Справа № 463/1901/20 Головуючий у 1 інстанції: Мармаш В.Я.
Провадження № 22-ц/811/4133/21 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
№ 22-ц/811/4373/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2022 року м. Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря Матяш С.І.,

з участю: позивача ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 , її представника ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 01 жовтня 2021 року та ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 22 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівської міської ради, ОСОБА_3 про визнання незаконними та скасування рішень,

в с т а н о в и в:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, який в ході судового розгляду доповнила, та остаточно, з посиланням на ст.ст. 116-118, 155 ЗК України, ст. 15, 16, 1268 ЦК України, просила: визнати незаконними та скасувати п.9 додатку до ухвали Львівської міської ради №3804 від 31.07.2014 року «Про надання дозволу гр. ОСОБА_3 на виготовлення документації з землеустрою земельної ділянки площею 0,0600 га по АДРЕСА_1 » та ухвалу Львівської міської ради від 20.02.2020 року №6342, якою затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 площею 0,0600 га ОСОБА_3 .

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 01 жовтня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 22 жовтня 2021 року задоволено заяву представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 та стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 9243 грн.

Рішення та ухвалу суду оскаржила позивач ОСОБА_1 .

Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що оспорювані нею ухвали Львівської міської ради прийняті без належної підготовки відповідних матеріалів на розгляд сесії міської ради, поданих відповідачем ОСОБА_3 , оскільки будь-яких дій щодо перевірки достовірності графічного матеріалу, складеного ЛКП «Центр земельного кадастру», де землекористувачем вказана неіснуюча особа ОСОБА_5 , належності заявниці повторно виданого свідоцтва про смерть її чоловіка ОСОБА_5 від 09.07.2014 року та фактичного користування земельною ділянкою відповідачкою, не було здійснено.

Зазначає, що судом невірно трактовано її майнове право на спадкування після смерті чоловіка ОСОБА_5 у 2003 році, який уклав з Львівською міською радою договір тимчасового користування спірною земельною ділянкою №30811005 від 12.09.2000 року на підставі ст.24 ЗК України (1990 року). Вважає, що вказана земельна ділянка входить до складу спадщини, відповідно до ст.1218 ЦК України, як визначене майнове право. На переконання апелянта, право довічного користування землею може бути успадковане, оскільки на час смерті її чоловіка у жовтні 2003 року, перелік підстав припинення права користування не включали смерть фізичної особи.

Наголошує, що відповідач ОСОБА_3 не надала жодного доказу того, що вона була користувачем земельної ділянки, не було таких доказів здобуто й судом першої інстанції. Звертає увагу, що затвердження саме проекту землеустрою, а не технічної документації по встановленню (відновленню) меж та надання у приватну власність земельної ділянки, що перебувала у користуванні позивачки, порушує її права, як землекористувача.

Вважає, що при вирішенні спору по суті судом першої інстанції невірно надано правову оцінку обставинам справи та допущено порушення норм матеріального та процесуального права, а тому просить скасувати рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування доводів щодо скасування ухвали суду про розподіл судових витрат апелянт посилається на те, що дане питання вирішувалось судом у її відсутності та без урахування поданих нею заперечень на ухвалення додаткового рішення в даній справі.

Звертає увагу, що вона є інвалідом ІІ групи, пенсіонером, а її розмір пенсії становить 2414 грн. 74 коп., тому понесені протилежною стороною судові витрати у справі повинні компенсуватись за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Окрім того, вважає, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалено рішення, понесені витрати на правничу допомогу в повному обсязі, а повинен керуватись принципами справедливості та верховенства права.

На переконання апелянта, розмір витрат, визначений стороною відповідача, є необгрунтовано завищеним.

Просить скасувати додаткове рішення та стягнути з Державного бюджету України у межах бюджетних асигнувань Личаківського районного суду м.Львова, яким ухвалено відповідне рішення, на користь відповідачів судові витрати у розмірі не більше 50% прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто 1135 грн.

27 січня 2022 року від Львівської міської ради надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач заперечує доводи та вимоги апелянта.

Наголошує, що у провадженні Личаківського районного суду м. Львова перебувала справа №463/3375/15-а за позовом ОСОБА_1 до Львівської міської ради, управління природних ресурсів та регулювання земельних відносин Львівської міської ради, третя особа ОСОБА_3 , в якій було ухвалено рішення, що набрало законної сили, про відмову у задоволенні позовної вимоги про скасування ухвали Львівської міської ради від 31.07.2014 року №3804 «Про надання громадянам дозволу на виготовлення документації із землеустрою» в частині пункту 9, що стосується надання ОСОБА_3 дозволу на виготовлення документації із землеустрою на земельну ділянку по АДРЕСА_1 площею 0,0600 га.

В судове засідання апеляційного суду представник Львівської міської ради не з`явився, подав клопотання про відкладення розгляду справи, покликаючись на зайнятість в іншій справі, однак, у задоволенні такого клопотання було відмовлено, тому розгляд справи проведено відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України у його відсутності.

Заслухавши пояснення сторони позивача в підтримання апеляційних скарг, заперечення сторони відповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Розглядаючи спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено порушення її прав щодо надання земельної ділянки, внаслідок прийняття оспорюваного рішення (п.9 додатку до ухвали Львівської міської ради №3804 від 31.07.2014 року «Про надання дозволу громадянці ОСОБА_3 на виготовлення документації з землеустрою земельної ділянки площею 0,0600 га по АДРЕСА_1 »).

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Правовідносини у сфері забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель регулюються, зокрема, Конституцією України, Земельним кодексом України та Законом України «Про землеустрій».

За нормами п. «б» ст. 12 ЗК України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, серед іншого, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Пунктом 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що виключною компетенцією сільських, селищних, міських рад є вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Згідно з ч. 1 ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Частиною 3 ст. 116 ЗК України визначено, що безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі, зокрема, одержання земельних ділянок із земель державної та комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

За правилами ч. 6 ст. 118 ЗК України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 ЗК України. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються викопіювання з кадастрової карти (плану) або інші графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Згідно з ч. 7 цієї статті ЗК України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 ЗК України, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Частиною 10 статті 118 ЗК України передбачено, що відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.

Аналіз наведених норм права дає підстави вважати, що ними встановлено підстави, порядок, строки передачі земельної ділянки у власність громадян та визначені органи, уповноважені розглядати ці питання. Ці норми передбачають, зокрема, що для передачі земельної ділянки у власність зацікавлена особа звертається до відповідних органів з клопотанням на отримання дозволу для розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність, за результатами розгляду якого встановлені ЗК України органи приймають одне з відповідних рішень.

Відповідно до статті 118 ЗК України, порядок безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадянами передбачає реалізацію таких послідовних етапів: звернення громадян з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; надання дозволу відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування; розробка суб`єктами господарювання за замовленням громадян проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в порядку, передбаченому статтею 186-1 ЗК України; затвердження відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Аналіз наведених норм права, якими врегульовано процедуру безоплатного отримання земельних ділянок, свідчить про те, що всі дії відповідних суб`єктів вказаної процедури є взаємопов`язаними, послідовними і спрямовані на досягнення результату у вигляді отримання земельної ділянки у власність.

У постанові від 30 травня 2018 року у справі №826/5737/16, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність, а тому не створює правових наслідків, крім тих, що пов`язані з неправомірністю його прийняття.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі №688/2908/16-ц, провадження №14-28цс20, вказано, що обов`язок діяти добросовісно поширюється на обидві сторони. Так, може кваліфікуватися як недобросовісна така поведінка власника земельної ділянки (в особі органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування), коли він необґрунтовано зволікає з наданням дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, не повідомляє чи несвоєчасно повідомляє про відмову у наданні дозволу або не наводить вичерпні мотиви такої відмови, надає дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, завідомо знаючи про перешкоди у наданні земельної ділянки в оренду, необґрунтовано зволікає з розглядом проекту землеустрою щодо відведення, безпідставно відмовляє у його затвердженні і у той же час надає дозвіл на розробку проекту землеустрою та затверджує цей проект щодо іншої особи.

З іншого боку, якщо особа, отримавши дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, сама зволікає з його розробкою та поданням на затвердження, вона цілком може очікувати, що земельна ділянка буде надана в користування іншій особі. Не вважатиметься добросовісною і поведінка особи, яка отримала дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розробила проект та подала його на затвердження, завідомо знаючи про перешкоди у наданні земельної ділянки в оренду.

Виходячи з викладеного, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що неможливо надати єдину універсальну відповідь на питання про те, чи є поведінка органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який надав дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки кільком особам, правомірною чи неправомірною. Відповідь на це питання залежить від оцінки такої поведінки як добросовісної чи недобросовісної, і така оцінка має здійснюватися у кожній справі окремо, виходячи з конкретних обставин справи.

Рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою є стадією процесу отримання права власності чи користування на земельну ділянку. Звернення особи до органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування з метою отримання земельної ділянки у власність чи користування зумовлене інтересом особи на отримання цієї земельної ділянки, за відсутності для цього законних перешкод. Зазначений інтерес, у випадку формування земельної ділянки за заявою такої особи та поданими документами, підлягає правовому захисту. Погодження та затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, яка раніше сформована на підставі проекту землеустрою іншої особи, порушує законний інтерес такої особи щодо можливості завершити розпочату ним відповідно до вимог чинного законодавства процедуру приватизації земельної ділянки та суперечить вимогам землеустрою. За наявності двох або більше бажаючих отримати земельну ділянку державної чи комунальної власності у власність при безоплатній передачі земельних ділянок в межах встановлених норм (стаття 121 ЗК України), першочергове право на таке отримання має особа, на підставі проекту землеустрою якої сформована відповідна ділянка, якщо для цього відсутні законні перешкоди.

Отже, дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки означає дозвіл власника земельної ділянки здійснити певні дії на землі власника.

У постанові від 17 жовтня 2018 року у справі №380/624/16-ц, провадження №14-301цс18, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою не є правовстановлюючим актом і не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття права власності чи користування на земельну ділянку. Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від цього висновку.

З матеріалів справи встановлено, що рішеннями Львівської міської ради, а саме п. 9 додатку до ухвали Львівської міської ради №3804 від 31.07.2014 року вирішено надати дозвіл відповідачці ОСОБА_3 на виготовлення документації із землеустрою земельної ділянки площею 0,0600 га на АДРЕСА_1 .

Відповідно до Закону України «Про державний земельний кадастр», на підставі ухвали від 31.07.2014 №3804 ділянка сформована, їй присвоєно кадастровий номер :08:011:0005, дані про земельну ділянку внесено до Державного земельного кадастру і ділянка зазначена на публічній кадастровій карті України.

Відповідно до звернення ОСОБА_3 від 01.07.2019 року, підготовлено проект ухвали про затвердження гр. ОСОБА_3 проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_1 , площею 0,06 га, кадастровим номером :08:011:0005.

В той же час, судовим рішенням у справі №463/3375/15-а, яке має преюдиційне значення для даної справи, встановлено, що 16.04.2015 року ОСОБА_1 також звернулась до Львівської міської ради із заявою про погодження вибору місця розташування земельної ділянки по АДРЕСА_1 та надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою. Листом відповіддю №2403-3вих1730 від 21.05.2015 року Управління природних ресурсів та регулювання земельних відносин Львівської міської ради повідомило позивачку про те, що ухвалою сесії Львівської міської ради №3804 від 31.07.2014 року «Про надання громадянам дозволу на виготовлення документації із землеустрою» гр. ОСОБА_3 надано дозвіл на виготовлення документації із землеустрою по АДРЕСА_1 .

У постанові від 27 березня 2018 року у справі 463/3375/15-а Верховний Суд зазначив, що в даному випадку, як ОСОБА_3 , так і ОСОБА_1 мають рівне право розробити проекти землеустрою, подальше затвердження яких відбувається із кінцевим визначенням особи, що отримає право власності або користування (оренду) на ділянку.

Ухвалою Львівської міської ради №5035 від 25.04.2019 року, на виконання постанови Верховного Суду від 27.03.2018 року у справі №463/3375/15-а, надано ОСОБА_1 дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0600 кв.м. на АДРЕСА_1 для ведення садівництва за рахунок земель, що не надані у власність або користування.

Також судом встановлено, що чоловіком позивача ОСОБА_1 був ОСОБА_5 , якому згідно з договором №50811005 від 12.09.2000 року на праві тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди), було передано ділянку на АДРЕСА_1 строком на три роки. Вищезазначений договір було укладено відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України, яка втратила чинність, «Про форму договору на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди)» №197 від 17.03.1993 року. Після спливу цього терміну договір тимчасового користування не був переукладений.

17.10.2002 року ухвалою Львівської міської ради №72 ОСОБА_5 надано дозвіл на оформлення земельної ділянки в оренду. На підставі даного рішення повинна була бути виготовлена технічна документація для укладення договору оренди та укладений сам договір оренди (п.2.1-2.2 ухвали), однак померлим ОСОБА_5 дана ухвала виконана не була й договір оренди укладений не був.

Чоловік позивачки ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто вже після закінчення строку дії договору про тимчасове користування землею від 12.09.2000 року. На момент його смерті не було ні чинного договору користування (тимчасового чи постійного), ні укладеного договору оренди.

Згідно інформації, зазначеної в довідці з державної статистичної звітності, про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями, наданої відділом Держземагенства у м. Львові Львівської області Головного управління Держземагенства у Львівській області від 25.06.2014 року за №40/01-14/3085, земельна ділянка на АДРЕСА_1 площею 0,0600 га знаходиться в користуванні ОСОБА_5 для городництва без належно оформлених діючих правовстановлюючих документів на землекористування, договір на право тимчасового користування землею зареєстрований 12.09.2000 року за №158 в кн. записів 2-5, термін дії договору закінчився, договір не переукладався.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що земельна ділянка не передавалася спадкодавцю ні в оренду, ні у власність, а тому, відповідно, вказана земельна ділянка не могла входити до складу спадщини, яка залишилась після смерті ОСОБА_5 , і таку, як спадок, не могла отримати позивач ОСОБА_1 .

Посилання позивачки на те, що вона продовжувала користуватися земельною ділянкою, тому з цих підстав має право на неї, не заслуговують на увагу, оскільки сам факт користування при відсутності будь-яких правовстановлюючих документів, які підтверджують правомірність користування чи наявність нерухомих об`єктів на земельній ділянці, не дають права на переважне надання земельної ділянки у власність, а отже, позивач не довела суду про порушення її прав на користування спірною земельною ділянкою.

Враховуючи викладене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що оспорюваним рішенням відповідача не порушено прав та інтересів позивача, оскільки за своєю правовою природою воно не породжує виникнення у особи, якій надано дозвіл на виготовлення проекту відведення земельної ділянки права користування такою ділянку, а зазначений дозвіл є всього лише наслідком виконання дотримання особою порядку звернення за таким дозволом.

Перевіряючи законність рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання незаконною та скасування ухвали Львівської міської ради від 20.02.2020 року №6342 «Про затвердження гр. ОСОБА_3 проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_1 » колегія суддів виходить з наступного.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Аналізуючи норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, апеляційний суд вважає, що при вирішенні питання передачі земельних ділянок у власність підлягають застосуванню законодавчі акти прямої дії, які безпосередньо регулюють вказані правовідносини.

Зокрема, це Земельний кодекс України та Закон України «Про землеустрій», де передбачено порядок передачі земельних ділянок, органи державної влади, до повноважень яких відноситься вирішення цього питання, а також вичерпний перелік документів, які необхідні для цього.

Відповідно до положень ст. 50 Закону України «Про землеустрій», в редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок погоджуються та затверджуються в порядку, встановленому Земельним кодексом України.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу.

Рішенням про надання земельної ділянки у користування за проектом землеустрою щодо її відведення здійснюються: затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Підставою відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише його невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів.

Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у наданні земельної ділянки у користування або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.

У відповідності до ст. 50 Закону України «Про землеустрій», за винятком письмової згоди землекористувача та копій правовстановлюючих документів на об`єкти нерухомого майна, ОСОБА_3 надала проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, що розташована на АДРЕСА_1 , із належним переліком документів, що затверджені законодавством.

Серед документів у проекті землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_3 наявний висновок державної експертизи про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, яким встановлено, що, враховуючи відповідність нормативно-технічним документам, відділ Держземагенства у м. Львові Львівської області погоджує проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки гр. ОСОБА_3 у власність площею 0,0600 га для ведення садівництва на АДРЕСА_1 .

Ухвалою Львівської міської ради від 20.02.2020 року №6342 «Про затвердження гр. ОСОБА_3 проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_1 » затверджено ОСОБА_3 проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надано земельну ділянку площею 0,0600 га (кадастровий номер :08:011:0005) на АДРЕСА_1 у власність для ведення садівництва.

Відсутність підстав для відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки свідчить про законність ухвали Львівської міської ради від 20.02.2020 року №6342 «Про затвердження гр. ОСОБА_3 проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_1 ».

Окрім того, позивач, звертаючись до суду з відповідним позовом, не вказала правових підстав визнання незаконним та скасування згаданого рішення (ухвали).

Також необхідно зазначити, на момент прийняття оспорюваного рішення позивачем не було розроблено та не подано на затвердження власного проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки, що з врахуванням визначених у законі строків розгляду звернення громадян про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність, унеможливлювало зволікання із вирішенням звернення відповідача ОСОБА_3 із цього питання.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач ОСОБА_3 не надала жодного доказу на підтвердження тієї обставини, що вона була користувачем спірної земельної ділянки, є безпідставними, оскільки для отримання права щодо розробки проекту землеустрою та подальшого його затвердження, таких документів не вимагається.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду та задоволення позовних вимог позивача й доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не було врахованого, що оскаржувані ухвали Львівської міської ради прийняті без належної підготовки відповідних матеріалів на розгляд сесії міської ради, поданих ОСОБА_3 .

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для скасування чи зміни законного й обґрунтованого рішення суду першої інстанції по суті вирішення даного спору.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», (CASE OF SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE), рішення від 10 лютого 2010 року).

Згідно зі ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, обставини справи встановлені судом правильно, доказам надана належна правова оцінка, тому підстави для скасування чи зміни рішення суду відсутні.

Що ж стосується вирішення судом першої інстанції питання розподілу судових витрат за заявою сторони відповідача ОСОБА_3 , то колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Звертаючись до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення, відповідач ОСОБА_3 в особі свого представника адвоката Бень Б.З. просила стягнути з позивачки понесені судові витрати на правничу допомогу у розмірі 9243 грн., подавши детальних опис та розрахунок таких витрат, а також документи, підтверджуючі оплату таких витрат на вказану в заяві суму.

Задовольняючи таку заяву та ураховуючи наслідки розгляду даної справи по суті відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для відшкодування за рахунок позивачки судових витрат, які понесла відповідач ОСОБА_3 , однак, суд прийняв судове рішення у виді ухвали, а не додаткового рішення, що суперечить вимогам статті 270 ЦПК України.

Окрім того, необхідно зазначити, що вартість понесених відповідачкою витрат на правничу допомогу є необґрунтовано завищеною, оскільки до розрахунку витрат включено час очікування адвокатом початку судового засідання у справі, що не відповідає критерію реальності адвокатських витрат та наданих правничих послуг, а тому, за наявності заперечень позивача, які вона виклала у заяві від 21.10.2021 року, посилаючись у тому числі й на те, що вона має другу групу інвалідності, та ураховуючи вимоги статті 137 ЦПК України, колегія суддів доходить висновку про часткове задоволення заяви відповідачки та стягнення у її користь понесених витрат на правничу допомогу адвоката у підготовці відзиву на позовну заяву, вивченні матеріалів справи та за участь в судових засіданнях у суді першої інстанції в розмірі 5000 грн., що буде відповідати критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з обставин даної справи та результатів її розгляду.

Отже, з наведених вище мотивів, оскаржувана ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню, як така, що прийнята з порушенням норм процесуального закону, з ухваленням апеляційним судом нового рішення про стягнення із ОСОБА_1 у користь ОСОБА_3 витрат на правничу допомогу в розмірі 5000 грн.

При цьому, необхідно зазначити, що процесуальним законом не передбачено випадків щодо звільнення учасника справи від сплати такого виду судових витрат, як витрати на правничу допомогу, а тому доводи апелянта в цій частині є безпідставними.

У зв`язку з перебуванням одного із членів колегії суддів у відпустці в період з 19 по 23 вересня 2022 року, повний текст постанови складений в перший робочий день після відпустки 26 вересня 2022 року.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.п.1, 2, 375, 376 ч.1 п.4, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 01 жовтня 2021 року залишити без задоволення. Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 01 жовтня 2021 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 22 жовтня 2021 року задовольнити частково. Ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 22 жовтня 2021 року скасувати і прийняти нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 у користь ОСОБА_3 витрати на правничу допомогу в розмірі 5000 гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 26 вересня 2022 року.

Головуючий С.М. Бойко

Судді: С.М. Копняк

А.В. Ніткевич