Постанова

Іменем України

14 вересня 2022 року

м. Київ

справа № 390/1377/15-ц

провадження № 61-13395св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),

суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України»,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 11 листопада 2015 року у складі судді Гершкул І. М. та постанову Кропивницького апеляційного суду від 28 липня 2020 року у складі колегії суддів: Чельник О. І., Єгорової С. М., Письменного О. А.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2015 року публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України» (далі - ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України») звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 17 квітня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України», правонаступником якого є ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України», і ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 55108С1, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у сумі 50 000 доларів США зі сплатою 13% річних та терміном повернення до 16 квітня 2033 року.

На забезпечення виконання цього договору 17 квітня 2008 року сторони уклали договір іпотеки, згідно з яким в іпотеку банківській установі передано житловий будинок по АДРЕСА_1 .

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником кредитних зобов`язань станом на 02 липня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 48 200 доларів США, з яких: прострочена заборгованість за тілом кредиту - 45 332,60 доларів США, термінові проценти - 491,11 доларів США, прострочені проценти - 2 376,36 доларів США, пеня за несвоєчасне погашення кредиту - 27 883,79 гривень і пеня за несвоєчасну сплату процентів - 7 821,18 гривень, яку банк просив стягнути на свою користь.

У серпні 2015 року ОСОБА_1 подала зустрічний позов до ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» про захист прав споживача, визнання кредитного договору і договору іпотеки недійсними, скасування запису про обтяження майна і зобов`язання вчинити дії.

На обґрунтування своїх вимог посилалась на те, що ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» не мав повноважень на видачу фізичним особам кредитів у іноземній валюті; перед укладенням кредитного договору їй не повідомлено усю інформацію щодо кредитування, передбачену Законом України «Про захист прав споживачів», та не попереджено про покладення на неї відповідальності за валютні ризики; банк не ознайомив її з дійсною реальною процентною ставкою і абсолютним значенням подорожчання кредиту.

Посилаючись на те, що умови кредитного договору від 17 квітня 2008 року є несправедливими і він укладений під впливом обману з боку банку, просила визнати цей договір недійсним, визнати недійсним укладений на його забезпечення договір іпотеки від 17 квітня 2008 року, виключити із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про обтяження іпотекою будинку, розташованого на АДРЕСА_1 , а також зобов`язати ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» повернути їй усе отримане у порядку виконання недійсного правочину.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 11 листопада 2015 року позов ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» задоволено.

Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» заборгованість за кредитним договором від 17 квітня 2008 року у розмірі 48 200,07 доларів США, з яких: прострочена заборгованість - 45 332,60 доларів США, термінові проценти - 491,11 доларів США, прострочені проценти - 2 376,36 доларів США, пеня за несвоєчасне погашення кредиту - 27 883,79 гривень і пеня за несвоєчасну сплату процентів - 7 821,18 гривень.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи первісний позов, суд першої інстанцій дійшов висновку про доведеність факту порушення ОСОБА_1 зобов`язань з повернення отриманого кредиту, що призвело до виникнення у неї заборгованості у зазначеному банком розмірі.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 при укладенні кредитного договору ознайомилася з усією необхідною інформацією, погодилася з його умовами, підписала договір і тривалий час виконувала його умови, тому відсутні визначені цивільним законодавством і Законом України «Про захист прав споживачів» правові підстави для визнання кредитного договору і укладеного у його забезпечення договору іпотеки недійсними.

Рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 11 травня 2017 року рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 11 листопада 2015 року скасовано і ухвалено рішення.

У задоволенні позову ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано недійсним кредитний договір від 17 квітня 2008 року № 55108С1, укладений між ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та ОСОБА_1 .

Визнано недійсним договір іпотеки від 17 квітня 2008 року, укладений між ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та ОСОБА_1 .

Стягнено з ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» на користь ОСОБА_1 535,92 гривень на відшкодування судового збору та 10 800 гривень - на відшкодування витрат на проведення судово-економічної експертизи.

Задовольняючи зустрічний позов, апеляційний суд виходив із того, що оспорений кредитний договір укладений під впливом обману ОСОБА_1 щодо його істотних умов, а саме щодо дійсного розміру реальної процентної ставки і абсолютного значення подорожчання кредиту, та є несправедливим, тому підлягає визнанню недійсним разом із укладеним у забезпечення його виконання договором іпотеки.

Дійшовши висновку про недійсність кредитного договору, апеляційний суд відмовив у задоволенні позову ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» про стягнення зі ОСОБА_1 кредитної заборгованості.

Постановою Верховного Суду від 04 грудня 2019 року рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 11 травня 2017 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Направляючи справу на новий апеляційний розгляд, Верховний Суд вказав, що суду необхідно встановити, чи є заниження показників реальної процентної ставки за кредитом і абсолютного значення подорожчання кредиту наслідком самостійного обрання ОСОБА_1 страховиків із високими тарифами, яким є порядок внесення страхових платежів і за рахунок яких коштів вони оплачуються; чи свідчить узгоджений сторонами у договорі порядок зарахування платежів у рахунок погашення кредиту про істотний дисбаланс договірних прав і обов`язків.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

При новому апеляційному розгляді справи постановою Кропивницького апеляційного суду від 28 липня 2020 року рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 11 листопада 2015 року змінено в частині стягнення заборгованості.

Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» заборгованість за кредитним договором від 17 квітня 2008 року у сумі 46 963,68 дол. США та 4 889,50 грн, із яких: прострочена заборгованість - 45 332,60 дол. США, термінові відсотки - 508,97 дол. США, прострочені відсотки - 1 122,71 дол. США, а також пеню за кредитом - 1 969,19 грн і пеню за відсотками - 2 920,31 грн.

В іншій частині судове рішення залишено без змін.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру заборгованості, апеляційний суд зазначив, що строк виконання основного зобов`язання було змінено банком внаслідок пред`явлення вимоги, заборгованість за кредитним договором від 17 квітня 2008 року підлягає стягненню згідно з розрахунком, який зазначений у претензії на момент її отримання позичальником, а саме 18 квітня 2015 року.

У решті апеляційний суд погодився з рішення суду першої інстанції як таким, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

04 вересня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами обох інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні первісного позову та задоволення зустрічного позову.

Підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 17 грудня 2020 року у справі № 278/2177/15-ц (провадження № 61-22158св19), від 30 січня 2018 року у справі № 161/16891/15-ц, від 29 травня 2019 року у справі № 539/1582/16-ц, від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18, від 20 жовтня 2020 року у справі № 456/3643/17, від 28 жовтня 2020 року у справі № 760/7792/14-ц; постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Також заявник вказує на порушення судами норм процесуального права, що унеможливлює встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме суд не дослідив зібрані у справі докази, необґрунтовано відхилив клопотання про витребування доказів, встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини другої статті 389, пункти 1, 3, 4 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Аргументи учасників справи

Доводи особи, які подали касаційну скаргу

Касаційна скарга аргументована тим, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки та дійшли помилкових висновків при вирішенні спору.

Суди не врахували, що станом на день укладення кредитного договору банк не мав повноважень з надання споживчого кредиту в іноземній валюті. Крім того, суди ухвалили судові рішення, врахувавши неналежні докази без дослідження їх оригіналів.

Доводи інших учасників справи

ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» подало відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін, які ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Суди попередніх інстанції дійшли обґрунтованих висновків при вирішенні справи, ухвалили законні та обґрунтовані рішення на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені судами із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 25 січня 2021 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 11 листопада 2015 року та постанови Кропивницького апеляційного суду від 28 липня 2020 року.

Відкрито касаційне провадження у даній справі.

Витребувано з Кіровоградського районного суду Кіровоградської області справу № 390/1377/15-ц за позовом публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором; за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» про визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки, зобов`язання вчинити дії.

Ухвалою Верховного Суду від 07 вересня 2021 року справу № 390/1377/15-ц призначено до судового розгляду.

Ухвалою Верховного Суду від 15 вересня 2021 року касаційне провадження у справі № 390/1377/15-ц зупинено до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21).

Ухвалою Верховного Суду від 10 серпня 2022 року касаційне провадження у справі № 390/1377/15-ц поновлено.

Обставини справи

Суди встановили, що 17 квітня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України», правонаступником якого є ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України», і ОСОБА_1 укладений кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 50 000 доларів США зі сплатою 13 % річних та терміном повернення до 16 квітня 2033 року.

Пунктом 2.3.1. кредитного договору передбачено, що кредит надається у готівковій формі. Платежі за кредитом здійснюються у доларах США з одночасним утворенням заборгованості за кредитом на позичковому рахунку позичальника № НОМЕР_1 .

Пунктом 6 кредитного договору позичальнику надається інформація щодо ряду супутніх послуг та тарифів до них у додатку № 2, що є невід`ємною частиною цього договору.

При укладенні кредитного договору в іноземній валюті ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» діяв на підставі банківської ліцензії від 25 грудня 2001 року № 2 на право здійснювати банківські операції, визначені частиною першою та пунктами 5-11 частини другої статі 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», а також дозволу від 25 грудня 2001 року № 2-1.

17 липня 2009 року, 25 січня 2010 року, 08 лютого 2010 року та 15 листопада 2012 року сторони уклали додаткові угоди до кредитного договору, доповнивши його пунктом щодо відстрочки погашення основного боргу, вилучено положення щодо комісії за управління кредитом і надання банку інформації, змінено умови кредитного договору щодо погашення кредиту та забезпечення зобов`язання, доповнено пунктом щодо нерозголошення даних про позичальника.

На забезпечення виконання кредитного договору 17 квітня 2008 року сторони уклали договір іпотеки, згідно з яким в іпотеку банку передано житловий будинок на АДРЕСА_1 .

Звертаючись до суду з первісним позовом у липні 2015 році, банк просив стягнути на свою користь кредитну заборгованість у розмірі 48 200,07 дол. США, яка утворилася станом на 02 липня 2015 року.

Обґрунтовуючи підстави зустрічного позову, ОСОБА_1 посилалась на приписи статей 11, 15, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо несправедливості умов оспорюваних правочинів, оскільки на час укладення кредитного договору банк не повідомив її про валютні ризики, пов`язані з підвищенням вартості валюти (долару США), не повідомив орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуг з оформлення договору про надання кредиту, внаслідок чого банк застосував нечесну підприємницьку діяльність, ввівши її в оману.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу (пункт четвертий частини другої статті 389 ЦПК України).

Підставами касаційного оскарження у цій справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 11 листопада 2015 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 28 липня 2020 року є посилання на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 17 грудня 2020 року у справі № 278/2177/15-ц (провадження № 61-22158св19), від 30 січня 2018 року у справі № 161/16891/15-ц, від 29 травня 2019 року у справі № 539/1582/16-ц, від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18, від 20 жовтня 2020 року у справі № 456/3643/17, від 28 жовтня 2020 року у справі № 760/7792/14-ц; постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України); порушення судами норм процесуального права, що унеможливлює встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме суд не дослідив зібрані у справі докази, необґрунтовано відхилив клопотання про витребування доказів, встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини другої статті 389, пункти 1, 3, 4 частини третьої статті 411 ЦПК України).Відповідно до статті 400 ЦПК України, якою визначено межі розгляду справи судом касаційної інстанції, встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції діє в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Позиція Верховного Суду

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У частині другій статті 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За правилом статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

У справі, яка є предметом перегляду, суди встановили, що ОСОБА_1 належним чином не виконувала взятих на себе зобов`язань щодо повернення кредиту, внаслідок чого виникла заборгованість, яка підлягає стягненню на користь банківської установи.

15 квітня 2015 року на адресу ОСОБА_1 банк направив претензію з вимогою про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором від 17 квітня 2008 року протягом 60 днів з дати отримання даної вимоги, яка станом на 15 квітня 2015 року складається з простроченої заборгованості у розмірі 45 332 дол. США 60 центів, термінових відсотків у розмірі 508 дол. США 97 центів, прострочених відсотків у розмірі 1 122,71 дол. США, а також пені за кредитом - 1 969 грн 19 коп. і пені за відсотками - 2 920 грн 31 коп. Боржник отримала вимогу 18 квітня 2015 року.

Ухвалюючи рішення в частині стягнення заборгованості за кредитним договором від 17 квітня 2008 року, суд першої інстанцій, з яким фактично погодився й апеляційний суд, дійшов висновку про доведеність факту порушення ОСОБА_1 кредитних зобов`язань, що призвело до виникнення у неї заборгованості.

Встановивши, що кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, та, виходячи з того, що нарахування банківською установою відсотків за кредитом можливе лише в межах строку кредитування, а такий строк було змінено у квітні 2015 року шляхом направлення банком дострокової вимоги щодо погашення всієї суми кредитної заборгованості до боржника, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги банку про стягнення процентів та пені, нарахованих після закінчення строку дії кредитного договору, не підлягають задоволенню, у зв`язку з чим змінив рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру заборгованості.

Висновки суду апеляційної інстанції узгоджуються з висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (№ 14-154цс18).

З такими висновками у цій частині погоджується й колегія суддів.

Звертаючись до суду з зустрічним позовом, ОСОБА_1 указувала, що умови кредитного договору є несправедливими і він укладений під впливом обману з боку банку.

Як на підставу для визнання оспорюваного правочину недійсним посилалася на приписи статей 203, 215 ЦК України, статей 11, 15, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладення кредитного договору) щодо несправедливості умов оспорюваних правочинів, оскільки на час укладення кредитного договору банк не повідомив її про валютні ризики, пов`язані з підвищенням вартості валюти (долару США), орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуг з оформлення договору про надання кредиту, внаслідок чого застосував нечесну підприємницьку діяльність, ввівши її в оману.

Окрім того, ОСОБА_1 просила визнати також недійсним укладений на його забезпечення договір іпотеки від 17 квітня 2008 року, виключити із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про обтяження іпотекою будинку, зобов`язати ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» повернути їй усе отримане у порядку виконання недійсного правочину.

Стаття 203 ЦК України визначає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (частина перша цієї статті у редакції, чинній на час укладення кредитного договору).

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України у редакції, чинній на час укладення кредитного договору).

У частині першій статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Згідно зі статтями 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

Отже, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункту 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

У статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає, зокрема будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

При зверненні з зустрічним позовом, ОСОБА_1 вказала, що, укладаючи кредитний договір, не могла розуміти реальних валютних ризиків передбачити значне знецінення національної валюти, внаслідок чого обсяг її зобов`язань збільшився.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21) зазначила, що як укладення, так і виконання договірних зобов`язань, зокрема позики, виражених через іноземну валюту, не суперечить законодавству України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошей (суму позики), тобто таку ж суму грошових коштів в іноземній валюті, яку він отримав у позику (частина перша статті 1046, частина перша статті 1049 ЦК України (див. також постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16).

Вираження у кредитному договорі грошового зобов`язання в іноземній валюті, на що позивачка дала згоду, не тягне недійсність цього правочину з підстав, які він зазначив. Незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавство не передбачає. Укладаючи кредитний договір в іноземній валюті, сторони брали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу. Отже, під час укладення такого договору у позивачки не було законних підстав вважати, що встановлений на цей день валютний курс не зміниться, і що його зміна зумовить недійсність правочину у частині ціни договору.

16 жовтня 2011 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» (далі - Закон № 3795-VI), згідно з абзацами першим - третім пункту 8 розділу І якого у частину першу статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» № 1023-XII, чинного на момент укладення кредитного договору, додали абзац третій про те, що надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється. Проте сторони уклали кредитний договір 17 квітня 2008 року. На той час Закон № 1023-XII такої заборони не передбачав.

У справі, яка є предметом перегляду, суди встановили, що оспорюваний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; ОСОБА_1 на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов договору та в подальшому виконувала його; банк перед укладенням кредитного договору повідомив позичальника та ознайомив з усіма його умовами, а також надав ОСОБА_1 інформацію щодо сукупної вартості кредиту, з урахуванням відсоткової ставки за ним та її складових.

Протягом дії кредитного договору позивач не зверталася до банку з пропозицією про внесення будь-яких змін до запропонованої редакції договору, за роз`ясненням положень, які були йому не зрозумілі, або за додатковою інформацією щодо умов кредитування, тим самим погоджуючись зі всіма умовами такого договору.

Отже, відсутні правові підстави для визнання оспорюваного кредитного договору в цілому та договору іпотеки, укладеного на його забезпечення, недійсними відповідно до положень статей 203, 215, 230 ЦК України - як укладених унаслідок введення в оману позичальника з боку банку та положень статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо несправедливих умов договорів, оскільки ці норми є самостійними підставами визнання договорів недійсними. Позивачка не довела введення її в оману під час укладення спірного договору, оскільки перед його підписанням вона мала можливість ознайомитися з текстом та умовами договору та власноручно його підписала, усвідомлюючи зміст умов договору, зокрема і валюту договору.

Тому суди попередніх інстанцій зробили правильний висновок про відсутність підстав для визнання укладеного між сторонами кредитного договору недійсним.

Встановивши, що ОСОБА_1 не доведено наявність підстав для визнання недійсними та несправедливими договору іпотеки від 17 квітня 2008 року, суди зробили обґрунтований висновок про відмову у задоволенні цих вимог.

Судами попередніх інстанцій правильно застосовано норми матеріального права у спірних правовідносинах та не допущено порушень норм процесуального права, які б давали підстави для скасування оскаржених судових рішень, тому доводи касаційної скарги з цього приводу є безпідставними.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд установив, що заперечення ОСОБА_1 про отримання кредиту в сумі 50 000,00 доларів США спростовуються тривалим виконанням нею зобов`язань за кредитним договором та сплатою періодичних платежів за договором, а тому колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги щодо цих обставин.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21)зауважила, що, підписуючи кредитний договір, позивач не міг не усвідомлювати можливість коливання курсу національної валюти щодо валюти кредиту, а також те, що еквівалент суми кредиту у національній валюті на час погашення кредитної заборгованості може не співпадати із сумою на момент укладення кредитного договору. Інакше кажучи, позивач не мав підстав стверджувати ні про те, що на момент укладення кредитного договору сторони вважали, що зміна курсу національної валюти щодо валюти кредиту не відбудеться, ні про те, що він міг розраховувати на незмінність цього курсу.

За таких обставин, висновок судів попередніх інстанцій про те, що зміна валютного курсу не є підставою для визнання оспорюваного кредитного договору недійсним є правильним, а доводи касаційної скарги з цього приводу є необґрунтованими.

Аргументи заявниці про те, що банківська установа під час укладання договору приховала від неї повну та об`єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту, чим ввела позичальника в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки суди встановили, що ОСОБА_1 не надала суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували наявність умислу в діях банку, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, і сам факт обману.

Посилання заявниці на те, що під час укладення спірного кредитного договору їй не надано усю необхідну та достатню інформацію щодо умов кредитування є безпідставні, оскільки спірний кредитний договір укладений у письмовій формі, містить положення щодо розміру кредиту, дату його видачі, розмір річної відсоткової ставки та умови встановлення нового розміру процентної ставки, право дострокового повернення кредиту, детальний розпис загальної вартості кредиту.

Інші доводи касаційної скарги у їх сукупності зводяться до переоцінки доказів у справі, що виходить за встановлені статтею 400 ЦПК України межі розгляду справи судом касаційної інстанції та до невірного розуміння заявником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Такі доводи були предметом перегляду судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги не дають підстави для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права. З урахуванням висновків щодо застосування норм права, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21), колегія суддів вважає необхідним касаційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції у незміненій при перегляді апеляційним судом частині та постанову апеляційного суду - без змін.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в цій справі оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 11 листопада 2015 року у незміненій при перегляді апеляційним судом частині та постанову Кропивницького апеляційного суду від 28 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:С. Ю. Бурлаков
А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун