Справа № 724/891/22
Провадження № 2/724/347/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 вересня 2022 року м. Хотин

Хотинський районний суд Чернівецької області в складі:

головуючого судді: Скрипника С.М.

за участю секретаря судового засідання: Філіпчука Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Хотині Чернівецької області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Хотинського районного суду Чернівецької області з позовом до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів, в якому просить зменшити розмір аліментів, що стягуються з нього на користь ОСОБА_3 на утримання дитини: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які стягуються на підставі судового наказу Хотинського районного суду Чернівецької області від 10.08.2020 року, справа № 724/1132/20 з ј частини до 1/8 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 13 травня 2022 року (моменту подачі позовної заяви до суду), щомісяця до досягнення повноліття.

В обгрунтування позовних вимог посилається на те, що 04 жовтня 2016 року між ним та ОСОБА_5 було укладено шлюб, який зареєстрований в Хотинському районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області, актовий запис № 69, який згідно рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 07.09.2020 року, справа № 724/1138/20 розірвано.

Під час шлюбу у них з відповідачкою народилася донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає разом з відповідачкою.

Зазначає, що 10 серпня 2020 року (справа № 724/1132/20) винесено судовий наказ про стягнення з нього аліментів на користь відповідачки на утримання доньки ОСОБА_4 в розмірі однієї чверті заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення з 03 серпня 2020 року до її повноліття.

Посилається на те, що заявлена в судовому наказі сума аліментів є для нього надто великою, оскільки він ніде не працює, що підтверджується Витягом із наказу Міністерства оборони України від 07.06.2021 року № 153, згідно якого його звільнено наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 27 травня 2021 року № 30-РС у запас за пунктом «а» пункту 2 частини п`ятої статті 26 закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку із закінченням строку контракту та наразі не може знайти собі постійне місце роботи.

Вважає, що для забезпечення потреб доньки доцільним є зменшити розмір аліментів з ј частини до 1/8 частин всіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 13 травня 2022 року (моменту подачі позовної заяви) щомісяця до досягнення повноліття, враховуючи те, що він ніде не працює та наразі не може знайти собі постійне місце роботи, а відповідно у зв`язку з цим в нього немає змоги платити таку суму, а тому просить суд зменшити суму аліментів, які стягуються з нього згідно судового наказу Хотинського районного суду Чернівецької області від 10.08.2020 року (справа № 724/1132/20).

Ухвалою Хотинського районного суду Чернівецької області відкрито провадження та призначено позовну заяву до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними матеріалами.

Від позивача ОСОБА_1 04.08.2022 року на адресу суду надійшла заява про доручення до матеріалів справи відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела/суми виплачених доходів на утримання податків станом на 13.06.2022 року.

02.09.2022 року від відповідача ОСОБА_2 на адресу суду надійшла заява, в якій вона просила відмовити в задоволенні позовних вимог позивача в повному обсязі, посилаючись на те, що на момент видачі судового наказу позивач ОСОБА_1 був головним сержантом гірсько-штурмового взводу гірсько-штурмової роти військової частини НОМЕР_1 військової частини НОМЕР_2 військової частини НОМЕР_3 . Також в заяві зазначила, що їхня донька ОСОБА_6 і надалі перебуває на домашньому догляді, вважає, що на даний час немає жодних підстав на зменшення розміру аліментів, оскільки ОСОБА_1 ухилявся від сплати аліментів, заборгованість по яких має і на даний час та не погашає її у зв`язку з цим, тому вважає, що ОСОБА_1 ухиляється від мобілізації та не бажає сплачувати розмір аліментів передбачених державою, безпідставно посилаючись на інфляційні зміни та подорожчання всього в державі та відповідно збільшення витрат на утримання доньки, а тому вважає, що позивач безпідставно звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на єдину підставу, що він не працює і не бажає працювати на сьогоднішній день та заробляти гроші. Також просила долучити до матеріалів справи розрахунок про розмір заборгованості по виплаті аліментів та довідку про потребу дитини у домашньому догляді.

Вивчивши та дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, які мають значення для вирішення спору у даній справі, суд приходить до наступного висновку, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що 04 жовтня 2016 року між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який зареєстрований в Хотинському районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області, актовий запис № 69.

Згідно рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 07.09.2020 року, (справа № 724/1138/20) шлюб розірвано, що підтверджується копією відповідного рішення доданого до матеріалів справи (а.с.7).

Як встановлено, судом, під час шлюбу у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 народилася донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вказаний факт встановлено в рішенні суду про розірвання шлюбу, яке наявне в матеріалах справи, яка проживає разом з відповідачкою ОСОБА_2 .

Згідно судового наказу від 10 серпня 2020 року (справа № 724/1132/20) з позивача стягуються аліменти на користь відповідачки ОСОБА_2 на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі ј (однієї чверті) заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, з 03 серпня 2020 року та до повноліття дитини (а.с. 8).

Позивач, звертаючись до суду з вказаним позовом, посилається на те, що заявлена в судовому наказі сума аліментів є для нього надто великою, оскільки він ніде не працює, в підтвердження надає до матеріалів справи Витяг із наказу Міністерства оборони України від 07.06.2021 року № 153, відповідно до якого останнього звільнено наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 27 травня 2021 року № 30-РС у запас за пунктом «а» пункту 2 частини п`ятої статті 26 закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку із закінченням строку контракту, та наразі не може знайти собі постійне місце роботи.

Також позивачем надано і відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників про джерела/суми виплачених доходів на утримання податків станом на 13.06.2022 року, з якої вбачається що інформація про доходи у ОСОБА_1 за період за 1 квартал 2022 року відсутня.

В свою чергу, відповідач ОСОБА_2 не погоджуючись із вимогами позивача, подала до суду довідку ЛКК № 65, відповідно до якої малолітня дитина ОСОБА_4 (місце проживання с. Анадоли) хворіє (захворювання на яке хворіє дитина (код за МКХ-10), та перебуває на диспансерному обліку з 2020 року, та потребує домашнього догляду з 28.03.2022 року (а.с.39), що і спростовує посилання позивача.

Так, у частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до частини першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини держава визначає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріального утримувати дитину до повноліття.

Згідно з положеннями статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками той з них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь в її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на тримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Частина третя статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

За правилами ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до ст. 273 СК України, якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-якого з них змінити розмір встановлених аліментів або звільнити від їх сплати. Дана норма містить дві підстави для коригування аліментів:а) шляхом зміни розміру аліментів у бік зменшення або збільшення; б) шляхом звільнення платника аліментів від їх сплати. Аліментні правовідносини існують тривалий час. Тому матеріальний або сімейний стан особи, яка одержує аліменти, а також того, хто їх сплачує, протягом цього часу може істотно змінитися як у бік погіршення так і у бік покращення.

Частиною першою статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Ураховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів.

При цьому, значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року в справі № 6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на те, що в нього змінився матеріальний стан, та він не може сплачувати аліменти, які з нього стягуються на підставі судового наказу від 10.08.2020 року, що вважає за підставу для зменшення розміру аліментів.

Проте, як встановлено судом, розмір аліментів, що стягуються із ОСОБА_1 на утримання доньки у примусовому порядку, не перевищує розмір відрахувань, встановлених статтею 70 Закону України "Про виконавче провадження".

Крім того, відповідно до матеріалів справи, у позивача ОСОБА_1 згідно розрахунку заборгованості за № 20375 від 02.09.2022 року (стягнення ј від заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму) розмір заборгованості боржника станом на 01.09.2022 року по виплаті аліментів згідно судового наказу № 724/1132/20 від 10.08.2020 року з липня 2021 року по серпень 2022 року - складає 28394,41 гривень.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що розмір аліментів, що стягуються згідно судового наказу від 10 серпня 2020 року (справа № 724/1132/20) з позивача ОСОБА_1 відповідає вимогам сімейного законодавства, а його зменшення у зв`язку з тим, що позивач не має постійного місця роботи, та в останнього, як він зазначає, погіршився матеріальний стан, не буде спрямовано на належне забезпечення дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та суперечитиме її інтересам.

Отже, позивачем ОСОБА_1 належними та допустимими доказами не підтверджено погіршення його майнового стану.

Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно зі статтями 18, 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Стаття 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Відповідно до принципу № 4 Декларації прав дитини - дитині мають належати права: на здорове зростання і розвиток, на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування.

Аналогічні положення закріплені частиною першою ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», згідно якої батьки мають право та зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний, моральний розвиток.

Статтею 8 вказаного Закону передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. 7 та ч. 8 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини.

Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» передбачено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

З аналізу ст. 192 СК України й наданих Пленумом Верховного Суду України роз`яснень вбачається, що зміна розміру аліментів є правом, а не обов`язком суду, тобто суд, виходячи з конкретних обставин справи, може задовольнити позов про зміну розміру аліментів (повністю або частково) або відмовити в задоволенні позову.

З аналізу ст. 192 СК України й наданих Пленумом Верховного Суду України роз`яснень вбачається, що зміна розміру аліментів є правом, а не обов`язком суду, тобто суд, виходячи з конкретних обставин справи, може задовольнити позов про зміну розміру аліментів (повністю або частково) або відмовити в задоволенні позову.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналізуючи надані сторонами докази в їх сукупності, суд вважає, що позивачем не доведено підстав для задоволення позову, передбачених ст.192 СК України.

Так, належних та допустимих доказів того, що з моменту винесення судового рішення суттєво погіршився матеріальний стан позивача або стан його здоров`я, через що він не має змоги виплачувати аліменти у визначеному судом на підставі вимог закону розмірі позивачем не надано. Відтак, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про те, що належних та допустимих доказів того, що змінились обставини, що існували на момент постановлення рішення про стягнення аліментів, визначені ст. 192 СК України, що дають підстави для зменшення розміру аліментів, позивачем суду не надано.

Також позивачем не надано і доказів суттєвої зміни його матеріального чи сімейного стану, стану здоров`я, внаслідок чого виникла необхідність у зменшенні розміру аліментів через неможливість їх сплачувати у визначеному розмірі.

Інші доводи позивача не можуть бути прийняті судом, оскільки не відносяться до безумовних підстав для зменшення розміру аліментів.

Таким чином, враховуючи вищевикладене та те, що належних доказів в обґрунтування позову не надано, суд не вбачає підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 про зменшення розміру аліментів, а тому відмовляє в задоволенні позову.

Оскільки суд відмовляє в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, то відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають.

Таким чином, суд приходить до висновку, що надані позивачем докази не підтверджують суттєвого погіршення матеріального, сімейного стану чи стану здоров`я, які б вплинули на виникнення необхідності для зменшення розміру аліментів визначених на підставі судового наказу від 10 серпня 2020 року, що є визначальним при вирішенні питання про зменшення розміру аліментів.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 89, 133, 141, 223, 259, 263-265, 279 ЦПК України,суд, -

У Х В А Л И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Чернівецького апеляційного суду суд шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 19.09.2022 року.

Суддя: С.М. Скрипник