.с. 28, 30).

12 березня 2021 року відповідач виніс наказ № 219/о про звільнення ОСОБА_1 , начальника служби експлуатації засобів зв`язку, навігації та спостереження Украероруху, з роботи з 15 березня 2021 року за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за ст. 38 КЗпП України та зобов`язано виплатити компенсацію за 60 календарних днів невикористаної щорічної відпустки (а.с. 29).

На час ухвалення судового рішення у справі позивачу не виплачена відповідачем матеріальна допомога у розмірі 30 посадових окладів, передбачена колективним договором в редакції від 01 лютого 2019 року. Наведене визнається і не заперечується сторонами, а тому, згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України, не підлягає доказуванню в суді.

Судом встановлено, що на час винесення наказу № 357/о від 09 квітня 2019 року про застосування до ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення у підприємстві діяли умови колективного договору в редакції станом на 01 лютого 2019 року (витяг на а.с. 31-33).

Згідно п. 6.25.2 вказаного колективного договору у випадку звільнення працівника за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію адміністрація гарантує надання матеріальної допомоги у розмірі : при стажі безперервної роботи на підприємстві повних 5 років 6 посадових окладів з урахуванням доплати за знання та постійне користування у роботі іноземної мови, як таку, що збільшує посадовий оклад, за відповідним наказом; за кожний повний рік роботи понад 5 років по 2 посадових оклади з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як таку, що збільшує посадовий оклад, за відповідним наказом за кожний рік, але не більше 20 посадових окладів (до 01 липня 2019 року збільшити встановлене обмеження до 30 окладів).

Разом з тим, після поновлення позивача на роботи у березня 2021 року на підприємстві діяв колективний договір в редакції від 01 січня 2021 року, у якому п. 6.25.2 викладено в наступній редакції. У випадку звільнення працівника за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію при стажі безперервної роботи на підприємстві, адміністрація гарантує надання матеріальної допомоги у розмірі : п. 2) інший вік до досягнення працівником 65 років при стажі роботи на підприємстві повних 15 років 5 посадових окладів з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як такої, що збільшує посадовий оклад. (Виплата матеріальної допомоги буде здійснюватись на основі договору між працівником та адміністрацією, типова форма якого повинна бути погоджена з профспілко-вою стороною).

Для працівників, які досягли пенсійного віку і звільняються з підприємства у зв`язку з виходом на пенсію у 2020 році до 15 червня 2020 року, та таких, хто вже звільнився з підприємства у зв`язку з виходом на пенсію у 2020 році, та при звільненні не отримали матеріальну допомогу, адміністрація гарантує надання матеріальної допомоги у розмірі : при стажі безперервної роботи на підприємстві повних 5 років 6 посадових окладів з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як такої, що збільшує посадовий оклад, за відповідним наказом; за кожний повний рік роботи понад 5 років по 2 посадових оклади з урахуванням доплати за знання та постійне використовування у роботі іноземної мови, як такої, що збільшує посадовий оклад, за відповідним наказом за кожний рік.

В цілому максимальний розмір матеріальної допомоги не має перевищувати 20 посадових окладів. Виплата матеріальної допомоги буде здійснюватись на основі договору між працівником та адміністрацією, типова форма якого повинна бути погоджена з профспілко-вою стороною. При цьому, виплачуються оклади, які є актуальними для посади працівника на момент звільнення. Договір про виплату матеріальної допомоги може бути підписаний до 01 лютого 2021 року.

Тобто, на момент поновлення на роботі та звільнення позивача у березні 2021 року на підприємстві діяли нові умови п. 6.25.2 колективного договору, у зв`язку з чим ОСОБА_1 не виплачено при звільненні за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію матеріальну допомогу в розмірі 30 посадових окладів.

Обгрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_1 послався на норми ч. 1, 2 ст. 22 та ч. 1 ст. 1166 ЦК України, за змістом яких особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Кожна особа, за змістом ст. 16 ЦК України, має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку про те, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.

Відповідно ч. 1-3 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані. Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані. Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Наведене узгоджується з правовим висновком викладеним у постанові Великої палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі за № 750/8676/15-ц.

Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Неодержаний дохід (упущена вигода) - це рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим (позивачем) грошових сум (чи інших цінностей), якби відповідач, як сторона правочину, не допустив правопорушення. Якщо ж кредитор не вжив достатніх заходів, щоб запобігти виникненню збитків чи зменшити їх, шкода з боржника не стягується.

Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов`язків. При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті кредитором для їх одержання. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання.

Позивач, вимагаючи відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди, повинен довести, що за звичайних обставин він мав реальні підстави розраховувати на одержання певного доходу, при цьому, протиправні дії відповідача є причиною, а збитки, які виникли, наслідком такої протиправної поведінки.

В обґрунтування заявлених вимог позивач вказав, що : мав право на отримання матеріальної допомоги у розмірі 30 посадових окладів при звільненні за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію в період дії колективного договору, в редакції від 01 лютого 2019 року; через незаконне звільнення у квітні 2019 року, по вині роботодавця та через фактичне поновлення на займаній посаді лише у березні 2021 року, він втратив можливість скористатись своїм правом на звільнення та відповідне отримання передбаченої у п. 6.25.2 вказаного колективного договору матеріальної допомоги в розмірі 30 посадових окладів. У зв`язку з цим вважає наведене упущеною вигодою, яку ОСОБА_1 міг би отримати за звичайних обставин.

На підставі роздруківки з табелю по працівнику ОСОБА_1 встановлено, що його посадовий оклад становив 50895 грн. 00 коп., а відтак розмір упущеної вигоди обраховано позивачем в розмірі 1526850 грн. 00 коп. (50895 грн. 00 коп. х 30) (а.с. 41).

У консолідованому Аналізі практики застосування судами ст. 16 ЦК України (лист Верховного суду України від 01 квітня 2014 року) зазначається, що з огляду на необхідність надання оцінки обраному позивачем способу захисту в кожній справі підлягає з`ясуванню характер спірних правовідносин сторін (предмет і підстава позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Аналогічної позиції послідовно дотримується Верховний Суд, зокрема у постановах ухвалених у справі за № 912/1856/16 від 22 січня 2019 року та у справі за № 910/11511/18 від 14 травня 2019 року.

Обрання позивачем неефективного способу захисту, згідно правових висновків, наведених у постановах ухвалених у справі за № 910/10011/19 від 06 квітня 2021 року та у справі за № 925/642/19 від 02 лютого 2021 року, є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Згідно ч. 1 ст. 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевияв-ленні , майновій самостійності їх учасників.

В свою чергу, за змістом ст. 1, 4 КЗпП України, цей кодекс регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, під-вищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя працівників, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини. Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників. Законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відтак, суд вважає, що позивачем обрано невірний спосіб захисту, оскільки ОСОБА_1 та Украерорух перебували у трудових відносинах, які регулюються нормами КЗпП України та актами, прийнятими відповідно цього кодексу; сторони не перебували і не перебувають між собою у цивільних / договірних стосунках, а тому відсутні підстави для задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача упущеної вигоди на підставі ст. 22, 1166 ЦК України.

В той же час, згідно ст. 10, ч. 1, 3 ст. 13 КЗпП України колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноваж-жених ними органів. Зміст колективного договору визначається сторонами в межах їх компетенції. Колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги.

Відповідно положень ч. 1 ст. 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» умови колективних договорів і угод, укладених відповідно чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали.

Згідно ст. 9 КЗпП України підприємства, установи, організації в межах своїх повноважень і за рахунок власних коштів можуть встановлювати додаткові порівняно з законодавством трудові і соціально-побутові пільги для працівників.

Ст. 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Структуру заробітної плати, відповідно ст. 2 Закону України «Про оплату праці», складає : Основна заробітна плата. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлю-ється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Тобто, у структуру заробітної плати, крім іншого, входить і компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Стаття116 КЗпП України передбачає обов`язок підприємства, установи, організації здійснювати виплату не тільки заробітної плати, а взагалі всіх сум, що належать працівнику, без визначення їх вичерпного переліку. Ані іншими нормами трудового законодавства, ані колективним договором не визначений інший строк виплати матеріальної допомоги, ніж день звільнення працівника з роботи.

Відтак, належним способом захисту прав ОСОБА_1 , зважаючи на наявність саме трудового спору, є звернення до суду з позовом до Украерорух про стягнення на його користь невиплаченої при звільненні матеріальної допомоги.

При зверненні до суду з даним позовом ОСОБА_1 просив суд також стягнути на його користь витрати на правничу допомогу.

Згідно ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Частиною 1 ст. 134 ЦПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

Судом встановлено, що позивач у прохальній частині позову просить суд стягнути з відповідача на свою користь витрати з оплати правничої допомоги в розмірі 4500 грн. 00 коп.

Приписами ч. 1 ст. 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Зважаючи на повну відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача на користь позивача понесених витрат на правничу допомогу.

Враховуючи наведене та керуючись нормами ст. 1, 16, 22, 1166 ЦК України, ст. 1, 4, 9, 10, 13, 116 КЗпП України, ст. 5 Закону України «Про колективні договори і угоди», ст. 2 Закону України «Про оплату праці», ст. 10-13, 76-82, 133, 134, 137, 141, 263-265, 353 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (Украерорух), третя особа : Первинна профспілкова організація авіапрацівників РСП «Київцентраеро» про стягнення упущеної вигоди, - відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Київського апеляційного суду через Бориспільський міськрайонний суд протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження, або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення виготовлено 12 вересня 2022 року.

Суддя Л.В. Яковлєва