Справа № 127/4398/22
Провадження № 22-ц/801/1420/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сичук М. М.
Доповідач:Панасюк О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2022 рокуСправа № 127/4398/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),

суддів Берегового О. Ю., Шемети Т. М.,

розглянувши в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін) цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на повнолітнього сина, який продовжує навчання, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області у складі судді Сичука М. М. від 10 травня 2022 року (без дати складання повного тексту рішення),

встановив:

16 лютого 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з цим позовом, за яким просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на повнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на період навчання у Західноукраїнському національному університеті в розмірі 1/4 частини усіх видів його доходу, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для працездатних осіб, починаючи стягнення з 16 січня 2022 року і до закінчення навчання.

Позовна заява мотивована тим, що з 21 квітня 2001 року по 12 червня 2019 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого у них ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_3 , який після досягнення повноліття продовжує навчання у Західноукраїнському національному університеті на першому курсі, денної форми навчання, на контрактній основі, у зв`язку з чим потребує матеріальної допомоги на оплату навчання, придбання продуктів харчування, одягу, підручників тощо. З 24 червня 2019 року із ОСОБА_2 стягувалися аліменти на дитину в розмірі 1/4 частки доходу, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 28 березня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття. Після досягнення сином повноліття допомоги на його утримання він не надавав.

ОСОБА_1 через низький рівень доходу, не може самостійно утримувати сина та потребує матеріальної допомоги від ОСОБА_2 .

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10 травня 2022 року у позові відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_2 є особою з інвалідністю першої групи з 01 жовтня 2018 року довічно та отримує пенсію по інвалідності. Позивачка не надала до суду доказів, що ОСОБА_2 може надавати матеріальну допомогу на період навчання повнолітнього сина.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 не може самостійно утримувати сина ОСОБА_3 , який продовжує навчання, оскільки має низький дохід. ОСОБА_1 зазначила, що ОСОБА_2 має можливість надавати таку допомогу, оскільки має більший дохід та має у власності нерухоме майно.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд прийшов до висновку, що вона задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Частинами першою, третьою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд встановив, що сторони з 21 квітня 2001 року по 12 червня 2019 року перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого у них ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_3 , який після досягнення повноліття продовжує навчання у Західноукраїнському національному університеті на першому курсі, денної форми навчання.

Відповідно до довідки № 312 від 01 жовтня 2021 року ОСОБА_3 навчається у Західноукраїнському національному університеті за спеціальністю 231 «Соціальна робота» на першому курсі, денної форми навчання на контрактній основі. Завершення навчання 30 червня 2025 року.

Вартість навчання згідно з умовами Договору про надання платної освітньої послуги для підготовки фахівців № 383449 від 01 жовтня 2021 року складає 18900,00 грн на рік. Термін навчання становить 3 роки 10 місяців, а саме по 30 червня 2025 року. Загальна вартість навчання 72450,00 грн.

ОСОБА_2 відповідно до довідки до акту огляду медико соціальною експертною комісією серії АВ № 0988182 є інвалідом першої групи з 01 жовтня 2018 року довічно, причина інвалідності захворювання, пов`язане із захистом Батьківщини, що також підтверджується пенсійним посвідченням серії НОМЕР_1 від 16 квітня 2019 року та посвідченням особи з інвалідністю внаслідок війни серії НОМЕР_2 від 10 квітня 2019 року.

Згідно з випискою із медичної карти стаціонарного хворого № 3294 діагноз ОСОБА_2 : гостре порушення мозкового кровообігу по геморагічному типу від 24 березня 2017 року з формуванням медіальної інсульт гематоми в ділянці стовбура, таламуса, скроневої долі зліва з проривом в четвертий шлуночок.

Відповідно до довідки головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 09 січня 2020 року № 41, виданої ОСОБА_2 , 1980 року народження, пенсіонеру Національної гвардії України, він перебуває на обліку в головному управлінні Пенсійного фонду України у Вінницькій області та отримує пенсію по інвалідності (особа з інвалідністю внаслідок війни 1 групи) згідно з Законом України від 09 квітня 1992 року № 2262 «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб».

Згідно з частиною першою статті 199 Сімейного кодексу України (далі СК України), якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

Як роз`яснено у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та своїх повнолітніх дочку, сина).

Частиною першою статті 2 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» встановлено, що особою з інвалідністю є особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, внаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Непрацездатні громадяни особи, які досягли встановленого цим Законом віку, що дає право на призначення пенсії за віком, у тому числі на пільгових умовах, та дострокової пенсії, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону (стаття 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»).

Закон обумовлює обов`язок батьків надавати утримання повнолітнім дітям, які продовжують навчання, можливістю надання такого утримання тобто можливістю заробляти собі на життя працею, яку вони собі вільно обрали або на яку вільно погодились (стаття 43 Конституції України). Втрата працездатності особою, незалежно від її фінансового становища та наявності інших, окрім призначеної у зв`язку з цим пенсії, джерел доходу, є безумовною підставою припинення такого обов`язку.

Навпаки, втрата працездатності батьків і потреба їх у зв`язку з цим у матеріальній допомозі зумовлюють виникнення обов`язку у повнолітніх дочки, сина утримувати таких батьків (частина 1 статті 202 СК України).

Відтак, установивши, що ОСОБА_2 є непрацездатним, тобто таким, що в силу закону не має обов`язку утримувати повнолітнього (працездатного) сина до закінчення ним навчання, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, відповідно доводи апеляційної скарги про неврахування судом потреби ОСОБА_3 в матеріальному утриманні у зв`язку з навчанням, неспроможність самостійно забезпечувати таке утримання ОСОБА_1 , наявність у ОСОБА_2 нерухомого майна на увагу не заслуговують, тому що не спростовують висновку про відсутність у ОСОБА_2 обов`язку утримувати повнолітнього сина.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381, 384, 389 ЦПК України апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 травня 2022 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий О. С. Панасюк

Судді: О. Ю. Береговий

Т. М. Шемета