Справа № 453/425/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Микитин В.Я.
Провадження № 22-ц/811/2859/21 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача: Левика Я.А.,

суддів: Крайник Н.П., Шандри М.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Сколівського районного суду Львівської області в складі судді Микитина В.Я. від 08 травня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Банк розвитку», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Довіра та Гарантія»до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 8 травня 2015 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Банк Розвитку» задоволено та стягнуто з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Банк Розвитку» заборгованість за кредитним договором у розмірі 42 303 (сорок дві тисячі триста три) грн. 32 коп.

Вказане рішення оскаржив ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_3 .

В апеляційній скарзі просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Банк розвитку» до ОСОБА_2 відмовити повністю.

Вважає, що оскаржуване рішення необґрунтоване та таке, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема зазначає, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, так як не враховано, що розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням права цієї особи на доступ до правосуддя. Щодо порушення норм матеріального права, апелянт вказує, що Заява на видачу готівки №38777 від 23 січня 2012 року не містить підпису отримувача (відповідача), а отже є неналежним і недопустимим доказом. При недоведеності Позивачем факту надання ОСОБА_3 за кредитним договором кредитних коштів у розмірі 12000,00грн., вимоги Позивача про повернення простроченої заборгованості по тілу кредиту в розмірі 9498,66грн., простроченої заборгованості за процентами -5885,06грн., суми комісії- 4464,00грн., суми пені 22455,60грн., а разом 42303,32грн. є безпідставними. Крім цього, апелянт вказує, на те, що судом залишено поза увагою, що положення кредитного договору про сплату позичальником на користь Банку комісії за надання кредитних ресурсів є нікчемними згідно абзацу першого.2 ст.215, ч..1,2 ст.228 ЦК України, оскільки ці платежі є платою, встановлення якої було заборонено ч.3. ст.55 Закону України від 7 грудня 2000 року №2121-ІІІ «Про банки і банківську діяльність», ч.4 ст.11 Закону України від 12 травня 1991 року №1023-ХІІ «Про захист прав споживачів», п.3.6. Правил надання банкам інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою від 10 травня 2007 року №168 правління Національного банку України, які були чинними на момент укладення Кредитного договору, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже, такі умови договору порушують публічний порядок. Також зазначає, що суд не врахував, що Банк своєю Вимогою №3428 змінив порядок, умови і строк дії Кредитного договору і тому з 24 серпня 2013 року Банк не мав законних підстав згідно ч.ч.1,2 ст.1048, ч.2 ст.1050 ЦК для нарахування за Кредитним договором процентів та неустойки. Вважає, що судом не було враховано, що за умовами п.1.8 ст.1, п.2.5 ст.2 Кредитного договору, рахунком для погашення позичальником кредиту, сплати відсотків та комісій є рахунок з номером НОМЕР_1 , однак Банком не надано суду як доказів відкриття ОСОБА_3 рахунку за номером НОМЕР_1 згідно умов п.п.3.2.1 п.3.2. ст.3 Кредитного договору, так і виписки з такого рахунку з відображенням по ньому руху коштів, а відтак твердження Банку, що прострочена заборгованість по тілу кредиту становить 9498,66грн., за процентами -5885,06грн., сума комісії - 4464,00грн., сума пені 22455,60грн., а разом 42303,32грн. ґрунтуються виключно на припущеннях.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 25 серпня 2022 року залучено Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Довіра та Гарантія», як правонаступника позивача Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Банк Розвитку» до участі у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Банк Розвитку» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до ст. 368, ч.2 ст. 369 ЦПК України, розгляд справи проводився без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи учасників справи в межах мотивів позовної заяви, апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ч.1 ст.624, ст.ст. 625, 1054-1055 ЦК України, ст. ст. 10,11, 62,64, ч.1 ст.197, ст.ст.209,212-215, 218, ч.1 ст.224, ч.1 ст.225, ст.226 ЦПК України та задовольняючи позов, виходив з того, що 23.01.2012 року позивач ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» та відповідач ОСОБА_3 уклали кредитний договір № IKCASHPG4.22065.001, згідно якого позивач надав відповідачу кредит на споживчі потреби у розмірі 12 000 грн. 00 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14 % річних та комісію за надання кредитних ресурсів у розмірі 1,2 % від суми кредиту по договору з кінцевим терміном повернення до 22.01.2014 року. Цього ж дня відповідач ОСОБА_3 отримала кредит, а відтак, зобов`язана була належним чином виконувати умови кредитного договору. Одним із безпосередніх обов`язків відповідача ОСОБА_3 за кредитним договором є відповідно до укладеного графіку, щомісячними платежами повертати кредит та сплачувати відсотки та комісію за користування ним, а також сплатити пеню (штрафи) в разі прострочення виконання зобов`язання. Проте, кредит відповідачем ОСОБА_3 не повернений згідно графіку та не сплачувалися відсотки за користування ним. У зв`язку з цим, позивач наділений правом вимагати повернення невиплаченої суми кредиту із сплатою всіх сум, належних до сплати на дату пред`явлення вимоги, включаючи проценти, комісію та пеню (штраф). Кредитний договір № IKCASHPG4.22065.001 від 23.01.2012 року (а. с. 6-8) укладений із дотриманням вимог про форму і зміст договору, передбачених ст. ст. 1054-1055 ЦК України. Заборгованість відповідача ОСОБА_3 становить 42 303 грн. 32 коп., з яких 9 498 грн. 66 коп. заборгованість по тілу кредиту, 5 885 грн. 06 коп. заборгованість за відсотками, 4 464 грн. 00 коп. заборгованість за комісією та 22 455 грн. 60 коп. пеня, що підтверджується розрахунком суми заборгованості станом на 12.02.2015 року. На підставі вказаного вище, суд дійшов до висновку, що заявлений позов є підставним та вважає за необхідне стягнути з відповідача у користь позивача 42 303 грн. 32 коп. боргу, на підставі кредитного договору № IKCASHPG4.22065.001 від 23.01.2012 року.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції вцілому відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, однак зроблені без повного та всебічного з`ясування всіх обставин, що мають значення для справи; частина обставин, які суд вважав встановленими не відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, а тому рішення суду підлягає зміні.

ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» в особі представника Качора С.Б. 23.03.2015 року звернувся в суд із позовною заявою до ОСОБА_3 , в якій просило стягнути з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» заборгованість за кредитним договором від 23.01.2012 року у розмірі 42303 грн. 32 коп.

В обґрунтування позовних вимог посилалися на те, що 23.01.2012 року позивач ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» з відповідачем ОСОБА_3 уклали кредитний договір № IKCASHPG4.22065.001, згідно з яким позивач надав відповідачу грошові кошти для споживчих потреб у сумі 12 000 грн. 00 коп. терміном до 22.01.2014 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14 % річних та комісію за надання кредитних ресурсів у розмірі 1,2 % від суми кредиту по договору. У відповідності до договору, відповідач зобов`язувався щомісяця, у визначені строки, здійснювати погашення частини суми заборгованості за кредитом. Однак відповідач ОСОБА_3 зобов`язання за вказаним вище кредитним договором не виконала, проценти та комісію за користування кредитом не сплатила, у зв`язку з чим позивач змушений був звернутися до суду із даним позовом.

Як вбачається з матеріалів справи, дійсно, 23 січня 2012 року між ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № IKCASHPG4.22065.001, згідно якого позивач надав відповідачу кредит на споживчі потреби у розмірі 12 000 грн. 00 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14 % річних та комісію за надання кредитних ресурсів у розмірі 1,2 % від суми кредиту по договору з кінцевим терміном повернення до 22.01.2014 року. Цього ж дня відповідач ОСОБА_3 отримала кредит, а відтак, зобов`язана була належним чином виконувати умови кредитного договору.

На укладення вказаного договору ОСОБА_3 надав згоду її чоловік ОСОБА_4 (а.с. 9).

Окрім цього, ОСОБА_3 було підписано Таблицю визначення сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки та графік погашення платежів, що є додатками до кредитного договору.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення закону щодо договору позики, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору.

Відповідно до ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Частиною 1 статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позичкодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позичкодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст.629 ЦК України, договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Частина 1 ст.612 ЦК України визначає, що боржник, у даному випадку відповідач, вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, якщо він не виконав зобов`язання у строк, який встановлений договором чи законом.

Позивач виконав свої зобов`язання згідно умов кредитного договору, однак відповідачка не повернула отриманий кредит у встановлений договором термін та не виконала інші умови договору.

У зв`язку із невиконанням умов кредитного договору утворилась заборгованість за договором № IKCASHPG4.22065.001 від 23.01.2012 року, яка згідно розрахунку заборгованості станом на 12.02.2015 року становить 42303,32 грн., яка складається з простроченої заборгованості по тілу кредиту 9498,66 грн., простроченої заборгованості по відсотках 5885,06 грн., заборгованості по комісії 4464 грн., пені 22455,60 грн.

Також, у зв`язку із невиконанням умов кредитного договору, позивачем на адресу ОСОБА_3 направлено вимогу сплати №3428 від 26.07.2013 року, яку відповідачка отримала 30.07.2013 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 17 зворот).

З вимоги вбачається, що станом на 25 липня 2013 року заборгованість становить 16120,63 грн. з яких заборгованість за кредитом 3885,56 грн., прострочена заборгованість за кредитом 5613,10 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом 1731,90 грн. прострочена заборгованість за комісією 1728 грн., пеня 3022,56 грн.

З даної вимоги ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» вбачається, що ПАТ «ВБР» змінює умови договору та вимагає дострокового повернення кредиту, сплати винагороди та відсотків за його користуванням та виконання інших зобов`язань передбачених кредитним договором в строк до 24 серпня 2013 року.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

З правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц, вбачається, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Згідно вимоги ПАТ «ВБР» вимагало в строк до 24 серпня 2013 року сплатити винагороди та відсотків за користуванням кредитного договору та виконання інших зобов`язань передбачених кредитним договором

Таким чином, право позивача нараховувати проценти за користування кредитом, комісію за обслуговування кредиту, пеню та штраф припинилося 24 серпня 2013 року, а тому починаючи із зазначеної дати позивач не мав права нараховувати проценти та інші платежі за користування кредитом.

Однак, з розрахунку заборгованості вбачається, що після 24 серпня 2013 року позивачем нараховувалася проценти та інші платежі за користування кредитом.

Так, із розрахунку заборгованості вбачається, що 24 серпня 2013 року сальдо строкової заборгованості становило 3489,22 грн., сальдо простроченої заборгованості становило 6009,44 грн., прострочені відсотки 2012.29 грн., прострочена комісія 1872 грн., пеня 3566,44 грн.

Що стосується вимог банку про стягнення комісії, то слід вказати таке.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Частинами першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

У договорах за участю фізичної особи споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (частина друга статті 627 ЦК України).

Частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Особливості регулювання правовідносин за договорами споживчого кредиту передбачені також Законом України «Про захист прав споживачів».

Так, за змістом частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній станом на 23 січня 2012 року) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно зі статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Частиною третьою вищезазначеної статті (в редакції на час укладення кредитного договору) передбачено, що банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.

Згідно із частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами.

У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 зазначено, що встановлення банком у кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит (саме як компенсацію сукупних послуг банку за рахунок клієнта), є незаконним.

Виходячи з вищезазначеного, положення кредитного договору від 23 січня 2012 про сплату позичальником на користь банку комісії за надання кредитних ресурсів у розмірі 1,20% від суми кредиту по договору є нікчемним з моменту укладення договору.

Вказані вище платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже, такі умови договору порушують публічний порядок.

Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 20 липня 2022 року у справі № 343/557/15-ц.

Відтак, оскільки положення кредитного договору від 23 січня 2012 про сплату позичальником на користь банку комісії за надання кредитних ресурсів у розмірі 1,20% від суми кредиту по договору є нікчемним з моменту укладення договору, то колегія суддів вважає, що підстав для стягнення Банком з відповідачки комісії не було.

Відтак, від суми заборгованості, що підлягала стягненню слід відрахувати комісію.

Відповідно до стягнення підлягає заборгованість у розмірі 15077,39 грн., яка складається з строкової заборгованості - 3489,22 грн., простроченої заборгованості - 6009,44 грн., прострочених відсотків 2012.29 грн., пені 3566,44 грн.

Відтак, зважаючи на те, що ОСОБА_3 прострочила погашення поточних платежів кредиту та нарахованих відсотків, належним чином не виконала взятих на себе за договором зобов`язань, слід було б стягнути з відповідачки в користь позивача заборгованість у розмірі 15077,39 грн.

Що стосується доводів апелянта про те, що відповідачкою не отримувались кредитні кошти, то такі колегія суддів вважає необґрунтованими та не бере до уваги, зважаючи на те, що отримання позивачкою кредитних коштів підтверджується кредитним договором та додатками до нього, підписаними відповідачкою, згодою чоловіка відповідачки на укладення нею кредитного договору, заявою на видачу готівки №3877 від 23.01.2012 та розрахунком заборгованості із рухом коштів по рахунку (а.с. 6-10,16, 18-31).

Враховуючи вказане, доводи апеляційної скарги слід вважати частково обґрунтованими, та таку слід задовольнити частково, рішення ж суду першої інстанції слід змінити, виклавши резолютивну частину рішення таким чином: «Позов Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Банк Розвитку» задовольнити частково. Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Банк Розвитку», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Довіра та Гарантія»заборгованість за кредитним договором у розмірі 15077,39 грн. В задоволенні решти позову відмовити.»

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.3, 376 ч.1 п.2-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 08 травня 2015 року змінити.

Резолютивну частину рішення викласти в такій редакції:

«Позов Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Банк Розвитку» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Банк Розвитку», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Довіра та Гарантія»заборгованість за кредитним договором у розмірі 15077,39 грн.

В задоволенні решти позову відмовити.»

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 22 вересня 2022 року.

Головуючий: Я.А. Левик

Судді: Н.П. Крайник

М.М. Шандра