УХВАЛА

Іменем України

01 вересня 2022 року

м. Київ

справа № 750/5751/20

провадження № 61-7570ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю.,

Червинської М. Є.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 16 грудня 2021 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 29 червня 2022 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Матвієнко Оксана Василівна, приватний виконавець виконавчого округу Чернігівської області Палігін Олександр Петрович, про визнання договору дарування недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Матвієнко О. В., приватний виконавець виконавчого округу Чернігівської області Палігін О. П., про визнання договорів дарування недійсними.

На обґрунтування позову зазначав, що 02 жовтня 2013 року він надав ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 181 000,00 грн (22 625,00 дол. США) у борг, про що остання склала розписку. Відповідач зобов`язувалась повернути зазначену суму у строк до 31 грудня 2014 року за комерційним курсом продажу доларів США, але добровільно кошти не повернула. 06 січня 2016 року він направив їй вимогу про виплату боргу, проте кошти не повернуто, що

стало підставою для звернення до суду за захистом порушених прав.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 листопада 2017 року у справі № 750/5847/17 стягнуто з ОСОБА_2 заборгованість у

розмірі 829 272,64 грн та 8 000,00 грн судового збору.

Під час виконання рішення суду встановлено, що 01 вересня 2017 року ОСОБА_2 уклала договір дарування зі своїм чоловіком

ОСОБА_5 , за яким подарувала йому житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . За результатами розгляду позову про визнання вказаної угоди недійсною, постановою Чернігівського апеляційного суду від 02 січня 2020 року у справі

№ 750/37/19 визнано недійсним договір дарування житлового будинку. Постановою Верховного Суду від 07 квітня 2020 року постанова апеляційного суду залишена без змін.

Після отримання відповідачем вимоги від 06 січня 2016 року про сплату

боргу, будучи обізнаною про можливе стягнення з неї заборгованості у

розмірі 22 625,00 дол. США, ОСОБА_2 15 лютого 2016 подарувала своїй доньці ОСОБА_3 1/3 частини квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , яка належала дарувальниці на праві власності на момент виникнення боргу та настання часу його повернення,

а 11 вересня 2017 року ОСОБА_2 подарувала своєму синові

ОСОБА_4 1/2 частини квартири, яка знаходиться за адресою:

АДРЕСА_3 , яка належала дарувальниці на праві власності згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом.

Вважав, що в обох правочинах вбачається схема правочину, націленого на мету збереження цього майна та убезпечення від звернення виконання у майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення з

ОСОБА_2 грошових коштів.

Посилаючись на викладене, позивач просив:

визнати недійсним договір дарування 1/3 частини квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 15 лютого 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Матвієнко О. В., зареєстрований у реєстрі за № 241;

визнати недійсним договір дарування 1/2 частини квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_4 11 вересня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Матвієнко О. В., зареєстрований у реєстрі за № 1953.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 09 жовтня 2020 року, залишеним без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 02 лютого 2021 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 26 травня 2021 року рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 09 жовтня 2020 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 02 лютого 2021 рокускасовано.

У частині вирішення вимог про визнання недійсним договору дарування 1/2 частини квартири, яка знаходиться за адресою:

АДРЕСА_3 , укладеного 11 вересня 2017 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Матвієнко О. В., зареєстрованого у реєстрі за № 1953 ухвалено нове рішення.

Позов ОСОБА_1 задоволено, визнано недійсним договір дарування 1/2 частини квартири, яка знаходиться за адресою:

АДРЕСА_3 , укладений 11 вересня 2017 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Матвієнко О. В., зареєстрований у реєстрі за № 1953.

У частині вирішення вимог про визнання недійсним договору дарування

1/3 частини квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , укладеного 15 лютого 2016 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Матвієнко О. В., зареєстрованого у реєстрі за № 241 справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 16 грудня 2021 року, залишеним без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 29 червня 2022 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

У серпні 2022 року до Верховного Суду подано касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 16 грудня 2021 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 29 червня 2022 року.

Відповідно до частини першої статті 394 ЦПК України одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

За змістом пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою з таких підстав.

Переглядаючи справу у касаційному порядку, Верховний Суд дійшов висновку, що вимоги про визнання оспорюваного договору недійсним є обґрунтованими, тому для правильного вирішення вимог у частині визнання договору дарування 1/3 частини квартири АДРЕСА_4 , укладеного між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 15 лютого 2016 року, мають значення обставини, коли позивач довідався чи міг довідатись про укладення оспорюваного правочину.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 просив поновити строк позовної давності щодо вимог про визнання недійсним договору дарування 1/3 частини квартири АДРЕСА_4 , укладеного між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 15 лютого 2016 року, посвідченого у реєстрі за № 241. Зазначав, що перебіг позовної давності до указаної вимоги необхідно обраховувати від дня набрання рішенням суду у цивільній справі № 750/5847/17 законної сили, а саме з 05 грудня 2017 року.

Відповідачі заяви про застосування строку позовної давності до зазначеної вимоги, оскільки право вимоги за розпискою настало у ОСОБА_1 з 01 січня 2015 року і з цього часу він мав всі правові засоби та можливості щодо вчинення дій, спрямованих на стягнення суми заборгованості та захисту своїх інтересів щодо забезпечення виконання такого стягнення з ОСОБА_2 .

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (частина перша статті 256 ЦК України).

Згідно з статтею 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю три роки.

Згідно з частиною третьою та четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У постанові Верховного Суду від 04 грудня 2019 року в справі № 234/13519/16-ц (провадження № 61-14512св18) вказано, що відповідно до частин другої-четвертої статті 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Так, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Таким чином, підставами для відмови в позові у зв`язку з пропуском позовної давності є наступні факти: доведеність порушення цивільного права або інтересу, за захистом якого особа звернулася до суду, закінчення перебігу встановленого законодавством строку звернення до суду, відсутність поважних причин його пропуску, заява сторони у справі про застосування позовної давності. Позовна давність застосовується до обґрунтованого позову.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року в справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18) вказано, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що суди дійшли правильного висновку, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтями 32-38 ГПК України про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше.

Отже, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, враховуючи те, що з 01 січня 2015 року ОСОБА_1 був обізнаний про порушення відповідачем боргового зобов`язання направивши при цьому вимогу про виплату боргу 06 січня 2016 року, міг і повинен був довідатися про наявне у боржника майно та вчинені нею угоди, спрямовані на його відчуження з метою уникнення виконання свого грошового зобов`язання, як до, так і після укладення оспорюваного правочину, на що у позивача не було жодних перешкод, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позов не підлягає задоволенню у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Враховуючи викладене, Верховний Суд дійшов висновку про необґрунтованість касаційної скарги ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду

м. Чернігова від 16 грудня 2021 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 29 червня 2022 року та відмову у відкритті касаційного провадження у даній справі на підставі пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

У Х В А Л И В:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова

від 16 грудня 2021 року та постанову Чернігівського апеляційного суду

від 29 червня 2022 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Матвієнко Оксана Василівна, приватний виконавець виконавчого округу Чернігівської області Палігін Олександр Петрович, про визнання договору дарування недійсним, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

С. Ю. Бурлаков

М. Є. Червинська