КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 вересня 2022 року м. Київ

Унікальний номер справи № 357/15067/21

Апеляційне провадження № 22-ц/824/8640/2022

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Рейнарт І.М.,Ратнікової В.М.,

за участю секретарів судового засідання - Гаврюшенко К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06 червня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Бебешко М.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення, -

в с т а н о в и в :

У грудні 2021 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила:

- визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 ;

- визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 ;

- усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 без надання іншого житлового приміщення (а.с. 1-10).

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 . Підставою набуття права власності на квартиру є договір купівлі-продажу квартири від 25 липня 2006 року, укладений від її імені законними представниками - батьками ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які є відповідачами у справі.

Після придбання квартири сторони проживали разом у квартирі, проте, позивач не надавала згоди відповідачам на реєстрацію місця проживання та право користування квартирою. У 2015 році після розірвання шлюбу батьків позивача, ОСОБА_3 виїхав з квартири та проживає у будинку своєї матері в АДРЕСА_2 . Однак ОСОБА_2 залишилась проживати у квартирі позивача, при цьому, зовсім її не утримувала та не сплачувала комунальні платежі.

Зазначала, що відповідачі мають у спільній сумісній власності приватний будинок за адресою: АДРЕСА_3 , який зареєстровано на ОСОБА_2 у 2006 році, а тому вона має місце для проживання.

З 2010 року позивач не проживає у своїй квартирі, оскільки її неправомірно займає відповідач ОСОБА_2 та створює перешкоди для її проживання, псує стан квартири, приводить невідомих людей, вчиняє сварки при появі позивача у квартирі. Протягом 10 років позивач позбавлена права користуватися власним житлом і вимушена нести додаткові витрати на найм квартири, а враховуючи обмежений сімейний бюджет, перебування позивача у відпустці по догляду за дитиною, сплату аліментів на утримання двох дітей, такі витрати є неспівмірними з доходами (а.с. 1-9).

У травні 2022 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від представника ОСОБА_2 - адвоката Коннової Н.І., в якому вона просила відмовити в задоволенні позовної заяви до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення. На обґрунтування відзиву на позовну заяву зазначала, що на момент укладення договору купівлі-продажу у 2006 році позивачці було лише 12 років і вона могла проживати виключно з батьками. Жодних вимог позивача щодо залишення квартири та надання їй можливості проживати з власною сім`єю до ОСОБА_2 не заявлялось та позивачем не надано доказів на підтвердження зазначеного. Вказувала, що позивач забирала квитанції на комунальні послуги для їх оплати, а ОСОБА_2 надавала їй частину коштів на сплату комунальних послуг, однак про те, що комунальні послуги позивач не сплачувала, відповідачу не було відомо. Зазначала, що проживала з позивачем з дня її народження та є зареєстрованою у даній квартирі, а тому є повноправним користувачем цим приміщенням. Крім того, жодних перешкод в користуванні та володінні квартирою ОСОБА_2 позивачу не чинить, а навпаки утримує квартиру належним чином. Відповідач зареєстрована в даній квартирі, власного житла не має, тому можливість залишити квартиру в неї відсутня (а.с. 91-93).

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06 червня 2022 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення - відмовлено повністю (а.с. 106-114).

Не погодившись із рішенням суду, 27 червня 2022 року представник ОСОБА_1 - адвокат Марценюк Л.А. звернулася до суду з апеляційною скаргою, у якій просила скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі (а.с. 119-123).

Апеляційну скаргу мотивувала тим, що рішення суду є необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з`ясуванням всіх обставин справи, без врахування судової практики Верховного Суду. Вказувала, що суд не з`ясував обставини справи щодо наявності у відповідачів іншого житла, безпідставно дійшов висновку щодо непридатності до проживання такого житла без будь-яких доказів, зробив невідповідні висновки щодо наявності права держави втручання у приватну власність позивача.

Також суд першої інстанції невірно оцінив докази по справі щодо постійних конфліктних ситуацій між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 , не надав оцінку взагалі свідченням позивача щодо неможливості проживання в одному помешканні з відповідачем. Вважає, висновки суду щодо наявності у відповідачів права користування квартирою позивача не відповідають обставинам справи, оскільки не ґрунтуються на належних, допустимих та достатніх доказах, що є підставою для скасування оскаржуваного рішення (а.с. 119-123).

В судовому засіданні представник ОСОБА_4 - адвокат Марценюк Л.А. підтримала скаргу і просила її задовольнити. Відповідач ОСОБА_2 заперечувала проти скарги і просила її відхилити.

Інші особи, які берутьучасть усправі досуду неприбули, прочас тамісце розгляду справи були сповіщені повідомленнями на зазначені ними адреси про що у справі є докази. Факт належного сповіщення ОСОБА_4 підтвердила її представник - адвокат Марценюк Л.А. в суді апеляційної інстанції про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання. Повідомлення відповідача ОСОБА_3 повернулось із відміткою працівників пошти про відсутність адресата за вказаною ним адресою, заяви про зміну місця проживання (пербування) від вказаної особи до суду не надходили (а.с. 136-142, 145-146).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі «Мусієнко проти України», № 26976/06).

Зважаючи на вимоги ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення буде порушенням конституційного права на житло, крім того, позивачем не доведено, що відповідачі чинять їй перешкоди у користуванні квартирою.

Колегія суддів погодилась з таким висновком суду виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 25 липня 2006 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від імені якої діяли її законні представники - батьки ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 35,6 кв.м, житлова площа 17,7 кв.м (а.с. 36-37).

02 грудня 2006 року було зареєстровано право власності на нерухоме майно за вказаною адресою (а.с. 37-38).

Станом на 01 грудня 2021 року у квартирі АДРЕСА_1 було зареєстровано 4 особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 (а.с. 15).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно відповідачу ОСОБА_2 на праві приватної власності належить житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 07 липня 2006 року (а.с. 16-17).

22 червня 2019 року між позивачем та ОСОБА_7 було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію шлюбу серії НОМЕР_1 , виданим Фастівським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Київській області. Прізвище після державної реєстрації шлюбу ОСОБА_1 (а.с. 30).

Чоловік позивача ОСОБА_7 01 грудня 2020 року уклав договір найму квартири по АДРЕСА_4 терміном на 11 місяців (а.с. 20-22).

Позивач надала до суду свідоцтва про народження її дітей: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 33-35).

Статтями 13, 41 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Аналіз цих норм законодавства доводить, що власність не тільки надає переваги тим, хто її має, а й покладає на них певні обов`язки. Громадяни користуються рівними умовами захисту права власності. Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч ці порушення і не призвели до позбавлення володіння майном, а також вимагати відшкодування завданих цим збитків.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Але, здійснюючи свої права, власник зобов`язаний не порушувати права, свободи, гідність та охоронювані законом інтереси громадян. Під час здійснення своїх прав і виконання обов`язків власник зобов`язаний додержуватись моральних засад суспільства.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

У ч. 1 ст. 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У ч. 1 ст. 402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у ст. 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

За змістом ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

За змістом ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз вказаної статті дає підстави дійти висновку про те, що член сім?ї власника втрачає право користування цим житлом у разі його відсутності в жилому приміщенні без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі №712/9569/17).

Як на підставу позовупро визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення, позивач посилалася на ч. 2 ст. 406 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Критерій «істотності» є оціночним поняттям та підлягає встановленню в залежності від обставин кожної конкретної справи.

Позивач як на підставу припинення сервітуту посилалася на те, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 , згоди на вселення батьків під час придбання квартири у 2006 році вона не давала, у квартирі проживає її мати - відповідач ОСОБА_2 та здійснює перешкоди у користуванні житловим приміщенням, псує квартиру та не оплачує комунальні послуги. Батько позивачки - відповідач ОСОБА_3 не проживає у вказаній квартирі, проте, у ній зареєстрований. Позивач стверджувала, що не надавала згоди на реєстрацію місця проживання відповідачів та на їх проживання у своїй квартирі.

При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Крім того, права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц).

Як встановлено судом, 25 липня 2006 року відповідачі під час зареєстрованого шлюбу та за власні кошти придбали однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Проте покупцем за договором зазначена донька відповідачів ОСОБА_5 , а відповідачі діяли як законні представники та від її імені, оскільки позивач на день укладення договору була малолітньою особою (а.с. 36-37).

Тобто відповідачі вселилися у квартиру як члени сім`ї власника житлового приміщення, набули право користування чужим майном, яке по своїй суті є особистим сервітутом. Право таких осіб на користування чужим майном, за наявності обставин, які мають істотне значення, зокрема, у разі припинення сімейних відносин, підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справа № 447/455/17 (провадження №14-64цс20) зроблено висновок, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50). […] Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар […] У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. […] Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. […] при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. […] При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору».

«Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року).

У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Встановивши, що з 2006 року відповідачі постійно проживали у спірній квартирі, набули право користування спірною квартирою як члени сім`ї позивача, несли витрати на утримання житлового приміщення, оцінивши баланс інтересів сторін, дослідивши питання виселення відповідача на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, суд першої інстанції зробив правильний висновок про відсутність підстав для задоволення позову.

Посилання апелянта на те, що у ОСОБА_2 і ОСОБА_3 є інше житло колегія суддів відхилила з огляду на те, що до суду не надано доказів, що таке житло придатне для проживання.

ОСОБА_2 в наданих в судовому засіданні районного суду поясненнях зазначала, що житловий будинок, який належить їй на праві приватної власності в селі Гайок Білоцерківського району Київської області, є непридатним для проживання через відсутність у ньому вікон, підлоги, світла, води, газу, меблів та інших умов для проживання.

Цих обставин позивачка ОСОБА_4 в суді першої інстанції не заперечувала про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання (а.с. 102-105).

З огляду на положення частини першої ст. 82 ЦПК України, районний суд обґрунтовано визнав вказані обставини встановленими.

Відповідач ОСОБА_3 після розлучення з ОСОБА_2 проживає за іншою адресою, в будинку своєї матері, а до суду не надано об`єктивних доказів належності цього будинку ОСОБА_3 на праві власності. Поряд з цим, відповідач ОСОБА_3 інтерес до квартири не втрачав, за повідомленням ОСОБА_2 у квартирі залишились його особисті речі, а проживання в будинку матері є вимушеним, оскільки іншого придатного для проживання житла він не має.

Посилання позивачки ОСОБА_4 на правові висновки у постанові Верховного Суду від 07 лютого 2022 року у справі № 368/963/20-ц суд апеляційної інстанції визнав неспроможними і відхилив, оскільки у справі, яка була розглянута судом касаційної інстанції, апеляційний суд визнав втратившими право користування житлом відповідачів, які понад 10 років не проживали у спірному будинку та мали у власності інше житло, отже фактичні обставини у цій справі та справі, яка переглянута апеляційним судом є різними.

Залишаючи без змін судові рішення попередніх інстанцій, Верховний Суд у постанові від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц погодився з висновками про те, що наявність заборгованості у відповідача за комунальні послуги, а також порушення порядку користування жилою площею (відсутність замка на вхідних дверях до вхідної кімнати, бруд) не є підставою згідно з нормами ЖК Української РСР для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, тому що не свідчать про втрату інтересу відповідача до спірного житла. Окрім того, відповідач інтерес до кімнати не втрачав, у зв`язку із характером своєї роботи приїздить до кімнати періодично, там зберігаються його меблі, речі, а іншого житла він немає.

З цих підстав, суд відхилив доводи апелянта про наявність заборгованості за комунальні послуги як підставу визнання відповідачів втратившими право користування спірним житлом.

Про визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою з підстав, визначених ч. 2 ст. 405 ЦК України, тобто відсутність без поважних причин понад один рік, у цій справі позивачка не заявляла.

Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи скарги цих висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 16 вересня 2022 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

І.М. Рейнарт

В.М. Ратнікова