КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження: 22-ц/824/1161/2022 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Коцюрба О.П.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 серпня 2022 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Коцюрби О.П.,

суддів: Білич І.М., Слюсар Т.А.,

при секретарі - Качалабі О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в міста Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 20 січня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, -

В С Т А Н О В И В:

В Голосіївський районний суд міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 , у якому просив визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , яке видано 24 грудня 2019 року на ім?я ОСОБА_2 ; визнати за ОСОБА_1 право на спадкування нерухомого майна - однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , на підставі ст. 1261 ЦК України, за законом після смерті ОСОБА_3 , визнаного померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позовних вимог, ОСОБА_1 зазначив, що 08 січня 1990 року виконавчим комітетом Київської міської ради народних депутатів його батьку - ОСОБА_3 видано ордер на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 24 грудня 2013 року ОСОБА_3 оголошено померлим.

Позивач вказав, що він є спадкоємцем першої черги після смерті батька - ОСОБА_3 , на ім`я якого було видано ордер на квартиру АДРЕСА_1 .

Також вказав, що 29 квітня 2014 року Другою Київською державної нотаріальною конторою заведено спадкову справу № 313/2014 щодо майна померлого ОСОБА_3 .

В подальшому, позивачу стало відомо про видачу 24 грудня 2019 року свідоцтва про право на спадщину на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , на ім`я ОСОБА_2 .

Позивач вважає, що 24 грудня 2019 року свідоцтво на ім`я ОСОБА_2 на Ѕ частину спірної квартири видано протиправно, у зв`язку із чим, просив визнати його недійсним на підставі ст. 1301 ЦК України, так як вважає, що його права, як спадкоємця, порушено ОСОБА_2 , оскільки остання, на його думку, не мала жодного права на спадкування однієї другої частини спірної квартири.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 20 січня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі, посилаючись на необґрунтованість рішення суду першої інстанції, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 20 січня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Наданим процесуальним законом правом подати відзив на апеляційну скаргу, ОСОБА_2 не скористалась.

Суд апеляційної інстанції, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників справи, які з`явились у судове засідання, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судома встановлено, що рішенням виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів міста Києва № 1153 від 26 грудня 1989 року, у зв`язку із проведенням капітального ремонту будинків ОСОБА_3 надано жиле приміщення - квартиру АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 проживав по АДРЕСА_2 , де в загальній квартирі АДРЕСА_3 займав одну кімнату, житловою площею 15,5 кв. м., що вбачається з архівного випису, виданого 21 червня 2007 року Державним архівом міста Києва Київської міської державної адміністрації (а.с. 18).

Також судом встановлено, що з 09 червня 2000 року спірна квартира АДРЕСА_1 зареєстрована на праві власності за ОСОБА_4 та ОСОБА_2 в рівних долях, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 06 червня 2000 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Криворучком В.П., за реєстровим номером 1460 (а.с. 83, 85).

Як вбачається з копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого Органом державної реєстрації актів цивільного стану, що видав свідоцтво - Відділ державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у місті Києві, ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер (актовий запис № 8854) (а.с. 41).

Матеріали цивільної справи, також, містять копію спадкової справи, наданої Другою Київською державною нотаріальною конторою на виконання ухвали Голосіївського районного суду міста Києва від 30 вересня 2020 року, щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 (а.с. 35-98).

З матеріалів вказаної спадкової справи вбачається, що державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори Ткач О.А., 24 грудня 2019 року видано свідоцтво про право на спадщину за законом на одну другу частину квартири АДРЕСА_1 , спадкоємцю ОСОБА_4 - його дружині ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 94).

При зверненні до суду з позовом, позивач зазначив, що є сином ОСОБА_3 , якого рішенням суду оголошено померлим.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що на підтвердження вище вказаних обставин, зокрема факту родинних відносин між ОСОБА_1 та померлим ОСОБА_3 , позивачем не надано суду жодних належних та достатніх доказів, не здобуто таких доказів і судом першої інстанції в ході розгляду справи.

Крім того, будь-яких належних, допустимих та достатніх доказів, які б підтверджували факт того, що спірна квартира АДРЕСА_1 , належала на праві власності ОСОБА_3 , в тому числі, на момент його смерті (оголошення померлим) та входила до його спадкового майна матеріали цивільної справи не містять.

За правилами ст.ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Положеннями ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

У ст. 76 ЦПК України вказано, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом положень ст. 1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Судами першої та апеляційної інстанцій, в ході розгляду цивільної справи не здобуто жодних належних, допустимих та достатніх доказів, які б надавали суду підстави для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, виданого 24 грудня 2019 року державним нотаріусом Другої Київської державної нотаріальної контори Ткач О.А., на одну другу частину квартири АДРЕСА_1 , на ім?я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , як спадкоємця першої черги щодо майна її померлого чоловіка ОСОБА_4 .

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність передбачених законом підстав для визнання за ОСОБА_1 права на спадкування нерухомого майна - однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , на підставі ст. 1261 ЦК України, за законом після смерті ОСОБА_3 , визнаного померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки позивачем не доведено суду факту родинних зв`язків між ним та ОСОБА_3 , та належності ОСОБА_3 на момент смерті на праві власності, спірної квартири АДРЕСА_1 .

Посилання апелянта на те, що рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 03 червня 2011 року у справі № 2/340/11 у задоволенні позову ОСОБА_2 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про визнання їх добросовісними набувачами квартири АДРЕСА_1 відмовлено, колегією суддів до уваги не приймаються, так як вказаним рішенням суду встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 є власниками в рівних частках квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 06 червня 2000 року, їхнє право власності на спірну квартиру ніким не оспорюється, договір купівлі-продажу під сумнів не ставиться.

Також, суд звертає увагу на те, що рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 03 червня 2011 року у справі № 2/340/11, ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_5 , Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації про визнання недійсними ордеру № 38615 серія Б від 04 лютого 1993 року на ім`я ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1 ; розпорядження № 83 представника Президента України у Московському районі міста Києва від 03 лютого 1993 року; розпорядження № 22787 від 18 листопада 1999 року органу приватизації, про приватизацію квартири АДРЕСА_1 ; визнання права користування жилим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 та поновлення його порушеного права власності на вказану квартиру.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 зводяться до переказу обставин справи, належна оцінка яким надана судом першої інстанції.

Інших вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки Голосіївського районного суду міста Києва та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів враховує вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої, суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, згідно з яким, Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

За таких обставин, при вирішенні вказаної цивільної справи, Голосіївським районним судом міста Києва правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, тому, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 20 січня 2021 року без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись ст. ст. 259, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 20 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: О.П. Коцюрба

Судді: І.М. Білич

Т.А. Слюсар