Справа № 202/4407/20
Провадження № 2/202/88/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2022 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді - Бєсєди Г.В.

за участю секретаря - Свити Н.В.

представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Індустріального районного суду м. Дніпропетровська справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Верховецька Валерія Едуардівна про визнання недійсним договору дарування, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулася до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Верховецька Валерія Едуардівна про визнання недійсним договору дарування.

В обґрунтування позовної заяви зазначає, що 20 січня 1973 року був укладений шлюб між нею та ОСОБА_5 . ІНФОРМАЦІЯ_1 її чоловік ОСОБА_5 помер. У липні 2019 року вона звернулася до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Батової Тетяни Сергіївни з завою про прийняття спадщини після смерті свого чоловіка, де дізналася, що з заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 звернулися також їх діти ОСОБА_4 та ОСОБА_6 . Нотаріусом було повідомлено їй про те, що шлюб між нею та її померлим чоловіком ОСОБА_5 був розірваний заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17.11.2010. Наголошувала, що вона з чоловіком постійно проживали разом, та ніколи не було приводу для розірвання шлюбу. Отримавши 28.08.2019 копію заочного рішення про розірвання шлюбу вона звернулася до суду з заявою про його перегляд та закриття провадження по справі № 2-3697/2010, у зв`язку зі смертю ОСОБА_5 . Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07.10.2019 заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17.11. 2010 скасовано та ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22.10.2019 закрито провадження по справі.

Звернувшись до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Батової Тетяни Сергіївни із заявою про отримання спадщини після смерті свого чоловіка на частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що була придбана ними у шлюбі, їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, де зазначено, що вказане нерухоме майно не є спадковим майном, оскільки дана квартира належить іншій особі на підставі договору дарування. Про наявність вказаного договору дарування вона дізналася 17.12.2019. Посилаючись на ст. 65 СК України просила суд визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_2 , який укладено між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Верховецькою Валерією Едуардівною 19 жовтня 2015 року, зареєстровано за № 547.

ОСОБА_4 надала відзив на позовну заяву в якому зазначила, що твердження позивача про те, що вона проживала разом з ОСОБА_5 до дня смерті не відповідають дійсності. Починаючи з середини 2000 року відносини між ОСОБА_3 та її батьком значно погіршилися та фактично шлюбні відносини були припиненні, вони перестали вести спільне господарство. В квітні 2004 року вона переїхала у квартиру АДРЕСА_3 де постійно проживала зі своїм новим чоловіком та продовжує проживати і по теперішній час. Наголошувала, що позивачем не надано жодного доказу, що квартира АДРЕСА_2 є її спільною сумісною власністю разом з ОСОБА_5 . Стверджує, що її батько здійснював виплати пайових внесків за зазначену квартиру за власні кошти, які були його особистою приватною власністю. Окрім цього наголошувала, що відсутність згоди подружжя на укладання договору сама по собі не може бути підставою для визнання його недійсним. Відповідач також посилалася на те, що підстав для визнання договору дарування в цілому не має підстав, оскільки померлий мав право розпорядитися за життя належною йому частиною квартири.

Представник ОСОБА_3 позов підтримав та просив задовольнити.

ОСОБА_4 не визнала позов та зазначила, що батько та мати не проживали разом з 2002 року, вони не спілкувалися та батько проживав разом з нею, їй було відомо про розлучення батьків. У 2011 році батько почав проживати з іншою жінкою ОСОБА_7 . Батько майже не хворів та не зловживав спиртними напоями, допомагав їй з донькою.

Представник ОСОБА_4 просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Верховецька Валерія Едуардівна надав заяву про розгляд справи без її участі.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27.07.2020 заборонено здійснення реєстрації прав власності на нерухоме майно: квартири за адресою: АДРЕСА_4 , що зареєстрована на ім`я ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 19.05.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Верховецькою В.Е. 19.10.2015 року, реєстр № 547, право власності: 11651486 від 19.10.2015 року, номер реєстраційної справи № 01.

У судовому засіданні в якості свідків було допитано ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 які повідомили суду, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 ніколи не припиняли шлюбні відносини, разом відзначали свята, до самої смерті ОСОБА_5 були однією сім`єю та їм не було відомо про те, що шлюб між ними було розірвано. Зазначали, що більшу частину грошових коштів для придбання квартири за адресою: АДРЕСА_4 надали батьки ОСОБА_3 , а інша частина коштів була сплачена подружжям разом. У 2005 році у позивача захворіла мати та ОСОБА_3 змушена була переїхала до матері, щоб її доглядати.

У судовому засіданні в якості свідка було допитано ОСОБА_6 , сина позивача, який повідомив суду, що батьки ніколи не припиняли шлюбні відносини та про розірвання шлюбу між ними йому стало відомо після смерті батька. У 2005 році захворіла бабуся та мати змушена була переїхала до неї, щоб її доглядати. Спірна квартира кооперативна, внески сплачували батьки. Батько останні роки зловживав спиртними напоями та ніколи не казав, що подарував квартиру сестрі - ОСОБА_4 .

У судовому засіданні в якості свідка було допитано ОСОБА_7 , яка повідомила суду, що проживала з ОСОБА_5 однією сім`єю близько 8 років. Вона спілкувалася з ОСОБА_4 та її діти знали про те, що вона проживала спільно з ОСОБА_5 . Їй було відомо, що ОСОБА_5 розлучений, вона ніколи не бачила ОСОБА_3 . Наголошувала, що ОСОБА_5 не зловживав спиртними напоями.

Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, приходить до висновку, що позов ОСОБА_3 підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 20 січня 1973 року був укладений шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , який зареєстрований у Жовтневому відділі реєстрації актів цивільного стану м. Дніпропетровська, актовий запис № 139, що підтверджується свідоцтвом про укладання шлюбу серії НОМЕР_1 , виданим 20.01.1973.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17.11.2010 шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 розірвано.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , виданим Індустріальним районним у місті Дніпрі відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, 04.03.2019.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07.10.2019 заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17.11.2010 про розірвання шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 скасовано.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22.10.2019 відповідно до ч. 7 ст. 255 ЦПК України провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу закрито.

Згідно договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Верховецькою В.Е. 19.10.2015, ОСОБА_5 безоплатно передав у власність ОСОБА_4 квартиру за адресою: АДРЕСА_4 .

Відповідно до акту від 10.09.2020, який складено ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та посвідчено начальником обслуговуючого кооперативу «ЖБК № 221», ОСОБА_3 з 2000 року не проживає в квартирі за адресою: АДРЕСА_4 .

Згідно довідки обслуговуючого кооперативу «ЖБК № 221» № 48 від 20.05.2010 ОСОБА_3 з 20.04.2004 не зареєстрована в квартирі за адресою: АДРЕСА_4 .

Відповідно до довідки № 55 від 26.10.2011 ОСОБА_5 є членом ЖБК 221 та ним повністю сплачено вартість квартири за адресою: АДРЕСА_4 .

Квартира за адресою: АДРЕСА_4 була придбана у шлюбі та була спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_5 .

Постановою приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу від 17.12.2019 відмовлено ОСОБА_3 в видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_5 , після смерті її чоловіка - ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , у зв`язку з тим, що квартира зареєстрована за ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 19.10.2015.

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.

Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно ч 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.

Відсутність згоди одного із співвласників - подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним.

За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом і недодержання вимог цієї норми відповідно до частини першої статті 215 ЦК України є підставою недійсності правочину.

Тобто якщо майно, яке є спільною частковою власністю, безоплатно передано у власність іншій особі без згоди іншого співвласника, то наявність цих обставин свідчить про невідповідність договору дарування актам цивільного законодавства, що є підставою для визнання такого правочину недійсним відповідно до положень частини першої статті 203, частини першої статті 205 ЦК України.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Докази повинні бути належними, достовірними, допустимими та достатнімими. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. ст. 77 - 80 ЦПК України).

ОСОБА_4 зазначала, що квартира квартири АДРЕСА_2 була придбана його батьком ОСОБА_5 за особисті кошти.

Відповідачем не надано суду доказів того, що спірна квартира була придбана за особисті кошти померлого ОСОБА_5 .

Довідки про те, що ОСОБА_3 з 2000 року не проживала в спірній квартирі та з 2004 року не була в ній зареєстрована, покази свідка ОСОБА_7 , яка стверджувала, що проживала з померлим ОСОБА_5 близько 8 років однією сім`єю, не спростовують те, що квартира за адресою: АДРЕСА_4 є спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_5 .

Оскільки договір дарування від 19 жовтня 2015 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 без нотаріально посвідченої згоди ОСОБА_3 , яка є співвласником предмета договору в силу вимог статті 60 СК України і така обставина не спростована, то оскаржуваний договір відповідно до вимог статей 203, 205, 215 ЦК України має бути визнаний судом недійсним, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в сумі 840, 80 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 5, 10-13, 19, 76-82, 141, 258, 259, 264, 265, 273, 354 ЦПК, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Верховецька Валерія Едуардівна про визнання недійсним договору дарування - задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_2 , який укладено між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Верховецькою Валерією Едуардівною 19 жовтня 2015 року, зареєстровано за № 547.

Стягнути з ОСОБА_4 ( АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_3 ( АДРЕСА_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ) судовий збір у сумі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення зазначених вище строків, або після перегляду рішення в апеляційному порядку, якщо його не скасовано.

Повний текст рішення складено 22.09.2022.

Суддя Г.В. Бєсєда