КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 372/4132/21 Головуючий 1 інстанція - Кравченко М.В.
Провадження № 22-ц/824/4366/2022 Доповідач 2 інстанція - Суханова Є.М.
П О С Т А Н О В А

іменем України

30 серпня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді: Суханової Є.М.,

суддів: Сушко Л.П., Олійника В.І.

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Колесник Ганни Миколаївни на рішення Обухівського районного суду Київської області від 02 листопада 2021 року у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису, заінтересована особа - ОСОБА_2 ,-

ВСТАНОВИВ:

26.10.2021 року заявник ОСОБА_1 звернувся із заявою про видачу обмежувального припису, у якій просив суд видати обмежувальний припис, відповідно до якого на строк шість місяців заборонити його колишній дружині ОСОБА_2 : перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою - ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ; наближатися ближче ніж на 1,5 м до місця його проживання (перебування), роботи, інших місць частого відвідування; особисто і через третіх осіб розшукувати його, переслідувати його та в будь-який спосіб спілкуватись із ним: вести листування, телефоні переговори з ним або контактувати з ним через будь-які засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Крім того, просив усунути перешкоди у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності - житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 . Свої вимоги обґрунтовує тим, ОСОБА_2 застосовує до нього психологічне та економічне насильство.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 02 листопада 2021 року ОСОБА_1 в задоволенні заяви про видачу обмежувального припису - відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Колесник Ганни Миколаївниподав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що воно ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права, з неповним та всебічним дослідженням усіх обставин справи, які мають значення для справи та невідповідністю висновків суду обставинам справи. Судом не вірно та не повно встановлено обставини повідомлені під час дачі показань свідками, не проведено оцінку ризиків та факторамир небезпеки таких ризиків щодо вчинення домашнього насильства. Просить скасувати рішення Обухівського районного суду Київської області від 02 листопада 2021 року та ухвалити нове, яким заяву ОСОБА_1 про видачу мобмежувального припису відносно ОСОБА_2 задовольнити повністю.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Частина перша статті 15 Цивільного кодексу України закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Разом з тим, вимогами цивільного процесуального законодавства суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від встановленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Судом першої інстанції встановлено, 06.08.2000 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб Відділом реєстрації актів громадянського стану Львівського міськвиконкому під актовим записом № 1327, що підтверджується Свідоцтвом про одруження № НОМЕР_1 .

Заочним рішенням Обухівського районного суду Київської області від 09 липня 2020 року у цивільній справі № 372/3699/19 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.

Заявник та заінтересована особа мають спільних дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується Свідоцтвом про народження № НОМЕР_2 ; дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується Свідоцтвом про народження № НОМЕР_3 .

Заявник тсверджує, що відносно нього мають місце свідомі, заздалегідь сплановані, продумані та скоординовані дії, а в окремих випадках бездіяльність, кожна з яких, навіть відокремлено від інших, є проявом психологічного та економічного насильства, в розумінні вищезгаданих законодавчих актів та судової практики, а в своїй сукупності вони, поза всяким сумнівом, відображають цілісну картину, яка характеризує ОСОБА_2 , як цинічного та абсолютно прагматичного Кривдника , який, заради досягнення поставленої перед собою мети, в даному випадку суто матеріального характеру, здатна знехтувати будь-якими принципами, правилами та нормами суспільної поведінки та моралі.

До таких проявів психологічного домашнього насильства заявник відносить наступні дії ОСОБА_2 по відношенню до нього:

- планомірні, цілеспрямовані провокативні дії та образливі, принизливі висловлювання, наклепи, які, враховуючи більш ніж двадцятирічний загальний стаж спільного подружнього життя та відповідний досвід спілкування, а також психологічний стан Заявника, викликаний його незаконним кримінальним переслідування внаслідок здійснення професійної діяльності, не могли не викликати роздратування та спровокувати конфліктні ситуації, які негайно фіксувалися на заздалегідь підготовані для цього аудіоносії та, в подальшому, розсилалися родині, друзям та, навіть, ключовим клієнтам Заявника на підтвердження його неврівноваженого психологічного стану, неадекватної поведінки та неможливості подальшого спільного життя;

- створення ситуацій, аналогічних вищезазначеним, з тією лише відмінністю, що мета таких дій та висловлювань була дещо іншою - дискредитація батька в очах власних дітей, оскільки події, за заздалегідь продуманим сценарієм, відбувалися у власному будинку де свідками мали виступати діти, яких ОСОБА_2 залучала до конфліктів, попередньо досягнувши максимально загострення конфліктної ситуації;

- безпідставне регулярне публічне звинувачення Заявника в зловживанні алкоголем, наркотичними засобами та ведені розпусного способу життя, що не тільки є наклепом, жодним чином не відповідає дійсності та порочить честь та гідність Заявника в очах оточуючих, але й повністю дискредитує його роль в сім`ї як чоловіка та батька, яка була здобута ним протягом довгих років наполегливою виховної роботи, заснованої на глибокому переконанні, що лише на власному прикладі можна навчити дітей основним принципам моралі та правилам суспільного життя, та нормам соціальної поведінки. При цьому, найбільш шокуючим з точки зору елементарної людської моралі є той факт, що кінцевою метою такої протиправної асоціальної та відверто протиправної поведінки є банальне прагнення одноособового заволодіння матеріальними благами, досягнення фінансової незалежності та підвищення власної самооцінки ОСОБА_2 , яка не спромоглася цього зробити в інший спосіб, а також виправдання таких своїх відверто насильницьких дій та висловів в очах суспільства;

- провокація та створення конфліктних ситуацій, таких, як перешкоджання Заявнику у доступі до спальні та ванної кімнати, шляхом самовільного встановлення замку на дверях спальні, мотивацією якої є належність даних приміщень до її особистого приватного володіння, внаслідок чого Заявник змушений ночувати в робочому кабінеті взагалі не пристосованому для цих потреб, самовільне переміщення всього наявного нижнього та верхнього одягу, а також білизни Заявника із гардеробної кімнати до підсобного приміщення пральні, та, при висловлені незгоди Заявника з такими діями, виклик представників правоохоронних органів із брехливими твердженнями та надуманими безрезультатними вимогами щодо притягнення Заявника до адміністративної відповідальності за нібито вчинення ним домашнього насилля;

- періодичне введення в оману представників правоохоронних органів та суду щодо фактичних обставин справ та завідомо неправдиві повідомлення про правопорушення, нібито вчинені Заявником з метою заподіяння шкоди їй особисто та суспільство в цілому;

- унеможливлення доступу людей, а також що мали намір відвідати Заявника у службових або особистих цілях шляхом надання відповідної вказівки охороні щодо допуску до Заявника будь-якої особи, мотивуючи такі дії наявністю в неї титульного будинковолодіння ;

- публікації в соціальних мережах відомостей стосовно особи Заявника, що жодним чином не відповідають дійсності, порочать його честь, гідність та ділову репутацію з метою дискредитації його в очах друзів, знайомих та суспільства в цілому;

Щодо проявів економічного домашнього насилля заявник відносить наступні дії ОСОБА_2 по відношенню до нього:

- неодноразова, трикратна самовільна заміна замків на вхідних дверях у відсутності Заявника та категоричні відмови ОСОБА_2 впустити Заявника до його власного будинку, в т.ч. із задіянням невідомих сторонніх осіб чоловічої статті, які, на очах у присутніх при цьому працівників правоохоронних органів, погрозами намагалися перешкодити Заявнику у його доступі до свого житла;

- встановлення охоронної сигналізації по всьому будинку, в т.ч. в робочому кабінеті Заявника, за час його відсутності із категоричною відмовою повідомити код сигналізації та введенням в оману охоронної структури щодо її одноособового володіння житловим будинком та незаконного перебування Заявника у даному будинку;

- крадіжка із робочого кабінету Заявника під час його відсутності, всіх належних йому, а також третім особам, засобів зв`язку, комп`ютерної техніки, відеокамер нагляду, що містили інформацію щодо подій, які відбувалися насправді у будинку та навколо будинку Заявника, ноутбуку із всією наявною робочою документацією, а також електронних носіїв інформації, особових документів Заявника, дозволів на зброю та службових посвідчень;

- самовільне заволодіння зброєю Заявника, яка зберігалася у спеціально призначеному сейфі та доступ до якої, враховуючи її властивості та вимоги законодавства щодо обмеження кола осіб, яким дозволено володіння таким спецзасобами, взагалі є заборонений;

- встановлення у кабінеті Заявника спеціальних технічних засобів, призначених для скритого знаття інформації з каналів зв`язку та прослуховування розмов Заявника;

- привласнення всіх спільних заощаджень, марнотратство, розміщення в загальнодоступних місцях записок з погрозами, поширення неправдивих відомостей щодо одноособовій належності житлового будинку їй особисто, а також неправдивих відомостей, щодо злочинів, вчинених Заявником, розкладання дохлих мух у місці вимушеної ночівлі Заявника, періодичне розсипання солі в місцях перебування Заявника в будинку та інші аналогічні дій, які свідчать про триваюче домашнє насилля по відношенню до Заявника зі сторони ОСОБА_2 , та її матері - ОСОБА_6 , з однією прозаїчною метою: одноособового заволодіння всім нерухомим майном та доходами від його експлуатації.

Відповідно до положень ст. 350-2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Предметом доказування є вчинення по відношенню до заявника домашнього насильства, що є необхідною умовою для можливості застосування судом до заінтересованої особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству.

Відповідно до положень п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдати шкоди психічному здоров`ю особи.

Обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 28.04.2020 року винесеній за результатами розгляду справи № 754/11171/19.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (East/West Alliance Limited v. Ukraine, № 19336/04, § 166-168, від 23 січня 2014 року).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу

у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;

- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;

- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно

із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності

є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосуванні такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи.

Відповідно до ч.1 ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Як наголошує ч.2 ст.27 Конституції України кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають у процесі запобігання та протидії домашньому насильству. Дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється, зокрема, на подружжя; колишнє подружжя.

Державна політика у сфері запобігання та протидії домашньому насильству спрямована на забезпечення комплексного інтегрованого підходу до подолання домашнього насильства, надання всебічної допомоги постраждалим особам та утвердження ненасильницького характеру приватних стосунків.

Основними напрямами реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству є: 1) запобігання домашньому насильству; 2) ефективне реагування на факти домашнього насильства шляхом запровадження механізму взаємодії суб`єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству; 3) надання допомоги та захисту постраждалим особам, забезпечення відшкодування шкоди, завданої домашнім насильством; 4) належне розслідування фактів домашнього насильства, притягнення кривдників до передбаченої законом відповідальності та зміна їхньої поведінки (ст. 5 цього Закону).

Положеннями ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків, зокрема: заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

За змістом заяви пропонується заінтересованій особі, яка є власником нерухомого майна, заборонити в судовому порядку володіти і користуватись власним майном та встановити інші істотні обмеження прав людини.

При цьому між учасниками цієї справи, які є колишнім подружжям, тривають судові спори з приводу розподілу спільного майна та іншого.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що обставини, на які посилається заявник і які він тлумачить як прояви домашнього насильства, не підтверджені належними і допустими доказами.

Також суд першої інстанції дав належну оцінку показам свідків у справі.

Колегя суддів вважає, що факти звернення апелянта до поліції із заявами та внесення відомостей про кримінальні провадження до ЄРДР, звернення до суду та правоохоронних органів не підтверджують беззаперечно вчинення ОСОБА_2 насильства щодо ОСОБА_1 . Фактів притягнення до відповідальності ОСОБА_2 або встановлення судом чи іншими уповноваженими органами їх протиправної поведінки з матеріалів справи не вбачається.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, про відсутність підстав для видачі обмежувального припису.

Апелянтом не доведено обставин, які б породжували правові наслідки у виді виникнення у заінтересованої особи зобов`язань вчинити певні дії, зокрема усунути перешкоди у користуванні заявником належним їй майном, тому достатніх підстав для скасування рішення сущду першої інстанції та задоволення позову суд не вбачає.

Отже, доводи апеляційної скарги ґрунтуються на власному тлумаченні і розумінні стороною позивача спірних правовідносин та положеньЦПК України, вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що районним судом порушено норми процесуального права або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України як підстави для скасування рішення суду.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстав для його скасування з мотивів, викладених у скарзі, апеляційний суд не знаходить.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.

Зважаючи на викладене, апеляційний суд рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст.ст.7,367, 369, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Колесник Ганни Миколаївни залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 02 листопада 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повна постанова складена 30.08.2022 року

Головуючий: Є.М. Суханова

Судді: Л.П. Сушко

В.І. Олійник