Справа № 495/8376/21
З а о ч н е р і ш е н н я
07 вересня 2022 року м. Білгород-Дністровський
Білгород Дністровський міськрайонний суд Одеської області в складі:
головуючого одноособово судді Шевчук Ю.В.,
при секретарі Бучка В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Білгород-Дністровському справу за уточненим та збільшеним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову - Управління з питань надання адміністративних послуг Білгород-Дністровської міської ради Одеської області про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення та зняття з реєстрації,-
Позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з уточненим та збільшеним позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову - Управління з питань надання адміністративних послуг Білгород-Дністровської міської ради Одеської області про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення та зняття з реєстрації.
Короткий зміст та обґрунтування уточнених та збільшених позовних вимог позивача
Свої уточнені та збільшені позовні вимоги позивачка ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що вона є власницею 23/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 . В зазначеному вище будинку також зареєстрований, проте не проживає понад рік відповідач ОСОБА_2 , окрім того, останній вчиняв неодноразово насильство в сім`ї, умисні дії психологічного характеру відносно позивачки, тому згідно уточнених та збільшених позовних вимог позивачка ОСОБА_1 просить усунути їй перешкоди у користуванні та розпорядженні квартирою АДРЕСА_2 , шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення ОСОБА_2 з зазначеного вище приміщення та визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.
Рух справи у суді
Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07.10.2021 року було відкрито загальне позовне провадження по зазначеній вище справі.
Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 28.03.2022 було закрито підготовче провадження по справі, справу призначено до судового розгляду по суті.
Короткий виклад позицій сторін по справі
В судове засідання позивачка ОСОБА_1 не з`явилась, проте адвокат Шаркевич В.Т., який діє в її інтересах, уточнені та збільшені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити.
В судове засідання відповідач ОСОБА_2 не з`явився, про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі.
В судове засідання представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову: Управління з питань надання адміністративних послуг Білгород-Дністровської міської ради не з`явився, про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі.
Фактичні обставини встановлені судом, позиція суду та нормативно-правове обґрунтування
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що згідно Договору купівлі-продажу купівлі-продажу від 17.12.1992 року, посвідчений державним нотаріусом Білгород-Дністровської районної нотаріальної контори Андрєєвою Т.М. позивачка ОСОБА_1 є власницею 23/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 .
Зазначене вище підтверджується також Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №52781961 від 08.02.2016 року.
Згідно Домової книги для реєстрації громадян, які мешкають в кв. АДРЕСА_3 , в зазначеному вище житловому приміщенні зареєстрований відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Справжнє підтверджується також повідомленням Відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області від 17.08.2022 року.
В матеріалах справи містяться постанови Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17.08.2021 року по справам №495/6349/21 та №495/6352/21, згідно яких відповідач ОСОБА_2 притягався до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.173-1 КУпАП, адже вчиняв дії психологічного характеру відносно своєї матері ОСОБА_1 , що полягали у висловлюванні в її сторону нецензурною лайкою та погрозі фізичною розправою.
В судовому засіданні свідок ОСОБА_3 повідомила, що знає позивачку ОСОБА_1 близько сорока років. Син позивачки ОСОБА_2 більше одного року не проживає в квартирі позивачки, натомість коли приходить до матері, постійно вимагає гроші, виносить речі з дому, зловживає алкоголем та б`є позивачку.
В судовому засіданні свідок ОСОБА_4 повідомила, що є подругою та сусідкою позивачки ОСОБА_1 .. Син позивачки - відповідач ОСОБА_2 майже не проживає в квартирі позивачки, він відбував покарання в колонії, дуже нервовий та грубить позивачці, з`являється за адресою реєстрації раз на тиждень, здійснює крадіжку якихось речей та зникає. Так триває на протязі 15 років.
Згідно ст.72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Відповідно до ст.150 ЖК України громадяни, що мають в приватній власності житло, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.
Згідно ст.386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист усіх суб`єктів права власності.
Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Пленум Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ у постанові № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» визначив, що усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71,72,116,156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.
Згідно зі ст. 72 Житлового Кодексу України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки провадиться у судовому порядку.
Оскільки в судовому засіданні з достеменно встановлено, що ОСОБА_2 більше одного року не проживає в спірній квартирі, не здійснює оплату за користування жилим приміщенням і комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню житла та не приймає участь у спільному побуті, суд вважає за необхідне визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.
Щодо позовних вимог позивачки ОСОБА_1 в частині виселення без надання іншого житлового приміщення відповідача ОСОБА_1 з належного позивачці житлового приміщення, суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
За статтею 13 Конституції України, власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.
Стаття 319 ЦК України, встановлює право власника володіти, користуватися, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, не вчиняючи щодо свого майна дій, які суперечать закону.
Співвласник має право самостійно розпоряджатися своєю часткою майна, яка перебуває у спільній частковій власності (стаття 361 ЦК України).
Права власника житлового будинку, квартири визначені також статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України, за якими власник має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб, розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.
До членів сім`ї власника будинку (квартири) (стаття 64 цього Кодексу) належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Особи, яких вселили в житлове приміщення як членів сім`ї наймача, набувають таких же прав на користування житловим приміщенням, як і інші члени сім`ї, якщо не було письмової домовленості про інше.
Згідно з вимогами ст. 157 ЖК України члена сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч.1 ст. 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.
Як визначено ч. 1 ст. 116 ЖК України, якщо наймач, член його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.
Безспірних доказів, які б свідчили про те, що відповідач ОСОБА_2 порушує правила ч.1 ст. 116 ЖК України, суду не надано і про наявність таких не зазначено.
Постанови суду про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.173-2 КУпАП не є підставами, передбаченими ч.1 ст. 116 ЖК України, що визначаються як систематичне порушення правил співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.
Таким чином, систематичності порушень правил співжиття відповідачами, які б вживались уповноваженими органами, позивачем не доведені.
Суд звертає увагу сторін, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення згідно зі ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у п. 2 ст. 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення.
Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яку ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, і яка для України набрала чинності 11 вересня 1997 року (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.
На підставі викладеного, суд дійшов обгрунтованого висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині виселення без надання іншого житлового приміщення відповідача ОСОБА_1 з належного позивачці житлового приміщення не підлягають задоволенню.
Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Згідно ч.1 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Згідно ч.1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
При цьому відповідно до змісту ст.ст. 81, 89 ЦПК України стандарт доказування передбачає, щоб при оцінці доказів висновки суду перебували поза межами розумних сумнів: вони повинні ґрунтуватися на обставинах, що можуть витікати з співіснування достатньо сильних, чітких і взаємно підтверджуючих висновків або аналогічних неспростовних презумпції факту (див. з цього приводу правові висновки Європейського суду з прав людини у рішенні від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Irelandv. the United Kingdom), п. 161, Series А заява № 25).
Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Висновки за результатами розгляду справи та розподіл судових витрат
Враховуючи вищезазначене, аналізуючи наявні у справі докази у їх сукупності, виходячи із системного тлумачення норм чинного законодавства, які регулюють дані правовідносин у контексті з`ясованих судом обставин справи, суд вважає, що заявлені уточнені та збільшені позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову - Управління з питань надання адміністративних послуг Білгород-Дністровської міської ради Одеської області про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення та зняття з реєстрації підлягають частковому задоволенню з наведених вище підстав.
Враховуючи все вищенаведене, керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 81, 89, 141, 258-259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -
Уточнений та збільшений позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову - Управління з питань надання адміністративних послуг Білгород-Дністровської міської ради Одеської області про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення та зняття з реєстрації задовольнити частково.
Усунути ОСОБА_1 перешкоди у користуванні та розпорядженні власністю квартирою АДРЕСА_2 шляхом визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_3 .
У задоволенні іншої частини уточнених та збільшених позовних вимог відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення, (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою ним протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги.

Повний текст рішення складено та проголошено 14.09.2022 року об 11 годині 00 хвилин.

Суддя: