19 вересня 2022 року м. Кропивницький
справа № 389/1201/21
провадження № 22-ц/4809/163/22
Постановою Кропивницького апеляційного суду у складі суддів судової палати у цивільних справах: Письменний О.А. (головуючий та суддя-доповідач), Дуковський О. Л., Дьомич Л. М. від 19 вересня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Суботцівської сільської ради Знам`янського району Кіровоградської області про визнання права власності на земельну частку (пай), за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 23 вересня 2021 року, рішення районного суду скасовано та ухвалено нове. За яким позов ОСОБА_1 задоволений. Визнано за ОСОБА_1 право на земельну частку (пай) із земель колишнього колективного сільськогосподарського підприємства «Батьківщина», що знаходиться на території Богданівської сільської ради Знам`янського району Кіровоградської області. Стягнуто з Суботцівської сільської ради Знам`янського району Кіровоградської області на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги в сумі 2270 грн.
Я, суддя Кропивницького апеляційного суду Дьомич Л.М, не погоджуюся з висновками суду апеляційної інстанції про задоволення позовних вимог, визнання за позивачкою права на земельну частку пай. Вважаю, що суд першої інстанції правильно встановивши обставини справи, а саме щодо неправомірного невключення особи до списку, що додається до державного акту, про доведеність порушення права, застосував до спірних правовідносин позовну давність.
За змістом статей 15 та 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з частинами 1 та 2 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Спір виник з наступного. ОСОБА_1 у листопаді 1988 року була прийнята в члени колгоспу «Родина», який в подальшому був реорганізований в КСП «Батьківщина». У серпні 1996 року виключена зі членів КСП на підставі поданої нею заяви. Однак, у жовтні 1995 року був виданий Державний акт на право колективної власності на землю КСП «Батьківщина», а тому вона як член КСП має право на отримання земельної ділянки. Знаючи, що за законом землі колгоспу повинні ділитися на всіх членів КСП, позивач не перевіряла наявність свого прізвища у списках отримувачів паїв, так як була впевнена, що внесена до списку і сертифікат на її ім`я виготовлено, а отримати його та виділити пайову землю в натурі матиме можливість у будь-який час. 01.04.2021 звернулася до Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області, однак отримала відповідь про те, що вона не була включена до списків громадян членів КСП «Батьківщина» і відомості про видачу на її ім`я сертифікату відсутні. З підстав того, що на час розпаювання позивач була членом КСП, звернулася до суду з вимогою про визнання за нею право на земельну частку (пай) із земель колишнього колективного сільськогосподарського підприємства «Батьківщина», що знаходиться на території Богданівської сільської ради Знам`янського району Кіровоградської області.
Сторона відповідача, в підставу заперечень позову вказала на пропущений позивачкою строк звернення до суду. Позов поданий через 25 років з часу коли особа дізналася чи могла дізнатися про порушене право. Враховуючи, що на час виникнення спірних правовідносин, відповідають застосуванню положенння ЦК 1963 року, тому суд застосував правові наслідки його спливу.
Я погоджуюсь з висновками суду першої інстанції.
Відповідно до ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Відповідно до пункту 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського товариства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.
Колегія суддів, за наслідком перегляду судового рішення в межах апеляційного оскарження, погодилась з доводами сторони, що невнесення до списків членів КСП не може бути підставою для позбавлення її права на земельну частку (пай) незалежно від того, чи свідомо, чи помилково відповідачем не виконано цього обов`язку.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Рішення суду першої інстанції, залишене без змін колегією суддів апеляційного суду, не відповідає вказаним вимогам закону.
Згідно роз`яснень викладених в п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 за № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Переглядаючи в апеляційному порядку судові рішення, суд апеляційної інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряє правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
Звертаючись до суду з позовом, позивач одночасно не заявила про поновлення строку позовної давності, а відтак не вказала поважності причин такого пропуску. Враховуючи, що звернення відбулося по закінченню понад 25 років з дня видачі державного акту.
Відтак вважаю, що право позивачки не підлягає захисту в судовому порядку.
За визначенням пункту 6 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України 2003 року правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких установлений законодавством, що діяло раніше, не закінчився до набрання чинності зазначеним Кодексом.
Згідно до статті 71 ЦК Української РСР 1963 року, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.
Відповідно до статті 75 ЦК Української РСР позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін.
На підставі статті 76 ЦК Української РСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.
Закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові (стаття 80 ЦК Української РСР).
Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу.
Механізм застосування позовної давності повинен корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю позивача про факт порушення його права.
Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав.
Тому, вважаю, що апеляційний суд, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, мав би погодитися з висновком районного суду про те, що у передбачений законом строк, встановлений статтею 71 ЦК Української РСР, ОСОБА_1 не звернулася до суду з зазначеними вимогами, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Позивач не заявляла і не наводила обґрунтованих підстав для визнання поважними причин пропуску строку позовної давності для звернення до суду із позовом.
Суд має враховувати стандарт доказування "вірогідність доказів" приймати до уваги докази, які свідчать про те, що позивач був обізнаний та міг бути обізнаним про порушене право.
Право на позов у ОСОБА_1 виникло з 6 жовтня 1995 року, тобто після видачі КСП «Батьківщина» державного акту на землю, тому звернувшись до суду із цим позовом у квітні 2021 року, позивач пропустив встановлений законодавством строк звернення до суду з позовом. Про порушення своїх прав сторона знала, або повинна була знати, тим більше що проживала і проживає в місцевості в якому відбувалося розпаювання земель колишніх колгоспників.
Такий висновок відповідає обставинам і матеріалам справи, а також висновку Верховного Суду у справі з подібними правовідносинами (постанова Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 933/670/20). тлумачення норм матеріального права.
Посилання адвоката позивача в апеляційній скарзі на положення ЗУ «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», яким в статті 1 передбачено, що право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку, а витребувати земельну ділянку можливо до 1 січня 2025 року, є беззаперечним. Однак Закон визначає вказаний строк для власника земельної ділянки, такого статусу сторона по справі не набула, сертифікат на реалізацію відповідного права сторона також не мала, а відтак відмовивши в задоволенні позову суд першої інстанції правильно не застосував даний Закон до виниклих спірних правовідносин.
На моє переконання рішення суду першої інстанції мало б бути залишене без змін.
Суддя Л.М. Дьомич