Народицький районний суд Житомирської області
Справа № 286/3772/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ЗАОЧНЕ

19 вересня 2022 року смт. Народичі

Народицький районний суд Житомирської області в складі :

головуючого - судді Дубовика П.В.

з секретарем Галенчик О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт.Народичі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів, -

ВСТАНОВИВ :

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визначити місце проживання його доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з ним - батьком, а також просить стягувати з відповідача на його користь аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частини всіх видів доходів відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, мотивуючи свої вимоги тим, що дитина, народжена під час його перебування у шлюбі з відповідачем, останнім часом проживає разом з ним, до того ж ОСОБА_2 не цікавиться життям доньки, не піклується про її фізичний та духовний розвиток, навчання, матеріальної допомоги на утримання дитини не надає.

Позивач та третя особа - служба у справах дітей Овруцької міської ради Житомирської області надіслали до суду заяви, в яких просять справу розглядати без їх участі, позивач позовні вимоги підтримує, не заперечує проти заочного розгляду справи.

В судове засідання відповідач повторно не з`явилась, про день, час та місце слухання справи повідомлялась шляхом направлення судової повістки засобами поштового зв`язку на зареєстровану в у встановленому законом порядку адресу.

Крім того, повідомлення про розгляд справи 29.08.2022 року та 19.09.2022 року розміще-но на офіційному сайті судової влади. Інформація про дату, час та місце розгляду справи також перебуває у відкритому доступі на офіційному веб порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою сторінки: https://nr.zt.court.gov.ua/sud0615/gromadyanam.

Згідно ч.2 ст.43 ЦПК України відповідач зобов`язаний добросовісно здійснювати процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки, що відповідно до принципу юридичної визначеності, як складової частини конституційного принципу верховенства права, зобов`язує відповідача самостійно цікавитися перебігом розгляду судом пред`явленого до нього позову. Тривала відсутність такого інтересу з боку відповідача свідчить про його небажання захищати свої процесуальні права.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Суд використав усі процесуальні можливості щодо повідомлення відповідача про розгляд справи, проте остання не виконуючи процесуальний обов`язок отримувати судові повістки та своєчасно з`являтися до суду за викликом, затягує розгляд справи, тому суд вважає, що відповідач є належним чином повідомленою про час та місце розгляду в Народицькому районному суді Житомирської області цивільної справи №286/3772/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів і відповідно проводить розгляд справи без її участі.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому зазначеним кодексом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 13 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб 27.10.2007 року й ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народилась донька ОСОБА_3 , що підтверджується копією рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 01.10.2015 року та свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 07.08.2008 року (а.с.4,5-6).

01.10.2015 року шлюб, зареєстрований сторонами розірвано, що підтверджується копією рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 01.10.2015 року (а.с.5-6).

Тривалий час сторони проживають окремо. Після розірвання шлюбу малолітня ОСОБА_3 проживала разом з відповідачкою. З вересня 2021 року дитина проживає з позивачем в АДРЕСА_1 .

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Згідно зі статтею 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культур-ного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно із частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які прожи-вають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може бути вирішено органом опіки та піклування або судом.

Суд виходить з того, що під час вирішення спору щодо місця проживання неповнолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Дитина, яка не досягла 14 років, повинна проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з її батьків.

Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись насамперед, з урахуванням прав та законних інтересів дитини.

Відповідно до пункту 1 статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці за-безпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Зазначене узгоджується із правовою висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18).

У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармоній-ного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Місце проживання дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання ма-тері чи батька, або за конкретною адресою.

Із системного тлумачення пункту 1 статті 3, статті 9 Конвенції, частин другої, третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», статті 161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.

Отже, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо необхідно дотримуватися принципу забезпечення найкращих інтересів дітей, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Відповідно до положень частин четвертої-шостої статті 19 СК України при розгляді су-дом спорів щодо місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Так, у своєму висновку щодо визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3 від 26.10.2021 року, виконавчий комітет Овруцької міської ради, вивчивши рекомендації комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Овруцької міської ради, рішення виконавчого комітету Овруцької міської ради від 21.10.2021 р. №341, керуючись ст.ст. 19, п.2 ч.І ст. 164 Сімейного кодексу України, ст.ст. 8, 12 Закону України «Про охорону дитинства», «Порядком провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини», затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 866 від 24.09.2008 року, вважає за доцільне визначити місце проживання дитини ОСОБА_3 із батьком ОСОБА_1 (а.с.10).

Крім того, у даному висновку зазначено, що 10.09.2021 року було проведено обстеження умов проживання ОСОБА_1 . Під час обстеження встановлено, що дитина має належні умови для проживання, виховання та розвитку. Для ОСОБА_3 є окрема кімната, місце для сну, відпочинку, виконання домашніх завдань. 18.10.2021 року було проведено обстеження умов проживання матері ОСОБА_2 , проте зайти до квартири мати не дозволила, пояснюючи це тим, що вона не є власником, а власник - її співмешканець, проти. На засідання комісії ОСОБА_2 не з`явилася, хоча була запрошена належним чином.

Також, згідно характеристики, виданої Овруцьким ліцеєм №1 (а.с.12), ОСОБА_3 є ученицею ліцею з 01.09.2021 року, характеризується лише позитивно, батько дівчини зацікавлений в навчанні доньки, регулярно здійснює контроль за її успішністю та поведінкою, відвідує батьківські збори, вдома для навчання створені всі необхідні умови.

З характеристики, виданої ТОВ «Анкор-Да» 03.11.2021 року слідує, що охоронець ТОВ «Анкор-Да» ОСОБА_1 позитивно характеризується на робочому місці (а.с.13).

Відповідно до довідок від 03.11.2021 року, виданих ТОВ «Анкор-Да» (а.с.14-15) позивач має дохід у вигляді заробітної плати.

На підставі викладеного та приймаючи до уваги досліджені у судовому засідані письмові докази, суд дійшов висновку про те, що слід погодитись з висновком виконавчого комітету Овруцької міської ради №02-09/3334 від 26.10.2021 року та місцем проживання дитини визначити місце проживання її батька.

Суд дійшов даного висновку з урахуванням також того, що дитина досить тривалий час проживає разом з батьком, та відвідує навчальний заклад за вказаним місцем проживання.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача аліментів на користь позивача на утримання дитини суд зазначає наступне.

З довідки №752 від 03.11.2021 року, виданої Овруцькою міською радою (а.с.11) вбачаєть-ся, що дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає разом з батьком ОСОБА_1 в АДРЕСА_1 та перебуває на його утриманні.

Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року N 789-XII та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язанні утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.

Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України (ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно з частинами першою-третьою статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини передбачено ст. 183 СК України.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного роз-витку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

З огляду на наведені норми закону, суд, враховуючи рівний та спільний обов`язок кожного з батьків по забезпеченню дітей необхідного матеріального утримання, відсутності істотних обставин, які могли б впливати на виконання відповідачем своїх батьківських обов`язків, зважаючи на те, що відповідачем не надано суду доказів, що вона має будь-які обмеження по працевлаштуванню, а позивач дійсно потребує матеріальної допомоги на утримання неповнолітньої дитини, вважає, що з відповідача слід стягнути аліменти на утримання ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частини всіх видів її заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до статті 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Позивачем сплачено судовий збір в сумі 908 грн, а тому, в порядку статті 141 ЦПК Ук-раїни, вказані судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись статтями 150,160,161,164, 167,181,183,191 СК України, статтями 3, 10, 141, 263, 265, 273, п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.

Визначити місце проживання непонолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з її батьком - ОСОБА_1 .

Стягувати з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованої по АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 25 листопада 2021 року до ІНФОРМАЦІЯ_5, тобто до досягнення повноліття ОСОБА_3 .

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 )на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 908 грн.

Рішення в частині стягнення аліментів в межах платежу за 1 місяць підлягає негайному виконанню.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Житомирського апеляційного суду.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Позивач: ОСОБА_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків суду НОМЕР_2 .

Суддя: П. В. Дубовик