Справа № 944/7127/21 Головуючий у 1 інстанції: Матвіїв І.М.
Провадження № 22-ц/811/1212/22 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р.В.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,

секретаря: Іванової О.О.,

з участю ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Яворівського районного суду Львівської області від 20 квітня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про поновлення на квартирній черзі та визнання недійсним рішення житлової комісії військової частини НОМЕР_1 , оформлене протоколом № 18 від 08.07.2020 року,-

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про поновлення на квартирному обліку та визнання недійсним рішення житлової комісії військової частини НОМЕР_1 , оформлене протоколом № 18 від 08 липня 2020 року.
В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що з 20 липня 2005 року він перебував у черзі на поліпшення житлових умов для отримання житла за рахунок МО України та з 27 грудня 2017 року є в першочерговій черзі як учасник бойових дій.
22 червня 2020 року на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 за №120 від 22 червня 2020 року його було звільнено з військової служби в запас по закінченню строку військової служби за контрактом та відповідно до згаданого наказу зазначено, що постійним або службовим житлом не забезпечувався.
В червні 2021 року йому стало відомо, що згідно протоколу №18 від 08 липня 2020 року засідання житлової комісії військовій частині НОМЕР_1 його виключено із квартирної черги військової частини НОМЕР_1 у зв`язку із звільненням з лав ЗС України у зв`язку із закінченням контракту.
На момент звільнення його вислуга у Збройних Силах України становила 27 років 10 місяців 19 дні, пільгова 02 роки 01 місяць 20 днів.
Рішення житлової комісії (протокол) військової частини НОМЕР_1 за №18 від 08 липня 2020 року вважає незаконним та таким, що порушує його конституційні права.
Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 20 квітня 2022 року позов задоволено.
Визнано незаконним рішення житлової комісії військової частини НОМЕР_1 , оформлене протоколом №18 від 08 липня 2020 року, затверджене наказом командира військової частини НОМЕР_1 №818 від 13 липня 2020 року.
Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 поновити ОСОБА_1 на квартирному обліку громадян з 20 липня 2005 року - в загальній черзі; з 27 грудня 2017 року в першочерговій черзі на отримання житла, як військовослужбовця із вислугою 27 календарних років, для отримання житла за рахунок Міністерства оборони України.
Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 в дохід держави судовий збір в розмірі 1816 гривен 00 коп.
Рішення суду оскаржила Військова частина НОМЕР_1 .
В апеляційній скарзі посилається на те, що отримання житла є саме правом, а не обов`язком особи, тому вона є вільною в його реалізації на власний розсуд, а оскільки ОСОБА_1 звільнився з військової служби по закінченню строку контракту і ним був поданий рапорт командиру військової частини НОМЕР_1 в добровільному порядку про зняття його з квартирного обліку підстав для залишення (поновлення) позивача на квартирній черзі не вбачалося.
Вказує, при ухваленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції, не взяв до уваги наявність рапорту ОСОБА_1 про добровільне зняття його з квартирного обліку.
На думку скаржника, військовослужбовець на власний розсуд вирішив відмовитися від реалізації свого права на житло, доказом чого є рапорт, написаний ОСОБА_1 у добровільному порядку. Командир військової частини НОМЕР_1 , маючи обов`язком розглядати всі заяви, скарги та інші звернення військовослужбовців, задовольнив рапорт ОСОБА_1 у повному обсязі.
Просить рішення Яворівського районного суду Львівської області від 20 квітня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
В судове засідання представник Військової частини НОМЕР_1 не з`явився, хоча належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, що відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України не перешкоджає розгляду справи без його участі.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 на заперечення апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 №120 від 22 червня 2020 року ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас за підпунктом "а" п.2 ч.5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".
Відповідно до витягу з протоколу №15 засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_1 , затвердженого командиром військової частини НОМЕР_1 від 27 грудня 2017 року ОСОБА_1 зараховано на квартирний облік у військовій частині НОМЕР_1 на підставі п.2.5 «Інструкції…» від 30 листопада 2011 року №7379 (зі змінами) із збереженням попереднього часу перебування загальна черга з 20 липня 2005 року та внесено в списки першочерговиків з 27 грудня 2017 року на підставі ст.45 ЖКУ (УБД).
Відповідно до витягу з протоколу засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_1 №18 від 08 липня 2020 року вирішено виключити ОСОБА_1 з обліку осіб, що потребують поліпшення житлових умов при військовій частині НОМЕР_1 загальної, першочергової та позачергової черги.
Таке рішення житлової комісії затверджено наказом командира військової частини НОМЕР_1 №818 від 13 липня 2020 року.
Про зазначене рішення житлової комісії та наказ командира військової частини НОМЕР_1 позивач дізнався в червні 2021 року, після чого, 26 серпня 2021 року звернувся до відповідача із заявою про усунення порушень законодавства в частині виключення його з квартирної черги шляхом скасування протоколу №18 від 08 липня 2020 року та поновлення його на такій черзі.
У відповідь на таку заяву позивачу відповідачем надано лист від 07 вересня 2021 року про відмову у задоволенні заяви. В обґрунтування такого листа зазначено, що комісія при прийнятті такого рішення керувалася наказом МО України №380 від 31 липня 2018 року «Про затвердження Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями» та постановою КМУ № 1081 від 03 серпня 2006 року «Про затвердження Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями», відповідно до яких не передбачено залишення заявника на квартирній черзі у разі звільнення з військової служби у зв`язку з закінченням терміну дії контракту.
18 листопада 2021 року позивач повторно звернувся до відповідача із заявою про усунення порушень законодавства щодо виключення його з квартирної черги шляхом скасування протоколу №18 від 08 липня 2020 року та поновлення його на такій черзі.
У відповідь на таку заяву позивачу відповідачем надано лист від 25 листопада 2021 року про відмову у задоволенні заяви. В обґрунтування такого листа повторно зазначено, що комісія при прийнятті такого рішення керувалася наказом МО України №380 від 31 липня 2018 року «Про затвердження Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями» та постановою КМУ № 1081 від 03 серпня 2006 року «Про затвердження Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями», ст. 12 ЗУ "Про соціальний захист військовослужбовців та членів їх сімей", відповідно до яких не передбачено залишення заявника на квартирній черзі у разі звільнення з військової служби у зв`язку з закінченням терміну дії контракту.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з наступного.
Статтею 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», який також встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Згідно з абзацом 1 частини першої статті 12 цього Закону держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених ЖК УРСР та іншими нормативно-правовими актами; порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей жилими приміщеннями, а також розмір і порядок виплати військовослужбовцям грошової компенсації за піднайм (найм) жилих приміщень визначаються Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до абзацу 4 частини першої статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання або за їх бажанням грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення. Такі жилі приміщення або грошова компенсація надаються їм один раз протягом усього часу проходження військової служби за умови, що ними не було використано право на безоплатну приватизацію житла.
На виконання приписів вищевказаної статті постановою Кабінету Міністрів України № 1081 від 03 серпня 2006 року затверджено «Порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями».
Відповідно до пункту 24 цього Порядку військовослужбовці зараховуються на облік згідно з рішенням житлової комісії військової частини, яке затверджується командиром військової частини; у рішенні зазначаються дата зарахування на облік, склад сім`ї, підстави для зарахування на облік, вид черговості (загальна черга, в першу чергу, поза чергою), а також підстави включення до списків осіб, що користуються правом першочергового або позачергового одержання житлових приміщень, а в разі відмови в зарахуванні на облік - підстави відмови з посиланням на відповідні норми законодавства.
Пунктом 9 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що військовослужбовці, що перебувають на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, при звільненні з військової служби в запас або у відставку за віком, станом здоров`я, а також у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням інших організаційних заходів, у разі неможливості використання на військовій службі залишаються на цьому обліку у військовій частині до одержання житла з державного житлового фонду або за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення, а в разі її розформування - у військових комісаріатах і квартирно-експлуатаційних частинах районів та користуються правом позачергового одержання житла.
Аналогічні приписи закріплені й в пункті 29 «Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями».
Пунктом 30 вищевказаного Порядку передбачено, що військовослужбовці знімаються з обліку у разі: поліпшення житлових умов, внаслідок чого відпала потреба в наданні житла; засудження військовослужбовця до позбавлення волі на строк понад шість місяців, крім умовного засудження; звільнення з військової служби за службовою невідповідністю, у зв`язку з систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем; подання відомостей, що не відповідають дійсності, але стали підставою для зарахування на облік; в інших випадках, передбачених законодавством.
Системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що військовослужбовці, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та члени їх сімей мають право на отримання житла, а отже і на залишення на обліку до отримання ними житла, в тому числі і у разі звільнення в запас чи відставку, крім випадків, передбачених пунктом 30 Порядку.
Пунктом 3 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями встановлено, що військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надається житло для постійного проживання.
Забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житлом для постійного проживання проводиться шляхом надання один раз протягом усього часу проходження військової служби житла новозбудованого, виключеного з числа службового, вивільненого або придбаного у фізичних чи юридичних осіб, надання кредиту для спорудження (купівлі) житла.
Відповідно до ч.1 ст.39 Житлового кодексу УРСР (далі ЖК УРСР) громадяни беруться на облік потребуючих поліпшення житлових умов: за місцем проживання - виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів за участю громадської комісії з житлових питань, створюваної при виконавчому комітеті; за місцем роботи - спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації і відповідного профспілкового комітету. При цьому беруться до уваги рекомендації трудового колективу. Рішення про взяття громадян на облік потребуючих поліпшення житлових умов за місцем роботи затверджується виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів.
Положеннями ст.40 ЖК УРСР закріплено, що громадяни перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до одержання житлового приміщення, за винятком випадків, передбачених частиною другої цієї статті.
Громадяни знімаються з обліку потребуючих поліпшення житлових умов у випадках:
1) поліпшення житлових умов, внаслідок якого відпали підстави для надання іншого жилого приміщення;
1-1) одноразового одержання за їх бажанням від органів державної влади або органів місцевого самоврядування грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення у встановленому порядку;
2) виїзду на постійне місце проживання до іншого населеного пункту;
3) припинення трудових відносин з підприємством, установою, організацією особи, яка перебуває на обліку за місцем роботи, крім випадків, передбачених законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР;
4) засудження до позбавлення волі на строк понад шість місяців, заслання або вислання;
5) подання відомостей, що не відповідають дійсності, які стали підставою для взяття на облік, або неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про взяття на облік.
Зняття з обліку потребуючих поліпшення житлових умов провадиться органами, які винесли або затвердили рішення про взяття громадянина на облік.
Про зняття з обліку потребуючих поліпшення житлових умов громадяни повідомляються у письмовій формі з зазначенням підстав зняття з обліку.
Згідно ст. 42 ЖК УРСР жилі приміщення надаються тільки громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов та внесені до єдиного державного реєстру громадян, які потребують поліпшення житлових умов, крім випадків, передбачених статтею 46, частинами першою і другою статті 54, частиною першої статті 90, частиною шостою статті 101, статтями 102, 110, частиною першою статті 114 цього Кодексу, а також інших випадків, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР.
Облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм у безстрокове користування жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду, призначених для постійного проживання визначається Правилами обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в УРСР, затверджені постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11.12.1984 року № 470 (далі Правила).
Згідно п.29 Правил зняття з квартирного обліку та виключення із списків осіб, які користуються правом першочергового одержання жилих приміщень, провадиться органами, які винесли або затвердили рішення про взяття громадянина на облік (включення до вказаного списку).
При розгляді цих питань на засідання відповідних органів запрошуються заінтересовані особи.
Про зняття з обліку (виключення із списку) громадяни у 15-денний строк повідомляються у письмовій формі з указанням підстав зняття з обліку (виключення із списку).
Суд першої інстанції правильно звернув увагу на те, що на засіданні житлової комісії військової частини НОМЕР_1 08 липня 2020 року позивач не був присутній, оскільки не був належним чином повідомлений про час та дату відповідного засідання.
Встановивши, що при зарахуванні ОСОБА_1 на квартирний облік та перебування його на квартирному обліку порушень житловою комісією та позивачем допущено не було і останній перебував на квартирному обліку, вислуга років у Збройних Силах України становить 27 років, підстави, визначені законом для зняття з квартирного обліку не настали, суд дійшов правильного висновку про незаконність дій відповідача щодо виключення позивача зі списків квартирного обліку і про наявність правових підстав для задоволення позову.
Такий висновок узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 11 листопада 2020 року у справі № 683/3095/18 (провадження № 61-7801св19), від 18 грудня 2019 року у справі № 683/2199/18 (провадження № 61-17451св19), від 08 квітня 2020 року у справі № 6783/2197/18 (провадження № 61-14634св19) та від 19 травня 2020 року у справі № 683/2198/18 (провадження № 61-14222св19).
Суд першої інстанції правильно відхилив доводи відповідача про те, що позивачем в добровільному порядку було подано рапорт про зняття його з квартирного обліку, оскільки позивачем в судовому засіданні повідомлено суд, що такий рапорт дійсно ним подавався, однак без зазначення дати подання. Даний рапорт був зареєстрований відповідачем 25 червня 2020 року за вхідним номером 4682, уже після звільнення ОСОБА_1 , що, в тому числі, не заперечувалося і представником відповідача.
За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі.
До події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності. Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності.
Зазначене відповідає правовому висновку викладеному Верховним Судом України у постанові від 22 лютого 2017 року у справі № 6-2705цс16.
У своїх висновках Європейський суд з прав людини неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення пункту 1 дозволяє позбавлення власності лише "на умовах, передбачених законом", а пункт 2 визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію "законів" (рішення у справах "Амюр проти Франції", "Колишній король Греції та інші проти Греції" та "Малама проти Греції"). "Майном" може бути як "існуюче майно", так і активи, включаючи вимоги, стосовно яких особа може стверджувати, що вона має принаймні "легітимні сподівання" на реалізацію майнового права (пункт 83 рішення від 12.07.2001 у справі Ганс-Адам ІІ проти Німеччини"). "Легітимні сподівання" за своїм характером повинні бути більш конкретними, ніж просто надія й повинні ґрунтуватися на законодавчому положенні або юридичному акті, такому як судовий вердикт (рішення у справі "Копецький проти Словаччини").
Європейський суд з прав людини у рішенні від 26 червня 2014 року у справі Суханов та Ільченко проти України зазначив, що за певних обставин законне сподівання на отримання активу також може захищатися статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (пункт 35).
За змістом судової практики Європейського суду з прав людини захист законних сподівань (очікувань) є одним з аспектів правової визначеності.
Принцип законного очікування спрямований на те, щоб у випадках, коли особа переконана, що досягне певного результату, якщо буде діяти відповідно до норм правової системи, забезпечити захист цих очікувань.
На підставі викладеного суд дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_1 перебував на квартирному обліку з 2005 року, сподівання позивача на отримання постійного житла були передбачені чинними нормами Законів України як на час постановлення позивача на квартирний облік, так і на час його перебування на ньому, тобто були конкретними. Беручи до уваги, що доказів забезпечення житлом позивача та правомірності рішення про зняття з квартирного обліку в матеріалах справи відсутні, на жодну з підстав, викладених в ст.40 ЖК УРСР, відповідач при прийнятті рішення не посилається, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність порушення житлового права ОСОБА_1 , законність заявлених позовних вимог та наявність підстав для їх задоволення.
Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростували висновки суду першої інстанції. Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Також, відповідно до практики ЄСПЛ, зокрема у справі «Гарсіа Руіз проти Іспанії (Garcia Ruiz v. Spain) від 21.01.1999 року (заява 30544/96), п. 26: «…при відхиленні скарги апеляційний суд може в принципі просто схвалити обґрунтування рішення суду нижчого суду…».
Зважаючи на вказане колегія суддів вважає за можливе в цілому схвалити мотиви суду першої інстанції щодо розгляду усіх позовних вимог, викладені в оскаржуваному рішенні, вважаючи такі належними та відповідними до встановлених обставин, що мають значення та вимог закону, без додаткового дублювання.
Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.
Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Рішення Яворівського районного суду Львівської області від 20 квітня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 23 вересня 2022 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.