Номер провадження 2/754/518/22
Справа №754/7919/21
РІШЕННЯ

Іменем України

18 серпня 2022 року Деснянський районний суд м.Києва в складі:

головуючого - судді Зотько Т.А.,

за участі секретарів судового засідання Нагорної М.В.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та пені по аліментам,-

ВСТАНОВИВ:

У травні 2021 позивач в особі свого представника -Адвоката Фадєєвої Наталії Ігорівни звернувся з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та пені по аліментам. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 12.10.2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було розірвано шлюб. В шлюбі у сторін народився позивач - ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 06.07.2017 року вирішено стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання сина ОСОБА_1 щомісячно в розмірі ј всіх видів заробітку. На підставі рішення видано виконавчий лист від 10.10.2017 року. На підставі виконавчого листа відкрито виконавче провадження. Відповідно до розрахунку заборгованість по аліментам станом на 12.06.2020 року заборгованість становить 140 501,64 грн.. На підставі вищевикладених обставин позивач звернувся із позовною заявою до суду.

Ухвалою суду від 27.05.2021 року вищевказану позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення її недоліків.

Ухвалою від 11.06.2021 року позовну заяву було призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться.

Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, через електронний суд подали клопотання/заяву в якій вказали, що позовні вимоги підтримують у повному обсязі, просили про їх задоволення.

Відповідачка у судове засідання не з`явилась, про розгляд справи сповіщалася належним чином, про поважність причин своєї неявки суду не повідомила. 25.01.2022 направила на адресу суду відзив, в якому категорично з позовними вимогами не погодилась, посилаючись на те, що позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними. Позивач не є особою, яка набула право на стягнення пені за несплаченими аліментами, оскільки вони були стягнуті на користь ОСОБА_3 . Зазначила, що згідно довідки-розрахунку заборгованості по сплаті аліментів за період з 20.01.2017 року по 31.01.2018 від 05 березня 2021 року на неї виконавчою службою було накладено штраф у розмірі 50 відсотків, який складає 70 250,82, таким чином сума неустойки в різі її нарахування має бути зменшена на суму штрафу винесеного виконавцем. Крім того, вказала, що позивачем пропущено строк на звернення до суду з вказаним позовом, а відтак просила суд застосувати до даних вимог строк позовної давності та відмовити у задоволенні вимог позивача.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, дійшов до наступного висновку.

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12.10.2012 року у справі № 2610/7993/12 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було розірвано шлюб.

Позивач ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а/з № 735), його батьками є відповідачка ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується відповідними копіями свідоцтва про народження позивача та свідоцтва про смерть ОСОБА_3 ..

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 06.07.2017 року у справі № 761/2705/17 вирішено стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання сина ОСОБА_1 щомісячно в розмірі ј всіх видів заробітку.

На підставі рішення видано виконавчий лист від 10.10.2017 року та було відкрито виконавче провадження.

Відповідно до довідки - розрахунку заборгованості зі сплати аліментів за період з січня 2017 року по 12.06.2020 виданої Шевченківським районним відділом державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) від 05.03.2021 № 54920288/09, вбачається, що станом на 12.06.2020 заборгованість складає 140501,64 грн..

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

За змістом статей 150, 180 Сімейного кодексу України (далі - СК України), батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

Статтею 27 Конвенції про захист прав дитини визначено, що батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно зі ст. 18 Конвенції про захист прав дитини суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини.

Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Розмір заборгованості зі сплати аліментів визначається державним виконавцем за місцем виконання рішення суду у порядку встановленому Сімейним кодексом.

Таким чином, відповідно до закону батьки зобов`язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними й чи є в них кошти, достатні для надання утримання, а лише враховується судом при визначенні розміру стягуваних аліментів. Обов`язок батьків утримувати свою неповнолітню дитину закріплений Конституцією України та діючим законодавством.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» в першій редакції, що діяла станом на 02.06.2016, визначено, що Боржник зобов`язаний 1) утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; 6) надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.

Особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.

Згідно з вимогами ст.179 СК України, аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини.

Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини.

Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання.

Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до Цивільного кодексу України.

Отже, враховуючи викладене вище, встановлені по справі обставини, з урахуванням вимог діючого законодавства, суд приходить до висновку, що відповідачка, будучи обізнаною про свій обов`язок утримувати сина до досягнення ним повноліття, належним чином, своєчасно аліменти на утримання позивача не виплачувала, внаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 140501,64 грн., яка на момент смерті стягувача - ОСОБА_3 07.08.2018 погашена не була.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 досяг повноліття ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Будь яких доказів, що з моменту смерті ОСОБА_3 07.08.2018 та досягнення позивачем повноліття ІНФОРМАЦІЯ_3 вирішувалось питання щодо заміни сторони виконавчого провадження або погошення наявної заборгованості по несплаченим аліментам, суду не надано.

Також відповідачкою не надано суду належних та допустимих доказів на спростування твердження позивача щодо її вини у виникненні даної заборгованості по несплаченим аліментам.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що заборгованість у розмірі 140 501,64 грн. виникла з вини відповідачки, вказані кошти мали бути сплачені на утримання позивача у справі за період до досягнення ним повноліття, а відтак у розумінні ст.179 СК України є саме його власністю та підлягають стягненню з відповідачки на користь позивача в судовому порядку.

За правилами ч.1, ст. 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

У разі застосування до особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, заходів, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України "Про виконавче провадження", максимальний розмір пені повинен дорівнювати різниці між сумою заборгованості та розміром застосованих заходів примусового виконання, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України "Про виконавче провадження".

Як рекомендує п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 року „Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" передбачена ст.196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів.

Таким чином, суд вважає, що оскільки заборгованість по сплаті аліментів за період 2017-2020 року виникла з вини відповідачки, позивач, як власник одержаних на його утримання коштів, має право на стягнення з відповідачки неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення, але не більше 100 відсотків заборгованості.

Сума неустойки (пені) за вказаний період складає за розрахунком позивача складає 1 740 815,32 грн..

Відповідачка з вказаним розміром пені не погодилась, разом з тим контр розрахунку суду не надала.

Згідно з вимогами ч.14 ст.71 Закону України "Про виконавче провадження" за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за один рік, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 20 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.

За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за два роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 30 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.

За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 50 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.

У подальшому постанова про накладення штрафу у розмірі, визначеному абзацом першим цієї частини, виноситься виконавцем у разі збільшення розміру заборгованості боржника на суму, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за один рік.

Суми штрафів, передбачених цією частиною, стягуються з боржника у порядку, передбаченому цим Законом, і перераховуються стягувачу.

Суд перевіривши наданий позивачем розрахунок пені за вказаний період, враховуючи вимоги ч. 1 ст. 196 СК України, обмежує розмір неустойки (пені) до розміру не більше 100 відсотків заборгованості.

Разом з тим, враховуючи що довідка-розрахунок заборгованості містить інформацію про застосування щтрафу до боржниці у розмірі 70250,82 грн., та визначено загальний розмір заборгованості у даному виконавчому провадженні з урахуванням застованого згідно з вимогами ч.14 ст.71 Закону України "Про виконавче провадження" штрафу, а всього становить 140501,64 + 70250,82 (штраф) + 14050,16 (виконавчий збір) = 224802,62 , а відтак суд остаточно визначає розмір (неустойки) пені, яка підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача у загальному розмірі 140501,64 (максимальний розмір пені) - 70250,82 (штраф) = 70250,82 грн..

При цьому, суд не погоджується з заявою відповідачки про застосування судом строку позовної давності та відмови позивачу у задоволенні вимог у зв`язку з пропущенням позивачем строку на звернення до суду, з тих підстав, що згідно з вимогами ч.1 ст.196 СК України, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

З приписів статті 89 ЦПК України вбачається, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів.

Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості по аліментам та пені за несвоєчасне виконання зобов`язань.

Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 908, 00 грн.

Керуючись ст.ст. 180, 194, 196 СК України, ст.ст. 2, 10, 49, 76, 77-81, 89, 141, 177, 209, 210, 265, 274, 279, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Стягнути зі ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ) заборгованість по несплаченим аліментам у розмірі 140501,64 грн. та пеню за прострочення сплати аліментів у загальному розмірі 70250,82 грн..

В задоволенні інших вимог позову - відмовити.

Стягнути зі ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь держави судовий збір урозмірі 908,00 грн..

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду виготовлено 12.09.2022.

Суддя: