Провадження 2/201/82/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2022 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого - судді Покопцевої Д.О.,

при секретарі - Ковтун К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Юридична реєстрація нерухомості та бізнесу», ОСОБА_2 , Товарної Біржі «Січеславська, правова», треті особи - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання незаконним і скасування реєстраційного запису, визнання недійсним аукціону, визнання недійсним акту, визнання недійсним свідоцтва, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач зазначила, що на підставі договорів дарування від 15.12.2017р. та купівлі-продажу від 22.12.2017р. є власником квартири АДРЕСА_1 .

Посилаючись на незаконне позбавлення її права власності, на те, що підписи на документах товарної біржі «Січеславська правова» від імені ОСОБА_5 виконані не ним, а самі документи виконані пізніше, ніж датовані, а також підписи відповідача ОСОБА_2 виконані не ним, позаяк він перебував за кордоном, неодноразово уточнюючи позовні вимоги, остаточно просить:

-визнати недійсним договір від 04.02.2019р. купівлі-продажу зазначеного нерухомого майна, оскільки він укладений ОСОБА_5 та відповідачем ОСОБА_2 на товарній біржі «Січеславська, Правова», посилаючись, окрім викладеного вище, на недотримання нотаріальної форми правочину;

-визнати протиправним (незаконним) та скасувати рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Юридична реєстрація нерухомості та бізнесу» Семенухи Івана Олеговича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 47596434 від 02.07.2019р. з припиненням речового права - права власності позивача на квартиру АДРЕСА_1 , № запису про право власності 32224326;

-скасувати реєстраційний запис № 32224326 від 02.07.2019р., вчинений державним реєстратором Семенуха Іваном Олеговичем, директором Комунального підприємства «Юридична реєстрації нерухомості та бізнесу» щодо об`єкту нерухомості за реєстраційним номером 01, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 ;

-визнати недійсним аукціон Товарної біржі «Січеславська, Правова», за результатами якого укладено договір купівлі-продажу № 04022019/2 від 04.02.2019р. між відповідачем ОСОБА_2 та ОСОБА_5 та вчинено реєстратором Комунального підприємства «Юридична реєстрації нерухомості та бізнесу» запис про право власності № 32224326 від 02.07.2019р. за відповідачем ОСОБА_2 щодо об`єкту нерухомості за реєстраційним номером 01, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 ;

-визнати недійсним акт приймання-передачі нерухомого майна, серія та номер б/н від 04.02.2019р., видавник: ОСОБА_5 , відповідач ОСОБА_2 , за яким передано у власність об`єкт нерухомості за реєстраційним номером 01, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 та вчинено реєстратором Комунального підприємства «Юридична реєстрації нерухомості та бізнесу» запис про право власності № 32224326 від 02.07.2019р. за відповідачем ОСОБА_2 ;

-визнати недійсним свідоцтво члена Товарної біржі «Січеславська, Правова», серія та номер: б/н від 04.02.2019р., видане відповідачу ОСОБА_2 в підтвердження членства та часті в аукціоні 04.02.2019р., за яким передано у власність об`єкт нерухомості за реєстраційним номером 01, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 та вчинено реєстратором Комунального підприємства «Юридична реєстрації нерухомості та бізнесу» запис про право власності № 32224326 від 02.07.2019р. за відповідачем ОСОБА_2 ;

-вирішити питання про судові витрати.

Ухвалою від 09.08.2019р. справу прийнято до провадження, відкрито загальне позовне провадження, справу призначено до розгляду в підготовчому провадженні (т.1, а.с.32).

Ухвалою від 21.01.2021р. Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті (т.3, а.с.149).

Відповідач - Комунальне підприємство «Юридична реєстрація нерухомості та бізнесу» - відзиву на позов не надав, в судове засідання не з`являвся неодноразомо, про причини неявки не повідомив.

Відповідач ОСОБА_2 первинно позов не визнав, надав відзив (т.1, а.с.125-126), в якому зазначив, що, відповідно до ст.15 Закону України «Про товарну біржу» угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Крім того, зазначив, що підсудність цивільної справи, що розглядається, слід визначити Верховному суду, позаяк і позивачка, і він постійно проживають в Німеччині. Зауважив також, що його син, ОСОБА_5 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . За життя його постійно переслідували та погрожували, і саме тому він з метою збереження свого майна передав у власність позивачці (подарував) Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , а вона (позивачка) в свою чергу 01.06.2018р. надала синові нотаріально завірену довіреність на розпорядження цим майном, і саме на підставі цієї довіреності ОСОБА_5 розпорядився квартирою на користь відповідача ОСОБА_2 , який в подальшому передав право власності на неї третій особі по справі - ОСОБА_4 . Крім того, зауважив, що з приводу спірної нерухомості Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська розглядається цивільна справа ЄУН 200/7095/19 (03.12.2020р. ухвалою Бабушкінського районного суду, яка набрала законної сили 29.06.2021р., залишена без розгляду (примітка суду).

В подальшому позов визнав, надав пояснення (т.4, а.с.128-130), згідно яких не приймав участі в будь-яких біржових торгах, що проводилися Товарною біржею «Січеславська, правова», перебував за межами України, в Німеччині, не укладав і не підписував жодних договорів купівлі-продажу спірної квартири та протоколу біржових торгів, гарантійних внесків учасника аукціону та грошових коштів за придбану квартиру не сплачував, в тому числі й біржі, свідоцтво члені біржі не отримував, членом біржі не був, участі в аукціонах не приймав, не підписував жодних договорів про надання послуг з організації та проведення аукціону, врешті-решт жодних договорів купівлі-продажу стосовно спірної нерухомості він не укладав.

Ним не здійснювалося укладання будь-яких угод від імені позивачки або із позивачкою. Всі документи на квартиру зберігалися у його сина, ОСОБА_6 , який передчасно помер. В кінці травня 2019р. відповідач приїхав до України, зустрів свого знайомого - ОСОБА_4 , який пообіцяв допомогти оформити йому спадщину, а ОСОБА_2 в свою чергу розписався у якійсь розписці. Ніяких грошових коштів, в тому числі від ОСОБА_7 , його покійний син не отримував, вони не були знайомі, а розписка про отримання 150 000 доларів США є підробкою.

Третя особа ОСОБА_3 позов не визнала, подала відзив на позовну заяву, аналогічний відзиву ОСОБА_2 (т.1, а.с.137-138).

Третя особа ОСОБА_4 пояснення з приводу позову подавав неодноразово (т.2, а.с.87-89, т.3, а.с.1-13). Зазначив, що позов не підтримує з наступних підстав.

В грудні 2018р. син позивачки - ОСОБА_5 , діючи в її інтересах та від її імені, взяв у борг у строк до 04.12.2018р. в ОСОБА_7 150 000 доларів США, для будівництва спортивного майданчику (корту), про що склав розписку. Гарантом повернення цих коштів був відповідача ОСОБА_2 . Крім того, ОСОБА_5 уклав із Державною іпотечною установою кредитний договір.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер.

Після його смерті відповідач ОСОБА_2 попросив у ОСОБА_4 у позику 6 000 000грн., щоб розрахуватися за борги сина на умовах, що частина цієї суми буде погашена шляхом передання йому у власність ряду об`єктів нерухомого майна, зокрема, й спірної квартири, і 02.07.2019р. між ними укладено договір позики на зазначену суму, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Павловською Г.О., а 05.07.2019р. - виконавчий напис про стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 6 001 000грн.

05.07.2019р. приватним виконавцем Бурхан-Крутоус Л.А. було відкрито виконавче провадження № 59483171 з примусового виконання зазначеного виконавчого напису, а 16.07.2019р. нею ж було винесено постанову про передачу ОСОБА_4 нерухомого майна, в тому числі спірної квартири, на підставі заяв боржника ОСОБА_2 та заяви/погодження стягувача ОСОБА_4

16.07.2019р. актом про передачу майна стягувачу у власність ОСОБА_4 передано ряд об`єктів нерухомого майна, зокрема, й спірна квартира АДРЕСА_1 .

23.07.2019р. державним реєстратором Комунального підприємства «Юридична реєстрація нерухомості та бізнесу» зареєстровано право власності ОСОБА_4 на цю квартиру, № запису 32535459.

Вважає метою подання позову позбавлення його права володіння належним йому нерухомим майном, зокрема, й квартирою, шляхом змови позивачки та відповідача ОСОБА_2 , і вважає, що воно не може бути повернуто позивачу як первісному власнику, позаяк це порушить його права.

Представник Товарної Біржі «Січеславська, правова» в судове засідання не з`явився, про причини неявки не сповістив, про час та місце розгляду повідомлений.

Відповідно до вимог ч. 2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступних висновків.

Встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Підсудність цього позову як такого, що виник із приводу нерухомого майна, визначена ч.1 ст.30 ЦК України.

Згідно договорів купівлі-продажу Ѕ частки квартири та дарування Ѕ частки квартири, укладених 22.12.2017р. та 15.12.2017р. та посвідчених приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шуваєвою О.С. за р. №№ 1476, 114, право власності на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано за позивачем (т.1, а.с.8-13).

01.06.2018р. позивач видала довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Прокоф`євою О.Ю. за р. №413, якою уповноважила ОСОБА_5 розпоряджатися зазначеною квартирою, зі строком дії до 01.06.2021р. (т.1, а.с.117, т.3, а.с.191).

04.02.2019р. на Товарній біржі «Січеславська, правова» ОСОБА_5 , діючи на підставі зазначеної довіреності та відповідач ОСОБА_2 уклали договір купівлі-продажу цієї квартири (т.3, а.с.64), зі складанням акту приймання-передачі майна (т.3, а.с.65).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер (т.3, а.с.30).

02.07.2019р. державним реєстратором Комунального підприємства «Юридична реєстрація нерухомості та бізнесу» Семенухою І.О. було зареєстровано право власності відповідача ОСОБА_2 на спірну квартиру з помилкою у даті (т.3, а.с.74).

02.07.2019р. між ОСОБА_2 та третьою особою ОСОБА_4 був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Павловською Г.О. за р№ 737, за умовами якого ОСОБА_2 отримав у власність 6 000 000грн, зі строком повернення 04.07.2019р. (т.3, а.с.183).

05.07.2019р. цим же нотаріусом вчинено виконавчий напис № 739 про стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 6 001 000грн (т.3, а.с.184).

05.07.2019р. приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Бурхан-Крутоус Л.А. було відкрито виконавче провадження № 59483171 із виконання зазначеного виконавчого напису (т.3, а.с.220).

Постановою від 16.07.2019р. того ж приватного виконавця в межах виконавчого провадження № 59483171 в рахунок часткового погашення заборгованості за виконавчим написом № 739 від 05.07.2019р. ОСОБА_4 передано ряд об`єктів нерухомого майна, зокрема, й квартиру АДРЕСА_1 (т.3, а.с.223-224), та складено акт від 16.07.2019р. про передачу у власність зазначеного нерухомого майна (т.3, а.с.225-226).

23.07.2019р. державним реєстратором Комунального підприємства «Юридична реєстрація нерухомості та бізнесу» Семенухою І.О. було зареєстровано право власності третьої особи ОСОБА_4 на спірну квартиру (т.3, а.с.227).

Вирішуючи спір, суд має з`ясувати, який спосіб захисту є ефективним для захисту порушених прав особи, яка звернулася до суду з позовом.

Верховний Суд зазначає, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення.

Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у такий спосіб, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 у справі № 338/180/17).

Позивач, звертаючись до суду, просить про захист свого права власності шляхом, зокрема, визнання договору від 04.02.2019р. купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , недійсним, посилаючись на дві підстави - на те, що підписи від імені ОСОБА_5 та ОСОБА_2 виконані не ними, а документи товарної біржі з цими підписами виготовлені часом пізнішим, ніж датовані, і на те, що він укладений без дотримання нотаріальної форми правочину.

Відповідно до частини другої статті 15 Закону про товарні біржі угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

Згідно з частиною четвертою статті 656 Цивільного кодексу України (в редакції, станом на момент укладення договору купівлі-продажу від 04.02.2019) до договору купівлі-продажу на біржах, конкурсах, аукціонах (публічних торгах), договору купівлі-продажу валютних цінностей і цінних паперів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті.

Водночас відповідно до частини першої статті 209 Цивільного кодексу України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Статтею 657 Цивільного кодексу України встановлено вимоги щодо форми окремих видів договорів купівлі-продажу, згідно з якою договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Таким чином положення статті 657 Цивільного кодексу України встановлюють форму договору купівлі-продажу нерухомого майна.

Відповідно до частини другої статті 4 Цивільного кодексу України основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу. Якщо суб`єкт права законодавчої ініціативи подав до Верховної Ради України проект закону, який регулює цивільні відносини інакше, ніж цей Кодекс, він зобов`язаний одночасно подати проект закону про внесення змін до Цивільного кодексу України. Поданий законопроект розглядається Верховною Радою України одночасно з відповідним проектом закону про внесення змін до Цивільного кодексу України.

Згідно з правовою позицією Конституційного Суду України конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному (абзац п`ятий пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 03.10.1997 № 4-зп).

Виходячи з наведеного Конституційний Суд України в Рішенні від 13.03.2012 № 5-рп/2012 зазначив, що невідповідність окремих положень спеціального закону положенням Цивільного кодексу України не може бути усунена шляхом застосування правила, за яким з прийняттям нового нормативно-правового акта автоматично призупиняє дію акт (його окремі положення), який був чинним у часі раніше. Оскільки Цивільний кодекс України є основним актом цивільного законодавства, то будь-які зміни у регулюванні однопредметних правовідносин можуть відбуватися лише з одночасним внесенням змін до нього відповідно до порядку, встановленого абзацом третім частини другої статті 4 Цивільного кодексу України.

Отже, зазначення у Цивільному кодексі України про необхідність прийняття інших законів відповідно до цього Кодексу є достатньою підставою вважати, що норма Цивільного кодексу України превалює над однопредметною нормою іншого нормативно-правового акта, який має юридичну силу закону України.

Спеціальні норми закону можуть містити уточнюючі положення, проте не можуть прямо суперечити положенням Цивільного кодексу України.

Разом з тим при існуванні складної змістової колізії застосуванню підлягають норми того нормативно-правового акта, який повно та точно врегульовує конкретні правовідносини, містить чіткі та зрозумілі положення, які забезпечують передбачуваність законодавства та відповідають законним очікуванням суб`єктів правовідносин.

У практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) знайшов своє застосування принцип правової визначеності. ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово робив висновок, що принцип правової визначеності є одним з фундаментальних аспектів верховенства права (рішення у справах «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania), «Стіл та інші проти Сполученого Королівства» (Steel and others v. the United Kingdom) та ін.).

ЄСПЛ неодноразово вказував, що він виходить із таких вимог до національних нормативно-правових актів, щоб вони вважалися законом для цілей Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод: 1) нормативно-правовий акт повинен бути доступним: громадянинові як орієнтир правової поведінки і її наслідків, достатнім за тих правових норм, що застосовуються у конкретній справі; 2) норма не може вважатися законом, якщо вона не сформульована з необхідною точністю (справа «Санді Таймз проти Сполученого Королівства» The Sunday Times v. The United Kingdom № 1 заява 6538/74 пункт 46). У справі «Кантоні проти Франції» (Cantoni v. France) ЄСПЛ зазначив, що закон має відповідати якісним вимогам: бути доступним і передбачуваним.

Аналіз нормативно-правових актів дає підстави стверджувати, що саме норми Цивільного кодексу України (чинні на момент виникнення спірних правовідносин) найбільш повно та точно врегульовували цивільні правовідносини щодо форми договору купівлі-продажу нерухомого майна.

Подібний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17 (провадження № 14-188цс20), у постанові Верховного суду від 09.09.2022р. у справі № 904/6233/21.

Ураховуючи викладене, укладений на товарній біржі договір купівлі-продажу від 04.02.2019р., предметом якого було нерухоме майно, мав бути нотаріально посвідчений в силу положень статті 657 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 220 Цивільного кодексу України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Звідси договір купівлі-продажу від 04.02.2019р., предметом якого було нерухоме майно та який не був нотаріально посвідчений, є нікчемним та відповідно до частини першої статті 216 Цивільного кодексу України не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

З огляду на викладене визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону.

Відтак аналізувати цей правочин з підстав недійсності через інші зазначені позивачем підстави (підпис на договорі від імені ОСОБА_5 виконаний не ним, документ виконаний пізніше, ніж датований, а також підписи відповідача ОСОБА_5 виконані не ним, позаяк він перебував за кордоном) немає потреби.

Спірні акти приймання-передачі, свідоцтво члена товарної біржі, аукціону не мають ознак правочину у розумінні статті 202 Цивільного кодексу України, тому не підлягають визнанню недійсними (Постанова Верховного суду від 22.05.2018 у справі № 910/12258/17).

Разом із цим позивач просить захистити своє право власності як неволодіючого власника на спірну квартиру, яка, як встановлено судом, вибула з її власності на підставі нікчемного правочину і власником якої на теперішній час є ОСОБА_4 , між тим жодних вимог до ОСОБА_4 як до володіючого невласника в цій справі не пред`явила і його право власності не оспорила.

Відтак обраний нею спосіб захисту права не співпадає з тими правами, які вона намагається захистити, і не відновить її порушене право, тобто не є ефективним.

Належним відповідачем у такій справі повинна бути особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено аналогічний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Участь державного реєстратора співвідповідачем (якщо позивач вважає його винним у порушенні прав) у спорі не змінює його цивільно-правового характеру.

Зважаючи на характер спірних відносин - вибуття майна із володіння власника на підставі нікчемного правочину - належному способу захисту інтересу позивача як власника відповідає позовна вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння ОСОБА_4 .

Рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (висновок Великої Палати Верховного суду у постанові від 6 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19).

Слід зазначити, що вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 позивачем вже заявлені в цивільній справі 201/4371/20, провадження в якій ухвалою від 25.02.2021р. зупинено до вирішення цього позову (реєстраційний № рішення в ЄДРСР 95370082).

Позаяк у задоволенні позову відмовлено, судові витрати залишити за позивачем.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.12,13,19,81,131,223,259,263-265,280-282ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Юридична реєстрація нерухомості та бізнесу», ОСОБА_2 , Товарної Біржі «Січеславська, правова», треті особи - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання незаконним і скасування реєстраційного запису, визнання недійсним аукціону, визнання недійсним акту, визнання недійсним свідоцтва.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду впродовж 30 днів.

Суддя: Д.О. Покопцева