ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 642/3046/20 Номер провадження 22-ц/814/2583/22Головуючий у 1-й інстанції Євтіфієв В.М. Доповідач ап. інст. Триголов В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Триголова В.М.,

суддів: Дорош А.І., Лобова О.А.,

при секретарі: Коротун І.В.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 07 грудня 2020 року , ухваленого у складі головуючого судді Євтіфієва В.М., по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою

встановила:

У червні 2020 року ОСОБА_2 подав позов у Ленінський районний суд м.Харкова до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної (немайнової) шкоди , завданої дорожньо-транспортною пригодою .

Позов обґрунтовано тим, що 10.10.2019 року приблизно о 19-20 ОСОБА_1 (далі відповідач), керуючі автомобілем «BMW» реєстраційний номер (далі р.н.)842 MDN, рухаючись по другорядній дорозі, вул. Ільїнській, в м. Харкові, у районі будинку № 48, не надав перевагу в русі та виїхав на нерегульоване перехрестя з вул. Терехівської де зіткнувся з автомобілем «Nissan Qashqai» р.н. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_3 , який рухався по головній дорозі.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди (далі ДТП) належний позивачу автомобіль «Nissan Qashqai» р.н. НОМЕР_1 отримав значні механічні пошкодження, а Позивачу, як власнику транспортного засобу, завдана матеріальна та моральна (немайнова) шкода.

Факт порушення вимог п. 16.11 ПДР України підтверджується протоколом про адміністративне правопорушення серії ОБ № 157425, схемою до нього, які знаходяться в матеріалах справи № 642/7382/19 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності.

Постановою Ленінського районного суду м. Харкова від 22.11.2019 у справі № 642/7382/19 ОСОБА_1 визнано винним в порушенні вимог п. 16.11 ПДР України та притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП.

У зв`язку з чим, позивач заявляє наступні позовні вимоги:

- стягнути з відповідача на користь позивача суму у розмірі 138649,18 грн матеріальної шкоди;

- стягнути з відповідача на користь позивача 2637,60 грн., судових витрат;

- стягнути з відповідача на користь позивача 20000,00 грн. моральної шкоди.

Рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 07 грудня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , про стягнення матеріальної та моральної шкоди, задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду у сумі 138649,18 грн., маральну шкоду у сумі 5000грн., судові витрати у сумі 2637,60грн., витрати зі сплати судового збору у сумі - 1612,86 грн., всього стягнуто 147899(сто сорок сім тисяч вісімсот дев`яносто дев`ять)грн. 64коп.

З вказаним рішенням не погодився ОСОБА_1 подавши апеляційну скаргу.

Апелянт мотивує апеляційну скаргу тим , що рішення суду є необґрунтованим в зв`язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи , не повним з`ясуванням усіх фактичних обставин справи , порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права.

В апеляційній скарзі останній просив рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 07 грудня 2020 року скасувати та ухвалити нове , яким відмовити у позові у повному обсязі.

У лютому 2021 року до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу у якому ОСОБА_2 просив рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 07.12.2020 року залишити без змін , а апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

Відповідно до частини 1 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, приходить до наступного висновку.

Судом встановлені такі обставини справи:

10.10.2019 року приблизно о 19-20 відповідач, керуючи автомобілем «BMW» реєстраційний номер (далі р.н.) 842 MND, рухаючись по другорядній дорозі, вул. Ільїнській, в м. Харкові, у районі будинку № 48, не надав перевагу в русі та виїхав на нерегульоване перехрестя з вул. Терехівської де зіткнувся з автомобілем «Nissan Qashqai» р.н. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_3 , який рухався по головній дорозі.

Постановою Ленінського районного суду м. Харкова від 22.11.2019 року у справі № 642/7382/19 відповідача визнано винним в порушенні вимог п. 16.11 ПДР України та притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди (далі ДТП) належний позивачу автомобіль «Nissan Qashqai» р.н. НОМЕР_1 отримав значні механічні пошкодження, про що свідчить висновок експертного авто-товарознавчого дослідження № 22886 від 10.01.2020 року, яким встановлено що, вартість матеріального збитку завданого власнику автомобіля «Nissan Qashqai» р.н. НОМЕР_1 , наслідок ДТП станом на 10.10.2019, складає 138 649,18 грн.

Вартість проведення цього дослідження, відповідно до товарного чеку становить суму 2637,60 грн., які сплатив позивач при проведенні дослідження.

Положеннями статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з ч. ч. 1,2 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування, а збитками є витрати, які особа зробила для відновлення свого порушеного права.

Вимогами ст. 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, а моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із пошкодженням її майна; відшкодовується грішми, незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням транспортних засобів, а згідно з ч. 2 цієї статті, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій основі володіє транспортним засобом, використання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до вимог ст. 1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах - шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується виною особою.

Згідно з нормою ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала.

З аналізу встановлених обставин, відповідно до вказаних норм закону, суд вважає, що вимоги позивача в частині відшкодуванню матеріальної шкоди повністю доказані та відповідають умовам закону.

Враховуючи вимоги позивача в частині відшкодування моральної шкоди в заявленому розмірі суд вважає.

Вимогами статті 12 ч.3 ЦПК України визначено: Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи вимоги статті 13 ЦПК України: Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Позивач в супереч вимогам ст.12, 13 ЦПК України, не надав суду ніяких доказів в обґрунтування своєї позиції щодо заявленого розміру моральної шкоди.

Відповідно до ч.1ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно із роз`ясненнями, наданими в п. 4 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України № 4 від 1 березня 2013 року "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки", розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей1166,1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Системний аналіз статті1187 ЦК України дає підстави для висновку, що факт завдання шкоди майну потерпілого джерелом підвищеної небезпеки, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах з особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов`язане з виконанням цими особами обов`язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов`язання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка її завдала. Сторонами деліктного зобов`язання виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоду (боржник).

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Статтями12,81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст.76, ч.1,2 ст.77, ч.1 ст.95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами.

Частиною 1, 3ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК України) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

Таким чином,обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її заподіювача за умови,що дії останнього були неправомірними,між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи,а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Заперечуючи проти позову відповідач не надав суду доказів на спростування зазначеного факту ДТП, а також доказів того, що заявлений позивачем розмір матеріальних збитків не відповідає дійсності.

Висновок суду першої інстанції про часткове задоволення позову відповідає фактичним обставинам справи.

З урахуванням наведених норм , колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо доведеності позивачем завдання йому матеріальної та моральної шкоди.

Згідно висновку експертного авто-товарознавчого дослідження №22886 від 10.01.2020 року розмір збитків, які завдано позивачу, внаслідок ДТП, що сталася 10.10.2019 року складає суму 138 649,18 грн.

Відповідач не заперечує самого факту дорожньо-транспортної пригоди, також він не заперечує і своєї вини у її скоєнні.

За таких обставин суд апеляційної інстанції погоджується з висновком районного суду , щодо доведеності факту завдання позивачу матеріальної шкоди у розмірі 138 649,18 грн., та моральної шкоди у розмірі 5000 грн., що підлягають стягненню з відповідача , як з заподіювача вказаної шкоди.

Та вивчивши матеріали справи колегія суддів знаходить підстави для скасування рішення суду першої інстанції на підставі п.3,ч.3,ст..376 ЦПК України, а саме на підставі того, що справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Отже зважаючи на вищевикладене суд приходить до висновку , що рішення районного суду підлягає скасуванню, а апеляційна скарга частковому задоволенню.

Відповідно до п.2,ч.1, ст..374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.2, 382 ЦПК України, суд,

постановила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 07 грудня 2020 року скасувати.

Постановити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , про стягнення матеріальної та моральної шкоди, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду у сумі 138 649,18 грн., маральну шкоду у сумі 5000грн., судові витрати у сумі 2 637,60грн., витрати зі сплати судового збору у сумі 1612,86 грн., всього стягнути 147 899(сто сорок сім тисяч вісімсот дев`яносто дев`ять)грн. 64 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 05 вересня 2022 року.

Головуючий: В.М. Триголов

Судді : А.І. Дорош

О.А. Лобов