Справа № 303/4649/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

14 вересня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

судді-доповідачки Готри Т. Ю.,

суддів Кондора Р. Ю., Собослоя Г. Г.,

з участю секретарки судового засідання Терапай С. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_3 , Виконавчий комітет Івановецької сільської ради Мукачівського району Закарпатської області, Мукачівський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про визнання батьківства та виключення відомостей про особу як батька з актового запису про народження дитини, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 жовтня 2021 року, ухвалене суддею Гутій О. В.,

у с т а н о в и в:

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_3 , Виконавчий комітет Івановецької сільської ради Мукачівського району Закарпатської області, Мукачівський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про визнання батьківства та виключення відомостей про особу як батька з актового запису про народження дитини.

Позов обґрунтував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Лохово Мукачівського району народилася дитина ОСОБА_4 , про що свідчить свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 , видане виконавчим комітетом Івановецької сільської ради Мукачівського району Закарпатської області від 26.05.2021 за актовим записом № 35. Батьками дитини ОСОБА_4 у свідоцтві про народження записані: батько ОСОБА_2 , мати ОСОБА_3 .

Однак дитина ОСОБА_4 не походить від відповідача, оскільки зачаття цієї дитини відбулося саме від нього в період проживання ОСОБА_3 разом із ним.

Зазначав, що 22.07.2020 ОСОБА_3 покинула свого чоловіка ОСОБА_2 та разом зі своїми двома дітьми перейшла жити до нього, що стверджується записами в його щоденнику, його заявою до дошкільного навчального закладу с. Павшино Мукачівського району із приводу влаштування туди дітей.

У період з 24.07.2020 по 05.08.2020 він разом із ОСОБА_3 і її двома дітьми відпочивали на морі у с.Затока, Білгород-Дністровському районі, Одеської області, де й відбулося зачаття їхньої дитини.

ОСОБА_3 мала намір розірвати з відповідачем шлюб, що підтверджується фактом її звернення 12.11.2020 з заявою до суду, але 03.12.2020 вона з незрозумілих причин повернулася до свого чоловіка.

Зважаючи на те, що на час народження сина ОСОБА_3 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , а тому батьком його сина у свідоцтві про народження записано відповідача, що не відповідає дійсності, оскільки він разом із ОСОБА_3 проживали разом однією сім`єю, а тому батьком дитини є саме він.

Посилаючись на наведені вище обставини просив визнати його батьком дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та виключити відомості про батька цієї дитини ОСОБА_2 з актового запису про народження за № 35 від 26.05.2021, зробленого виконавчим комітетом Івановецької сільської ради Мукачівського району Закарпатської області.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 27.10.2021 у задоволенні цього позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням місцевого суду позивач ОСОБА_1 подав на нього апеляційну скаргу внаслідок його незаконності та необґрунтованості через порушення судом норм процесуального права та невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи.

Скарга загалом мотивована тим ж доводами, які наведені в позовній заяві, а також тим, що висновки суду першої інстанції про недоведеність ним своїх позовних вимог є помилковими та судом належним чином не було надано оцінки його доводам і поданим ним доказам.

Наголошував, що у батьків із першою групою крові можуть бути діти лише з першою групою крові, що узгоджується з тим, що відповідач та ОСОБА_3 є особами з першою групою крові і, як наслідок, їхні спільні діти ОСОБА_5 і ОСОБА_6 також мають саме першу групу крові. Проте у нього і дитини ОСОБА_7 друга група крові, а відтак це є беззаперечним доказом, що саме він є батьком цієї дитини.

З огляду на наведене просив оскаржене рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити.

Своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 відповідач та треті особи не скористалися.

У судовому засіданні апелянт-позивач ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з підстав наведених у ній.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні щодо задоволення апеляційної скарги заперечив, уважав її безпідставною і надуманою, просив оскаржене рішення суду залишити без змін.

Третя особа ОСОБА_3 у судовому засіданні апеляційну скаргу визнала, просила таку задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися повторно, хоча про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому їх неявка, на переконання колегії суддів і відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідачку, пояснення сторін, третьої особи ОСОБА_3 перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом установлено, що відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , серії НОМЕР_1 від 26.05.2021, його батьками є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с.7).

12.05.2021 ОСОБА_1 був звертався до Лохівської сільської ради Мукачівського району з заявою про реєстрацію дитини, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 у подружжя ОСОБА_8 , за ним як батьком цієї дитини (а.с.20).

Як убачається із витягу з позовної заяви ОСОБА_3 , то вона зверталась до Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області з заявою про розірвання шлюбу, укладеного з ОСОБА_2 (а.с.8). Однак згодом подала суду заяву про залишення позову без розгляду, а відтак шлюб між нею та ОСОБА_2 не є розірваним, що не заперечувалося учасниками справи.

Із наданих позивачем до позову світлин видно, що він та ОСОБА_3 відпочивали разом на морі у період з 24.07.2020 по 05.08.2020 (а.с.12-17).

Також із заяви ОСОБА_1 від 05.11.2020, адресованої завідувачці Павшинського дитячого садку Шелевей Н.В., видно, що він просив прийняти в цей навчально-дошкільний заклад дитину ОСОБА_9 , оскільки її матір ОСОБА_3 проживає разом із ним у цивільному шлюбі за місцем його проживання (а.с.9).

Відповідно до ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно зі ст. 5 СК України держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини.

Статтею 121 СК України встановлено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

За змістом положень ст. 122 СК України, дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини.

Відповідно до ст. 133 СК України якщо дитина народилася у подружжя, дружина записується матір`ю, а чоловік - батьком дитини.

З огляду на це батьківство чоловіка матері дитини презюмується і він не зобов`язаний доводити своє батьківство, а відтак тягар доказування свого батьківства лежить на позивачеві. Доказом батьківства позивача можуть бути різні обставини, встановлені відповідно до ЦПК України.

Як кореспондує ст. 129 СК України особа, яка вважає себе батьком дитини, народженої жінкою, яка в момент зачаття або народження дитини перебувала у шлюбі з іншим чоловіком, має право пред`явити до її чоловіка, якщо він записаний батьком дитини, позов про визнання свого батьківства.

Передумовою звернення до суду в таких справах є наявність кровного споріднення між особою, яка вважає себе батьком дитини, та дитиною.

Для з`ясування факту батьківства є необхідним застосування спеціальних знань, зокрема призначення судово-біологічної експертизи (судової молекулярно-генетичної експертизи).

Європейський суд з прав людини, рішення якого є джерелом права згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» і ч. 4 ст. 10 ЦПК України, зауважив, що «на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (рішення ЄСПЛ «Калачова проти Російської Федерації» № 3451/05, § 34, від 07.05.2009).

Отже, висновок судової молекулярно-генетичної експертизи має важливе значення в процесі дослідження факту батьківства. Проте його необхідно оцінювати з урахуванням положень частин 2, 3 ст. 89 ЦПК України, згідно з якими: - жодні докази не мають для суду заздалегідь установленої сили; - суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; - суд надає оцінку як зібраним у справі доказам у цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Схожі правові висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 06.04.2021 у справі № 676/1200/20 (провадження № 61-588св21), від 26.01.2022 у справі № 202/5601/18 (провадження № 61-18654св20), які, відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України, враховуються апеляційним судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Відповідно до ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь установленої сили й оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

У матеріалах цієї справи є відсутнім відповідний висновок судово-біологічної експертизи (судової молекулярно-генетичної експертизи), складеного на замовлення учасника справи, на підставі ч. 3 ст. 102, ч. 1 ст. 106 ЦПК України, та клопотань до місцевого й апеляційного судів про призначення такої експертизи від учасників справи не надходило, хоча право на заявлення такого їм роз`яснювалось цими судами. Водночас, як убачається з протоколу судового засідання від 27.10.2021, позивач ОСОБА_1 не виявив бажання провести відповідну експертизу щодо батьківства (а.с.65). Не виявив такого бажання позивач і в суді апеляційної інстанції.

Оскільки достатніх належних та допустимих доказів щодо наявності кровного споріднення між особою, яка вважає себе батьком дитини, та дитиною матеріали справи не містять, суд першої інстанції, на переконання колегія суддів, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України).

Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, апеляційний суд доходить висновку, що позивач не довів належними, допустимими, достовірними, а в їх сукупності достатніми доказами своїх вимог, які не знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Доводи апеляційної скарги, колегія суддів уважає безпідставними, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах закону і фактичних обставинах справи та не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, а відтак апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010).

За таких обставин рішення місцевого суду є законним та обґрунтованим, а тому, відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України, підлягає до залишення без змін.

На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 2 724 грн (а.с.78) необхідно покласти на апелянта ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 23 вересня 2022 року.

Суддя-доповідачка

Судді