Номер провадження: 22-ц/813/5195/22
Справа № 519/85/21
Головуючий у першій інстанції Лемець С. П.
Доповідач Князюк О. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.09.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Князюка О. В.,

суддів: Таварткіладзе О.М., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря Дубрянської Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Южного міського суду Одеської області від 27.10.2021 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до АТ «Укртранснафта» про скасування наказу про оголошення простою, стягнення різниці у заробітній платі та здійснення перерахунку виплат, що підлягали виплаті при звільненні, а також виплат, пов`язаних з тимчасовою втратою працездатності,-

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із вищевказаним позовом, який обґрунтовує тим, що з 05.10.2015 була прийнята на посаду провідного фахівця з обліку господарських операцій МНТ «Південний» філії «Південні магістральні нафтопроводи» ПАТ «Укртранснафта». 01.10.2018 її було переведено на посаду провідного бухгалтера, а 26.12.2019 попереджено про скорочення посади та наступне звільнення. 30.04.2020 наказом № 311-К «про оголошення простою» виконання позивачем робіт було призупинено та оголошено простій.

ОСОБА_1 вважає, що рішення про простій у роботі їй оголошено незаконно та без наявних на те підстав, зазначає, що простій було оголошено лише окремим працівникам, тобто не відбулася зупинка роботи ні загалом в АТ «Укртранснафта»,ні в окремих напрямках його діяльності. Крім того, у зв`язку з оголошенням простою у роботі позивач не отримала від відповідача належної заробітної плати, яку б отримала у тому випадку, якби працювала. Так, п. 6 наказу від 30.04.2020 № 311-К «про оголошення простою» визначено, що з 04.05.2020 оплата часу простою здійснюється в розмірі 2/3 посадового окладу (тарифної ставки), однак вказана норма суперечить положенням КЗпП України та Колективного договору.

Позивач просив суд скасувати наказ від 30 квітня 2020 року № 311-К «про оголошення простою», стягнути різницю у заробітній платі та здійснити перерахунок виплат, що підлягали виплаті при звільненні, а також виплат, пов`язаних з тимчасовою втратою працездатності.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Южного міського суду Одеської області від 27.10.2021 року позов У задоволенні позову ОСОБА_1 до АТ «Укртранснафта» про скасування наказу про оголошення простою, стягнення різниці у заробітній платі та здійснення перерахунку виплат, що підлягали виплаті при звільненні, а також виплат, пов`язаних з тимчасовою втратою працездатності відмовити.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що позовні вимоги про стягнення різниці у заробітній платі та здійснення перерахунку виплат, що підлягали виплаті при звільненні, а також виплат, пов`язаних з тимчасовою втратою працездатності, задоволенню не підлягають в силу того, що ОСОБА_1 відмовлено в частині скасування наказу № 311-К від 30.04.2020 «Про оголошення простою» та позивачем не надано будь-яких інших доказів в обґрунтування позову в цій частині..

Короткий зміст вимог апеляційних скарг

Не погодившись з вищевказаним рішенням суду 24.11.2021 року ОСОБА_1 була подана апеляційна скарга. Відповідно до вимог якої, апелянт просить суд рішення Южного міського суду Одеської області від 27.10.2021 року скасувати, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до АТ «Укртранснафта» про скасування наказу про оголошення простою, стягнення різниці у заробітній платі та здійснення перерахунку виплат, що підлягали виплаті при звільненні, а також виплат, пов`язаних з тимчасовою втратою працездатності задовольнити в повному обсязі.

Узагальнені доводи осіб, що подали апеляційну скаргу а також узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Апелянт не погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає його незаконним та таким, що підлягає скасуванню. Незаконність рішення полягає в наступному.

По-перше, вказаний спір є спором про стягнення заробітної плати, а тому, згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП України, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Так, у зв`язку з тим, що підстав для оголошення простою не було, позивачем було прийнято рішення звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати. У зв`язку з незаконністю рішення відповідача про оголошення простою позивач просив суд стягнути з АТ «Укртранснафта» на користь ОСОБА_1 заробітну плату (а саме: різницю у заробітній платі за травень 2020 року по червень 2020 року) здійснити перерахунок виплат та стягнути, що підлягали виплаті при звільненні 10 червня 2020 року різниці між перерахованим виплатам та фактично виплаченими, здійснити перерахунок виплат, пов`язаних з тимчасовою втратою працездатності за травень 2020 року, червень 2020 року та стягнути різницю між перерахованими виплатами, пов`язаними з тимчасово вутратою працездатності та фактично виплаченими.

По-друге- Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19 спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19 на всій території України з 12.03.2020 року до 20.05.2020 року установлено карантин.

30 березня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби».

Розділом 6 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби» було внесено зміни до Кодексу Законів про працю.

Пунктом 5 вказаного розділу було вирішено доповнити частиною 1 глави ХІХ «Прикінцеві положення»: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України. З метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби, строки визначені статтею 233 Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не врахував позицію позивача, яка міститься в матеріалах справи та була викладена у відповіді на відзив.

29.12.2021 року АТ «Укртранснафта» подано відзив на апеляційну скаргу, з якого вбачається. що відповідач не погоджується з апеляційною скаргою та вважає її такою, що не підлягає задоволенню.

Відповідач зазначає, що основною вимогою позивача є саме скасування наказу від 30.04.2020 року №311-К «Про оголошення простою», всі інші позовні вимоги є похідними. Тобто неможливо здійснити виплату різниці у заробітній платі за травень та червень 2020 року, здійснити перерахунок виплат, що підлягали виплаті під час звільнення та виплат. Пов`язаних з тимчасовою втратою працездатності без скасування наказу від 30.04.2020 року №311-К «Про оголошення простою». Вказані вимоги можуть бути задоволені судом в разі задоволення основної вимоги.

На думку АТ «Укртранснафта», позивач стверджуючи, що для вирішення спору у справі не обмежений будь-яким строком для звернення до суду, вводить суд в оману, а відтак його вимоги повинні бути відхиленими судом апеляційної інстанції.

Наказ що оскаржується позивачем, був затверджений відповідачем 30.04.2020 року, та відповідно позивач була ознайомлена з ним під підпис. При цьому з 10.06.2020 року сторони перестали перебувати у трудових відносинах. Однак позовна заява датована 26.01.2021 року.

З огляду на що, відповідач вважає, що позивач пропустила тримісячний строк звернення до суду за вирішенням трудового спору та не вказала поважних причин для поновлення відповідного строку. Крім того. АТ «Укртранснафта» вважає, що введення карантину у державі не є апріорі причиною для поновлення строків позовної давності.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 06.12.2021 року провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Южного міського суду Одеської області від 27.10.2021 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до АТ «Укртранснафта» про скасування наказу про оголошення простою, стягнення різниці у заробітній платі та здійснення перерахунку виплат, що підлягали виплаті при звільненні, а також виплат, пов`язаних з тимчасовою втратою працездатності було відкрито.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 06.12.2021 року вказану цивільну справу було призначено до розгляду на 23.06.2022 року.

23 червня 2022 року справу було відкладено до 02.03.2023 року.

17 серпня 2022 року від представника ОСОБА_1 надійшло клопотання про прискорення розгляду справи, в якій він просить призначити розгляд справи на більш ранню дату. Заявник обґрунтовує своє клопотання тим, що дана справа витікає з трудових правовідносин щодо яких встановлено скорочені терміни розгляду. Також наголошує, що на даний час ОСОБА_1 перебуває за місцем своєї реєстрації в м. Южне, проте задля своєї безпеки та безпеки своєї родини протягом найближчих 20 днів після отримання візи разом з малолітніми дітьми планує виїхати за кордон.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 29.08.2022 року клопотання представника ОСОБА_1 про прискорення розгляду справи задоволено, призначено справу до судового розгляду на 08.09.2022 року, на 12 год. 30 хв.

08.09.2022 року, на 12 год. 30 хв. в судове засідання сторони не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у її якнайшвидшому розгляді, усвідомленість учасників справи про розгляд справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, наявності у справі достатніх матеріалів для її розгляду по суті, колегія суддів ухвалила справу розглянути за вищевказаною явкою її учасників.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 05.10.2015 прийнята на посаду провідного фахівця з обліку господарських операцій МНТ «Південний» (а.с.47).

З 01.10.2018 позивача переведено на посаду провідного бухгалтера МНТ «Південний» (а.с.47).

30.04.2020 відповідачем винесено наказ № 311-К «Про оголошення простою», згідно якого призупинено виконання робіт (оголошено простій) працівникам Товариства згідно з додатками 1, 2, 3 до даного наказу, в тому числі провідному бухгалтеру ОСОБА_1 , на період з 04 травня 2020 року до дати їх звільнення з ініціативи адміністрації (а.с.7-9).

Підставою винесення наказу про оголошення простою зазначено завершення в АТ «Укртранснафта» оптимізації та автоматизації бізнес-процесів функціональних напрямків, перерозподілу функціональних обов`язків, що зумовило зменшення обсягів робіт та відповідно потреби в обслуговуючому персоналі у виробничих підрозділах, а також розповсюдження на території України коронавірусу COVID-19 (а.с.7).

Наказом № 360-К від 10.06.2020 ОСОБА_1 звільнено з роботи у зв`язку зі скороченням чисельності і штату працівників, п.1 ст.40 КЗпП України.

Мотивувальна частина

Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

У статті 4 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) передбачено, що законодавство про працю складається з цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно ст.2-1 КЗпПУкраїни, забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно, зокрема, від членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, за іншими ознаками.

ОСОБА_1 05.10.2015 прийнята на посаду провідного фахівця з обліку господарських операцій МНТ «Південний» (а.с.47).

З 01.10.2018 позивача переведено на посаду провідного бухгалтера МНТ «Південний» (а.с.47).

30.04.2020 відповідачем винесено наказ № 311-К «Про оголошення простою», згідно якого призупинено виконання робіт (оголошено простій) працівникам Товариства згідно з додатками 1, 2, 3 до даного наказу, в тому числі провідному бухгалтеру ОСОБА_1 , на період з 04 травня 2020 року до дати їх звільнення з ініціативи адміністрації (а.с.7-9).

Підставою винесення наказу про оголошення простою зазначено завершення в АТ «Укртранснафта» оптимізації та автоматизації бізнес-процесів функціональних напрямків, перерозподілу функціональних обов`язків, що зумовило зменшення обсягів робіт та відповідно потреби в обслуговуючому персоналі у виробничих підрозділах, а також розповсюдження на території України коронавірусу COVID-19 (а.с.7).

Відповідно до ч. 1 ст. 34 КЗпП України простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. Однак, аналіз даної статті свідчить про те, що зупинення роботи (простій) - це наслідок дії невідворотної сили або інших обставин. Тобто мають існувати обставини, які стали причиною неможливості виконання працівниками роботи.

Дії працівників і роботодавця у випадку виникнення простою прописані в Листі Міністерства праці та соціальної політики України від 23.10.2007 N 257/06/187-07 "Щодо організації роботи під час простою на підприємстві", відповідно до якого зазначено, що на час простою не з вини працівника оформлюється акт простою (фіксуються причини, які зумовили призупинення роботи) та наказ власника або уповноваженого ним органу.

Суд дає оцінку обґрунтованості та законності прийнятого рішення відповідно до його змісту.

За твердженням відповідача, простій, оголошений оскаржуваним наказом для відповідачки, був викликаний оптимізацією та автоматизацією бізнес-процесів функціональних напрямків, перерозподілу функціональних обов`язків, а також розповсюдження на території України коронавірусу COVID-19.

Однак жодних доказів про те, що зупинення роботи переліку працівників, зокрема позивачки, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи відповідачем не надано і в судовому засіданні не встановлено.

При цьому інша задекларована відповідачем мета - запобігання поширенню коронавірусної інфекції - не відповідає суті прийнятого оскаржуваним наказом рішення. Єдиний наслідок, який прямо витікає з оскаржуваного наказу, це зупинення роботи працівниками відповідно до переліку, в тому числі позивачкою, та здійснення оплати таким працівникам з розрахунку 2/3 середньорічної годинної ставки, відповідно до вимог ст. 113 КЗпП України.

Суд вважає, що простій не може бути використаний як інструмент запобігання поширенню коронавірусної інфекції, що підтверджуються також і положеннями ч. 2 ст. 34 КЗпП України, які встановлюють, що у разі простою працівники можуть бути переведені за їх згодою з урахуванням спеціальності і кваліфікації на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації на весь час простою або на інше підприємство, в установу, організацію, але в тій самій місцевості на строк до одного місяця.

Положення частини 1 статті 113 КЗпП України, які регулюють оплату за час простою не з вини працівника, не можуть бути витлумачені як такі, що оголошення Кабінетом Міністрів України карантину є самодостатньою підставою для оголошення простою на цей період.

Отже, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо того, що АТ «Укртранснафта», винесено наказ без обґрунтування необхідності організації простою саме позивача, оскільки були відсутні передбачені ст. 34 КЗпП України умови для оголошення простою, тобто зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що право позивачки на працю - виконання її посадових обов`язків з оплатою відповідно до умов трудового договору було безпідставно порушене відповідачем оголошенням простою під приводом запобігання поширенню коронавірусної інфекції та у зв`язку з оптимізацією та автоматизацією бізнес-процесів функціональних напрямків, перерозподілу функціональних обов`язків.

Під час карантину, встановленого Урядом для запобігання поширенню COVID-19, строки, визначені Кодексом законів про працю, продовжуються на період його дії.

Відповідною нормою зазначений Кодекс доповнено Законом № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)».

КЗпП регламентує право працівників на звернення до суду для вирішення трудових спорів.

Згідно зі статтею 233 КЗпП працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому зарплати без обмеження будь-яким строком.

Для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Позивач обґрунтовуючи пропуск строків звернення до суду, посилається на норми КЗпП України та зазначає, що строки визначенні ст. 233 вказаного Кодексу можуть бути продовженні на строк дії карантину.

Колегія суддів відхиляє вказані доводи апеляційної скарги з огляду на наступне.

Відповідно до статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права, норма статті 233 КЗпП України деталізує це правило стосовно випадків звільнення працівника. У такому разі строк обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки: в залежності від того, яка з цих подій відбулася раніше.

Положення ч. 1 ст. 261 ЦК України регламентують, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, момент початку перебігу строку позовної давності у контексті ч. 1 статті 261 ЦК України збігається з моментом обізнаності особи про порушення права або об`єктивної можливості довідатись про обставини порушення її прав. Зазначена правова позиція визначена у постанові Великої палати Верховного Суду від 2018 р. у справі №372/о3615-ц. Зокрема, Суд вказав наступне: «Зазначене свідчить про неправильність застосування судом ч. 1 ст. 261 ЦК України, оскільки за змістом цієї норми для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав».

Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 р. за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 р. за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Верховний Суд зауважив, що строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору є складовою механізму реалізації права на судовий захист та однією із основних гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин.

Перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом ex officio, незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішені судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі (частина третя статті 267 ЦК України). Такий висновок Верховного Суду викладено у постанові від 02.12.2020 р. по справі № 751/1198/18 (провадження № 61-5845св19).

В п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строків у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуск строку, а й усі обставини справи, права та обов`язки сторін.

Статтею 234 КЗпП України встановлено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.

У статті 234 КЗпП України не наведено переліку поважних причин для поновлення строку звернення з заявою про вирішення спору, оскільки їх поважність має визначатися в кожному випадку, залежно від конкретних обставин. При цьому поважними причинами пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.

У кожному випадку суд повинен з урахуванням конкретних обставин пропуску строку оцінити доводи, що наведені в обґрунтуванні клопотання про його поновлення, та зробити мотивований висновок щодо поважності чи неповажності причин пропуску строку.

ЄСПЛ постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків (див. рішення у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine), заява № 3236/03, п. 41, від 3 квітня 2008 року) (п. 47 рішення).

У силу ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст.89 ЦПК України).

Представник відповідача просив визнати пропущеним строк звернення позивача з відповідним позовом до суду та відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі, мотивуючи свою позицію тим, що позивач пропустила строк для оскарження наказу № 311-К від 30.04.2020, звернулася до суду із закінченням тримісячного строку, не подала заяву про поновлення строку позовної давності (оскільки вважає, що він не пропущений).

Суд звертає увагу, що із наказом № 311-К від 30.04.2020 позивач ознайомлена під підпис (а.с.76-78), а 10.06.2020 ОСОБА_1 звільнена з займаної посади наказом № 360-К, з яким вона ознайомились цього ж числа (а.с.44-45). Дані факти учасниками справи не заперечувалися, доказів протилежного позивачем та її представником суду не надано та в судовому засіданні не встановлено.

Також до позову долучено розрахунково-платіжну відомість працівника за травень 2020 року, яка підтверджує нарахування відповідачем та отримання позивачем заробітної плати та інших виплат за період з 01.05.2020 по 31.05.2020 з урахуванням простою (а.с.43).

Отже, позивач знала про існування оскаржуваного наказу № 311-К від 30.04.2020, що підтверджується крім іншого фактом нарахування та отримання нею заробітної плати за період з 01.05.2020 по 31.05.2020 з урахуванням простою, а відтак вона усвідомлювала факт можливого порушення її трудових прав, однак до суду із зазначеним позовом ОСОБА_1 звернулась 26.01.2021. Зважаючи на наведене, строк для оскарження наказу № 311-К від 30.04.2020 закінчився 30.07.2020.

В судовому засіданні та позовній заяві позивач не навела причин пропуску строку для звернення до суду та не порушує питання про поновлення судом строків для оскарження наказу № 311-К від 30.04.2020, а лише у відповіді на відзив зазначила, що встановлення на всій території карантину є на її думку об`єктивною причиною для поновлення строків позовної давності.

При цьому суд звертає увагу, що, як було встановлено в судовому засіданні, в провадженні Южного міського суду Одеської області також знаходиться цивільна справа № 519/629/20 за позовом ОСОБА_1 до АТ «Укртранснафта» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Із даним позовом ОСОБА_1 звернулася до суду у липні 2020 року, а провадження у справі відкрито у серпні 2020 року, що свідчить про наявність об`єктивної можливості у позивача звертатись до суду за захистом своїх прав в період дії карантину.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (близька за змістом позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах 23.06.2020 у справі № 536/1841/15-ц, від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц, від 29.05.2019 у справі № 367/2022/15-ц, від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16).

Отже, з врахуванням того, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про порушення охоронюваних законом інтересів позивача, за захистом яких вона звернулася до суду з порушенням тримісячного строку, в позові слід відмовити з підстав пропуску строку звернення до суду.

Позовні вимоги про стягнення різниці у заробітній платі та здійснення перерахунку виплат, що підлягали виплаті при звільненні, а також виплат, пов`язаних з тимчасовою втратою працездатності, задоволенню не підлягають в силу того, що ОСОБА_1 відмовлено в частині скасування наказу № 311-К від 30.04.2020 «Про оголошення простою» та позивачем не надано будь-яких інших доказів в обгрунтування позову в цій частині.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Виходячи з викладеного, суд розглянувши справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Інші наведені у апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції та стосовно установлення обставин справи, зводяться до переоцінки доказів та дублюють позовні вимоги

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 12, частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

За викладених обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень норм матеріального та процесуального права не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи нічим не обґрунтовані, висновків суду не спростовують, в зв`язку з чим рішення суду у відповідності до ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без змін.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється. Таких висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла у постанові від 15 січня 2020 року у справі №145/1330/17.

РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 255, 374, 375 377 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Южного міського суду Одеської області від 27.10.2021 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 19.09.2022 року.

Головуючий: О. В. Князюк

Судді: О.М. Таварткіладзе

С.О. Погорєлова