Номер провадження: 22-ц/813/3032/22
Головуючий у першій інстанції Калініченко Л. В.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.09.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Комлевої О.С., Сегеди С.М.,

За участю секретаря судового засідання: Мілєвої М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 березня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного закладу «Дитячий спеціалізований (спеціальний) санаторій «Зелена гірка» Міністерства охорони здоров`я України про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2020 року, ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Державного закладу «Дитячий спеціалізований (спеціальний) санаторій «Зелена гірка» Міністерства охорони здоров`я України (далі - ДЗ «ДССС «Зелена гірка» МОЗ України) про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 25 березня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Державного закладу «Дитячий спеціалізований (спеціальний) санаторій «Зелена гірка» Міністерства охорони здоров`я України (місцезнаходження: 65038, м. Одеса, вул. Дача Ковалевського, 89) про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу - відмовлено.

Не погоджуючись із вищевказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просить суд скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 березня 2021 року та прийняти нове рішення по справі, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу, ДЗ «ДССС «Зелена гірка» МОЗ України, посилаючись на її необґрунтованість, просить суд залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 березня 2021 року - без змін.

В судове засідання суду апеляційної інстанції, призначене на 01.09.2022 року, сторони не з`явилися, про розгляд справи були повідомлені належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.

Так, судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 працював на посаді машиніста котельної установки 3 розряду Державного закладу «Дитячий спеціалізований (спеціальний) санаторій «Зелена гірка» Міністерства охорони здоров`я України.

30 жовтня 2020 року Державним закладом «Дитячий спеціалізований (спеціальний) санаторій «Зелена гірка» Міністерства охорони здоров`я України винесено наказ №115 о/с, за підписом директора Євгена Крилова, яким звільнено ОСОБА_1 з посади машиніста котельної установки 3 розряду Державного закладу «Дитячий спеціалізований (спеціальний) санаторій «Зелена гірка» Міністерства охорони здоров`я України з 30 жовтня 2020 року на підставі п.7 ст.40 КЗпП України.

Незгода з вказаним наказом, стало підставою звернення позивача до суду з цим позовом.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, районний суд виходив з того, що підстави для визнання незаконним та скасування наказу про звільнення позивача відсутні, у зв`язку з чим позов в даній частині та в частині пов`язаних похідних вимог щодо поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, задоволенню не підлягають.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ст.43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності і захист від незаконного звільнення.

Згідно зі ст.55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (cт. 4 КЗпП України).

Згідно ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно ст. 3 КЗпП України до трудових відносин належать відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. У КЗпП України визначено виключний перелік підстав припинення трудового договору.

Трудові відносини - врегульовані нормами трудового права суспільні відносини, що виникають як результат впливу норм трудового права на поведінку суб`єктів трудової діяльності в результаті укладення трудового договору, внаслідок якого між ними виникають правові зв`язки, а також відносини з приводу встановлення умов праці на підприємстві, навчання й перекваліфікації за місцем роботи та відносини, пов`язані з наглядом і контролем за додержанням трудового законодавства, вирішенням трудових спорів та працевлаштуванням громадян.

Трудові правовідносини - об`єкт трудового права - це правові відносини між роботодавцем і працівником щодо виконання останнім певної роботи на умовах, визначених законодавством та роботодавцем. Працівник завжди є фізичною особою і є певною мірою залежною стороною в трудових правовідносинах, оскільки процес праці визначає роботодавець, але законодавство про працю передбачає широкий набір гарантій для працівника. Трудові правовідносини оформляються записом до трудової книжки, виданням наказу про прийом на роботу, а у визначених законодавством випадках - трудовим контрактом.

Статтею 5-1 КЗпП України передбачено гарантії забезпечення права громадян на працю, згідно з якою держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст.51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

За змістом до ч. 1 ст. 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Укладення трудового договору на певний строк відрізняється від укладення трудового договору на час виконання певної роботи тільки за формальними ознаками: у першому випадку строк дії договору визначається зазначенням на його тривалість або граничну дату, до якої продовжується дія трудового договору, а в іншому випадку сторони домовляються не про дату, не про строк, а про те, що даний трудовий договір укладено на час виконання певної роботи.

Трудовий договір визначає взаємні права та обов`язки сторін, умови праці працівника. Їх сукупність складає зміст трудового договору. Основна частина таких умов, прав і обов`язків регулюється законодавством про працю у централізованому порядку (тривалість робочого часу, відпусток, правила охорони праці і т.д.) та колективним договором і не може змінюватися за згодою сторін. До обов`язкових, окрім вже зазначених умов про місце роботи, трудову функцію, час початку виконання трудової функції, розмір винагороди за виконану роботу, відносять і умову про строк дії трудового договору.

Трудовий договір може бути укладеним, згідно зі ст. 23 КЗпП України: на невизначений строк; на визначений строк, який встановлюється за погодженням сторін; на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір може укладатися на будь-який строк, визначений за погодженням сторін.

Згідно із ст.36 КЗпП України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) підставами для припинення трудового договору є: 1) угода сторін; 2) закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення; 3) призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу; 4) розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).

Відповідно до пункту 7 ч. 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року роз`яснено, що звільнення на підставі п.7 ч.1 ст. 40 КЗпП України, є дисциплінарним звільненням, тому воно повинно проводитись з додержанням правил і порядку застосування дисциплінарних стягнень.

Відповідно до роз`яснень, наданих у пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів»(з подальшими змінами і доповненнями), вирішуючи позови про поновлення на роботі осіб, трудовий договір з якими розірвано за пунктом 7 статті 40 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що з цих підстав можуть бути звільнені з роботи працівники за появу на роботі у нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння в будь-який час робочого дня, незалежно від того, чи були вони відсторонені від роботи, чи продовжували виконувати трудові обов`язки. Нетверезий стан працівника або наркотичне чи токсичне сп`яніння можуть бути підтверджені як медичним висновком, так і іншими видами доказів, яким суд має дати відповідну оцінку.

Судовим розглядом справи встановлено, що підставою для ухвалення спірного Наказу слугували наступні підстави.

Відповідно до рапорту завідувача господарського сектору на ім`я директора ДЗ «Дитячий спеціалізований (спеціальний) санаторій «Зелена гірка» Міністерства охорони здоров`я України від 15.10.2020 року за вх. №151 повідомлено, що ОСОБА_1 систематично ухиляється від виконання своїх службових обов`язків, а саме від участі в заходах щодо підготовки до опалювального періоду (а.с. 64).

16.10.2020 року співробітниками харчового блоку, за підписом повара ОСОБА_2 , повара ОСОБА_3 , санітара буфету ОСОБА_4 , санітара, подано рапорт на ім`я директора ДЗ «Дитячий спеціалізований (спеціальний) санаторій «Зелена гірка» Міністерства охорони здоров`я України за вх. №152, яким повідомлено, що ОСОБА_1 , машиніст котельної установки, перебуває у стані алкогольного сп`яніння, що відображено у стійкому запаху алкогольних напоїв, нетвердої ходи останнього, істеричної поведінки, а також повідомлено, що ОСОБА_1 в період робочого часу заходив до харчового блоку за відсутності засобів захисту (маски), нецензурно лаявся, з вимогами надання йому їжі та столових приборів, за наявності і присутності малолітніх дітей у їдальні, що є неприпустимим (а.с. 65).

Як вбачається, на підставі зазначених рапортів, директором ДЗ «Дитячий спеціалізований (спеціальний) санаторій «Зелена гірка» Міністерства охорони здоров`я України Євгеном Криловим, за погодженням з ОСОБА_5 , видано Наказ №49 «Про виявлення порушень», яким наказано створити комісію для проведення службового розслідування щодо фактів викладених у рапортах, у складі: голови комісії - заступника директора санаторію з економічних питань Кирющенко О.Г., членів комісії: старшого інспектора відділу кадрів Ліподат Н.М., юрисконсульта ОСОБА_6 наказано здійснити перевірку у строк з 19 по 29 жовтня 2020 року, за результатами чого скласти та надати відповідний акт (а.с. 66).

За наслідком розгляду вказаної перевірки вбачається, що вказаною комісією 29.10.2020 року було складено акт, яким встановлено, що під час проведення службового розслідування встановлено, що машиніст котельної установки ОСОБА_1 , систематично ухиляється від виконання своїх службових обов`язків, а саме, від участі в заходах щодо підготовки до опалювального періоду, а перебуваючи на зміні 13.10.2020 р. він проігнорував розпорядження щодо прочистки теплообмінника переклавши свій об`єм робіт на інших кочегарів, потім, за поясненнями свідків, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння протягом всього робочого дня періодично вдирався до харчоблоку без засобів захисту (маски), нецензурно лаявся, і вимагав їжу та столові прибори, погрожував співробітницям харчоблоку, і все це відбувалося у той час, коли в їдальні знаходилися діти. Із бесід із співробітниками їдальні та бухгалтерії стало відомо, що вони вже неодноразово підозрювали ОСОБА_1 , у нетверезому стані, так як його поведінка була неадекватною, істеричною, грубою, з різноманітними погрозами, у тому числі, що він усіх засудить так як має змогу скористатися безоплатною правовою допомогою та цим користується. Також, безпосередній керівник ОСОБА_7 , повідомив що декілька разів після змін ОСОБА_1 у приміщені котельні знаходив порожні пляшки з під пива та вина. Загалом, поведінці ОСОБА_1 колеги давали негативну оцінку (а.с. 67).

Судом також встановлено, що під час проведення перевірки, а саме 28.10.2020 року завідувачем господарського сектору на ім`я директора ДЗ «Дитячий спеціалізований (спеціальний) санаторій «Зелена гірка» Міністерства охорони здоров`я України подано знов рапорт за вх. №196/2, яким повідомлено, що 28.10.2020 року ОСОБА_1 з`явився на роту з запізненням, протягом робочого дня не перебував на робочому місці, залишивши твердопаливний котел без нагляду. Повідомлено також, що в кімнаті побуту, ключі від якої в наявності були лише у ОСОБА_1 , знайдено порожньою тару з під пива (а.с. 68).

Тієї ж дати, 28.10.2020 року на ім`я директора ДЗ «Дитячий спеціалізований (спеціальний) санаторій «Зелена гірка» Міністерства охорони здоров`я України надійшов також рапорт від інженера з ремонту ОСОБА_8 за вх. №196/3, в якому повідомлено, що 28.10.2020 року ОСОБА_1 запізнився на роботу, протягом робочого дня не перебував на робочому місці, за наслідком чого залишив котел без нагляду, чим самим допустив небезпечну ситуацію. Також повідомлено, що в кімнаті відпочинку було знайдено порожньою пляшку з-під пива (а.с. 69).

Як вбачається, 28.10.2020 року комісією у складі: заступника директора санаторію з економічних питань ОСОБА_9 , завідуючої педагогічною частиною/головою профспілки Волгуновою Л.А., інженера з ремонту ОСОБА_8 , завідувача господарством ОСОБА_7 , складено Акт «Про встановлення факту появи ОСОБА_1 на роботі у нетверезовому стані» (а.с. 70), яким засвідчено, що:

- 28.10.2020 року о 14:10 машиніст (кочегар) котельної установки ОСОБА_1 з`явився на робочому місці у нетверезому стані;

- відмову ОСОБА_1 надати письмові пояснення;

- відмову ОСОБА_1 від проходження медичного огляду.

Також, як вбачається членами комісії 28.10.2020 року було складено також акт перевірки стану дотримання трудової дисципліни (а.с. 71), відповідно до якого вирішено:

- повідомити дільничного інспектора Національної Поліції про випадок, що стався за участі ОСОБА_1 ;

- повідомити чергову службу 102 Національної Поліції про випадок, що стався;

- усунути машиніста (кочегара) котельної установки ОСОБА_1 від виконання посадових обов`язків.

На підставі зазначених рапортів та актів, директором ДЗ «Дитячий спеціалізований (спеціальний) санаторій «Зелена гірка» Міністерства охорони здоров`я України Євгеном Криловим, за погодженням з ОСОБА_5 , 28.10.2020 року видано Наказ №50/1, яким наказано зокрема ОСОБА_1 , машиніста (кочегара) котельної установки відсторонити від роботи з 28.10.2020 року.

Від отримання копії вказаного Наказу і підписати за наслідком ознайомлення, ОСОБА_1 відмовився, що підтверджується Актом про відмову ОСОБА_1 підписати наказ про відсторонення від роботи та наступне звільнення, складений комісією у складі: старшого інспектора відділу кадрів Ліподат Н.М., заступника директора санаторію з економічних питань Кирющенко О.Г., інженера з ремонту ОСОБА_8 , завідувача господарством ОСОБА_7 .

Судом також встановлено, що в ДЗ «Дитячий спеціалізований (спеціальний) санаторій «Зелена гірка» Міністерства охорони здоров`я України діє Профспілкова організація «ДССС «Зелена гірка» МОЗ України» Профспілки працівників охорони здоров`я України, до членів якої належить позивач - ОСОБА_1 .

Статтею 43 КЗПП України встановлено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п`ятнадцятиденний строк обгрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником.

Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. Якщо працівник або його представник не з`явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності.

У разі якщо виборний орган первинної профспілкової організації не утворюється, згоду на розірвання трудового договору надає профспілковий представник, уповноважений на представництво інтересів членів професійної спілки згідно із статутом.

Виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) дав згоду на розірвання трудового договору.

Якщо працівник одночасно є членом кількох первинних профспілкових організацій, які діють на підприємстві, в установі, організації, згоду на його звільнення дає виборний орган тієї первинної профспілкової організації, до якої звернувся власник або уповноважений ним орган.

Власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір не пізніш як через місяць з дня одержання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Як встановленло судом та підтверджено матеріалами справи, на виконання вищевказаних вимог закону, 28.10.2020 року ДЗ «Дитячий спеціалізований (спеціальний) санаторій «Зелена гірка» Міністерства охорони здоров`я України, було подано до Профспілкової організація «ДССС «Зелена гірка» МОЗ України» подання за вих. №196/4 про розгляд питання стосовно звільнення ОСОБА_1 , у зв`язку з появою на роботі у нетверезовому стані за п.7 ст.40 КЗпП України.

Розгляд вказаного питання Профспілковою організацією «ДССС «Зелена гірка» МОЗ України» було призначено на 28.10.2020 року о 17 годині 00 хвилин, що підтверджується повідомленням за №1 від 28.10.2020 року.

Судом також встановлено, що головою Профспілкового комітету первинної профспілкової організації «ДССС «Зелена гірка» МОЗ України» було зачитано ОСОБА_1 текст повідомлення №1 від 28.10.2020 року про призначення засідання з розгляду подання від 28.10.2020 року за вих. №196/4, однак ОСОБА_1 відмовився від підпису на підтвердження отримання зазначеного повідомлення, що підтверджується складеним відповідним актом №1 складеного 28.10.2020 року «Про відмову від підпису на підтвердження отримання повідомлення від 28.10.2021 року №1».

У зв`язку з неявкою ОСОБА_1 засідання профспілкового комітету було відкладено на 29.10.2020 року о 16.00 року, що підтверджується повідомленням №2 від 28.10.2020 року. від отримання і підпису якого ОСОБА_1 відмовився, що підтверджується актом №2, складеним 28.10.2020 року «Про відмову від підпису на підтвердження отримання повідомлення від 28.10.2020 року за №2».

29.10.2020 року Профспілковим комітетом первинної профспілкової організації «ДССС «Зелена гірка» МОЗ України» було здійснено розгляд питання у відповідності до подання директора ДЗ «Дитячий спеціалізований (спеціальний) санаторій «Зелена гірка» Міністерства охорони здоров`я України від 28.10.2020 року за вих. №196/4, в засіданні за відсутності ОСОБА_1 , за наслідком чого вирішено надати попередню згоду на звільнення ОСОБА_1 у зв`язку з появою на роботі у нетверезовому стані на підставі п.7 ст.40 КЗпП України, що підтверджується протоколом №83 профспілкового комітету первинної профспілкової організації ДЗ «ДССС «Зелена гірка» МОЗ України».

За наслідком викладеного, директором ДЗ «Дитячий спеціалізований (спеціальний) санаторій «Зелена гірка» Міністерства охорони здоров`я України було винесено оспорюваний Наказ №115 о/с від 30 жовтня 2020 року про звільнення ОСОБА_1 .

З урахуванням вищевикладенного, апеляційний суд погоджується із висновком районного суду, що в діях позивача ОСОБА_1 наявний факт порушення трудової дисципліни, а оскаржуваний Наказ Державного закладу «Дитячий спеціалізований (спеціальний) санаторій «Зелена гірка» Міністерства охорони здоров`я України №115 о/с від 30.10.2020 року, є законним та винесено відповідачем з дотриманням усіх вимог і процедури звільнення встановленої КЗпП України, у звязку із чим, підстави для визнання незаконним та скасування наказу про звільнення позивача відсутні, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволенню не підлягають.

У доводах апеляційної скарги, ОСОБА_1 посилається на те, що оскаржуване рішення не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, оскільки у рішенні суду зазначено, що співробітники закладу неодноразово підозрювали ОСОБА_1 у знаходженні у нетверезому стані, так як його поведінка була неадекватною, істеричною, грубою, з різноманітними погрозами. Однак, апелянт зазначає, що якщо працівники підозрювали його у перебуванні на роботі у нетверезому стані, тому вони повинні були подати рапорти про ці події керівництву та відповідно повідомити адміністрацію. Проте будь - якого акту про факт перебування ОСОБА_1 на роботі у нетверезому стані складено не було, на медичний огляд не направлявся та наказ про відсторонення від роботи у звязку із перебуванням у нетверезому стані також не виносився.

Разом з тим такі доводи апелянта є безпідставними, з огляду на те, що в ході судового розгляду даної справи встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що 15.10.2020 року рапортом завідувача господарського сектору ОСОБА_7 на ім`я директора ДЗ «ДССС «Зелена гірка» МОЗ України за вх. №151 повідомлено, що ОСОБА_1 систематично ухиляється від виконання своїх службових обов`язків, а саме від участі в заходах щодо підготовки до опалювального періоду. Перебуваючи на зміні 13.10.2020 року він проігнорував розпорядження щодо прочистки теплообмінніка, переклавши свій обєм робіт на інших кочегарів (а.с. 64).

Крім того, на наступний день, 16.10.2020 року співробітниками харчового блоку, за підписом повара ОСОБА_2 , повара ОСОБА_3 , санітара буфету ОСОБА_4 , санітара, було подано також рапорт на ім`я директора ДЗ «ДССС «Зелена гірка» МОЗ за вх. №152, яким повідомлено, що машиніст котельної установки ОСОБА_1 , 13.10.2020 року, знаходився на їх думку у стані алкогольного сп`яніння (стійкий запах алкоголю, нетверда хода, істерична поведінка), а також повідомлено, що ОСОБА_1 протягом всього робочого дня вдирався до харчо блоку без засобів захисту (маски), нецензурно лаявся та вимагав їжу та столові прибори, за наявності і присутності малолітніх дітей у їдальні (а.с. 65).

Саме на підставі зазначених рапортів, директором ДЗ «ДССС «Зелена гірка» МОЗ України Євгеном Криловим, за погодженням з ОСОБА_5 , видано Наказ №49 «Про виявлення порушень», яким наказано створити комісію для проведення службового розслідування щодо фактів викладених у рапортах (а.с. 66).

При цьому як встановлено судом, за наслідком розгляду вищевкавказаної перевірки зазначеною комісією 29.10.2020 року було складено Акт, яким встановлено, що під час проведення службового розслідування встановлено, що машиніст котельної установки ОСОБА_1 , систематично ухиляється від виконання своїх службових обов`язків. В цьому акті також зазначено, що із бесід із співробітниками їдальні та бухгалтерії стало відомо, що вони вже неодноразово підозрювали ОСОБА_1 , у нетверезому стані, так як його поведінка була неадекватною, істеричною, грубою, з різноманітними погрозами (а.с. 67).

Таким чином, з наведенного вбачається, що керуючись вимогами діючого законодавства про працю, працівники закладу повідомили адміністрацію про порушення трудової дисципліни ОСОБА_1 , а саме Рапортом завідувача господарством ОСОБА_7 від 15.10.2020р. та Рапортом співробітників харчоблока від 16.10.2020р., а адміністрація - Наказом № 49 від 16.10.2020р., створила комісію, для проведення службового розслідування щодо фактів, викладених у рапортах, за наслідками розгялду якої і був складений Акт від 29.10.2020р.

При цьому доводи апелянта ОСОБА_1 про те, що вищевказані рапорти від 15.10.2020 р. та від 16.10.2022 року свідчить лише про невиконання працівником без поважних причин обовязків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку - фактично лише підтверджують те, що адміністрація закладу мала право порушити питання про притягнення його до дисціплінарної відповідальнсоті.

Твердження апелянта ОСОБА_1 про те, що постанова АПО18 №539281 по справі про адміністративне правопорушення від 28.10.2020 року, якою притягнуто його до адміністративної відповідальності і накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу, яка стала однією з підстав для його звільнення - є недопустимом доказом відповідно до ч.1 ст. 78 ЦПК України, оскільки невідомо яким чином її отримав відповідач є також необгрунтованими, з огляду на таке.

Так, відповідно до п.1 Розділу І Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах поліції № 1376 від 06.11.2015р., на яку посилається ОСОБА_1 , ця Інструкція встановлює порядок оформлення в органах Національної поліції України, у тому числі в їх структурних (відокремлених) підрозділах (далі - органи поліції), матеріалів про адміністративні правопорушення, порядок розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також визначає порядок контролю за дотриманням законодавства під час оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення (крім правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху).

При цьому у відповідності до п. 15 Розділу ІV, копія постанови по справі про адміністративне правопорушення протягом трьох днів вручається або надсилається особі, щодо якої цю постанову винесено. Копія постанови по справі про адміністративне правопорушення вручається особі, притягнутій до адміністративної відповідальності, особисто під підпис. У постанові по справі про адміністративне правопорушення зазначається дата її вручення і ставиться підпис правопорушника. У разі якщо копія постанови по справі про адміністративне правопорушення надсилається поштою, про це робиться відповідна відмітка у справі, до якої долучається корінець поштового повідомлення про її отримання. Копія постанови по справі про адміністративне правопорушення в той самий строк вручається або надсилається потерпілому на його прохання (у ній зазначається дата її вручення і ставиться підпис особи, яка її отримала).

З матеріалів справи вбачається, що заперечуючи проти позову, відповідачем було подано до суду відзив на позовну заяву, в додатках якого і додано копію вищевказаної постанови АПО18 №539281 по справі про адміністративне правопорушення від 28.10.2020 року, якою притягнуто позивача до адміністративної відповідальності і накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу (а.с. 72).

З вказаної постанови вбачається, що ОСОБА_1 було вчинене адміністративне правопорушення, яке полягає в тому, що останній 28.10.2020 року близько 14 години 10 хвилин вживав пиво «Хмельницьке», 46% у громадському місці - Державному закладі «Дитячий спеціалізований (спеціальний) санаторій «Зелена гірка» за адресою: м. Одеса, вул. Дача Ковалевського, 89.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Отже, враховуючи вищезазначені вимоги закону, відповідачем і була надана копія постанови.

При цьому у відзиві на апеляційну скаргу, відповідач зазначив, що вищевказана постанова була отримана з метою додаткового підтвердження факту перебування ОСОБА_10 на робочому місці у нетверезому стан.

Як вбачається, зазначена постанова є чинною, ОСОБА_1 не оскаржена.

Частиною 6 статті 82 ЦПК України передбачено, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

З урахуванням наведенного, суд першої інстанції обгрунтовано вважав доведеним факт того, що ОСОБА_1 28.10.2020 року під час робочого часу та виконання службових обов`язків, як машиніста котельної установки в Державному закладі «Дитячий спеціалізований (спеціальний) санаторій «Зелена гірка», вживав пиво та знаходився в стані алкогольного сп`яніння.

Безпідставними є і твердження ОСОБА_1 про те, що Повідомлення №1 від 28.10.2020 року та Повідомлення №2 від 28.10.2020 року засідання профспілквого комітету, де розглядалось питання про надання попередньої згоди на його звільнення, у звязку з появою на роботі у нетверезому стані, відповідно до п.7 ст. 40 КзпП України, засобами поштового звязку направлено не було.

Так, діюче законодавство про працю та норми які регулюють діяльність професійних спілок, не передбачають обов`язковість надіслання профспілковим комітетом, повідомлення про засідання - поштовими засобами зв`язку (рекомендованим листом з повідомленням про вручення).

Як встановлено матеріалами справи, профспілковим комітетом було прийнято рішення запросити ОСОБА_1 на засідання, шляхом вручення повідомлення особисто в руки, але у зв`язку з тим, що він відмовився їх отримувати та читати, представниками профспілки було повідомлено йому вголос особисто, про дату та час засідання, про що свідчать Акти № 1 та № 2 від 28.10.2020р. про відмову від підпису на підтвердження отримання повідомлень (а.с. 78, 80).

Інші доводи висновків суду не спростовують та зводяться лише до припущень, що не підтверджені жодними доказами і жодним чином не спростовують основні докази, які стали підставами для звільнення ОСОБА_1 , а саме - Акт про встановлення факту появи ОСОБА_1 на роботі у нетверезому стані від 28.10.2020 р. та Протокол № 83 від 29.10.2020р. Профспілкового комітету первинної профспілкової організації ДЗ «ДССС «ЗЕЛЕНА ГІРКА» МОЗ УКРАЇНИ» Профспілки працівників охорони здоров`я України про надання попередньої згоди на звільнення ОСОБА_1 , у зв`язку з появою на роботі у нетверезому стані, за п. 7 ст. 40 КЗпП України.

Відповідно до ч.6 ст.81 ІДПК України, доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява №. 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Жодних інших доводів на спростування висновків суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.

Таких висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла у постанові від 15 січня 2020 року у справі №145/1330/17.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 березня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного закладу «Дитячий спеціалізований (спеціальний) санаторій «Зелена гірка» Міністерства охорони здоров`я України про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 12.09.2022 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: С.М. Сегеда

О.С. Комлева