Проваження № 22-ц/824/5637/2022 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

15 вересня 2022 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Ігнатченко Н.В., Мережко М.В.,

за участю секретаря Малашевського О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційними скаргами Державного підприємства «Державний експертний центр Міністерства охорони здоров`я України» на ухвалу Шевченківського районного суду м.Києва від 01 грудня 2021 року у справі за скаргою боржника Державного підприємства «Державний експертний центр Міністерства охорони здоров`я України» на дії старшого державного виконавця Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції Полісмак Олександра Олександровича, заінтересована особа стягувач ОСОБА_1 , -

в с т а н о в и в:

У вересні 2021 року боржник у виконавчому провадженні ДП «Державний експертний центр Міністерства охорони здоров`я України» звернувся до суду із скаргою на дії старшого державного виконавця Шевченківського районного відділу ДВС у м.Києві ЦМУ Міністерства юстиції Полісмак О.О., яку мотивував тим, що на примусовому виконані у старшого державного виконавця перебував виконавчий лист № 761/34269/19, виданий 03 листопада 2020 року Шевченківським районним судом м.Києва, на підставі додаткової постанови Київського апеляційного суду від 29 вересня 2020 року у справі № 761/34269/19, якою стягнутоз ДП «Державний експертний центр Міністерства охорони здоров`я України» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 3525 грн.

Виконавче провадження № 63841669 відкрите постановою державного виконавця від 03 листопада 2020 року.

Посилався, що 21 грудня 2020 року кошти в сумі 3525 грн. були сплачені ДП «Державний експертний центр Міністерства охорони здоров`я України» шляхом перерахування 2837,63 грн. на рахунок Шевченківського районного відділу ДВС у м.Києві у межах виконавчого провадження № 63841669 та перерахування на рахунок УДКСУ в Шевченківському районі м.Києва 634,50 грн., утриманих у якості податку з доходів найманих працівників, і 52,87 грн., утриманих у якості військового збору. Однак, 22 червня 2021 року в рамках виконавчого провадження № 63841669 за платіжною вимогою від 11 червня 2021 року державним виконавцем додаткового стягнуто кошти в сумі 687,37 грн., після чого 25 червня 2021 року виконавче провадження № 63841669 було закінчено. Заявник вважає дії державного виконаця по стягненню коштів в сумі 687,37 грн. неправомірними,

- 2 -

оскільки ці кошти фактично перераховані ДП «Державний експертний центр Міністерства охорони здоров`я України» як податок з доходів найманих працівників та військовий збір, бо дохід у вигляді відшкодування судових витрат включається до загального місячного (річного) оподаткованого доходу платника податку як додаткове благо з відповідним оподаткуванням. У зв`язку з наведеним просив визнати дії старшого державного виконавця Шевченківського районного відділу ДВС у м. Києві ЦМУ Міністерства юстиції Полісмак О.О. в частині надмірно стягнутих коштів, що підлягали відрахуванню як сума обов`язкових податків і зборів, протиправними та стягнути із старшого державного виконавця надмірно стягнуті кошти в розмірі 687,37 грн.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м.Києва від 08 листопада 2021 року відмовлено у відкритті провадження в частині скарги про стягнення з державного виконавця коштів у розмірі 687,37 грн, в частині оскраження дій державного виконавця провадження відкрито.

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 01 грудня 2021 року скарга зилишена без задоволення.

Не погоджуючись із ухвалою, боржникДП «Державний експертний центр Міністерства охорони здоров`я України» подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким його скаргу задоволити в повному обсязі,посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права.

Скарга мотивована хибністю висновків суду про те, що дохід у вигляді відшкодування судових витрат не підлягає оподаткуванню, що спростовується листом Державної податкової служби України від 27 квітня 2021 року, де зазанчено про те, що дохід у вигляді відшкодування судових витрат включається до загального місячного оподатковуваного доходу платника як додаткове благо з відповідним оподаткуавнням, а обов`язок з нарахування і утримання податку виникає у юридичної особи незалежно від його сплати через виконавчу службу. Про це ж йдеться в наданій скаржнику індивідуальній податковій консультації від 07 жовтня 2021 року. Суд неправомірно керувався положеннями абз.«а» п.п.164.2.14 п.164.2 ст.164 ПК України. Вважає, що при вирішенні спору необхідно застосовувати ст.14 ПК України, яка визначає поняття додаткового блага і яке згідно ст.ст.163, 164 ПК України підлягає оподаткуванню. Суд не врахував постанову Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № П/811/3438/15.

Учасники справи не скористалися правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

В суді апеляційної інстанції представник боржника ДП «Державний експертний центр Міністерства охорони здоров`я України» адвокат Дараган О.Ю. подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримав, просив задоволити та скасувати оскаржувану ухвалу Шевченківського районного суду м.Києва як незаконну.

Решта учасників - державний виконавець, стягувач ОСОБА_1 та його представник адвокат Кузнєцов В.Є. належним чином повідомлені про час розгляду справи, що стверджується направленими згідно ч.6 ст.128 ЦПК України на офіційну електронну адресу державного виконавця та на вказані ОСОБА_1 у заяві до апеляційного суду електронні адреси судовими повістками і повідомленнями про їх доставлення, до суду не з`явилися, причин неявки не повідомили, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обгрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

- 3 -

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Згідно ст.447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до ст.451 ЦПК України у разі встановлення обгрунтованості скарги визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу ДВС усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову у задоволенні скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що додатковою постановою Київського апеляційного суду від 29 вересня 2020 року у справі № 761/34269/19 стягнуто з ДП «Державний експертний центр Міністерства охорони здоров`я України» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 3525 грн.

03 листопада 2020 року Шевченківським районним судом м.Києвавидано виконавчий лист № 761/34269/19 про стягнення ДП «Державний експертний центр Міністерства охорони здоров`я України» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 3525 грн.

08 грудня 2020 року постановою старшого державного виконавця Шевченківського районного відділу ДВС м.Києва ЦМУ Міністерства юстиції (м.Київ) Полісмак О.О. відкрите виконавче провадження № 63841669 з примусового виконання виконавчого листа № 761/34269/19.

21 грудня 2021 року боржник ДП «Державний експертний центр Міністерства охорони здоров`я України» у межах виконавчого провадження № 63841669 перерахував 2837,63 грн. на рахунок Шевченківського районного відділу ДВС у м.Києві.

В цей же день 21 грудня 2021 року решту коштів у розмірі 697,37 грн. боржник перерахував на рахунок УДКСУ в Шевченківському районі м.Києва, утриманих ним у якості податків та зборів, з яких 634,50 грн. - податок з доходів найманих працівників і 52,87 грн. - військовий збір.

Також судом встановлено, що 22 червня 2021 року в рамках виконавчого провадження № 63841669 за платіжною вимогою старшого державного виконавця від 11 червня 2021 року з рахунку ДП «Державний експертний центр Міністерства охорони здоров`я України» списано кошти в сумі 687,37 грн.

25 червня 2021 року винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 63841669.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Залишаючи скаргу без задоволення, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що дії старшого державного виконавця щодо списання коштів у розмірі 687,37 грн.є правомірними, вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця і права заявника не порушені. При цьому суд виходив із того, що в додатковій постанові Київського апеляційного суду від 29 вересня 2020 року та у виконавчому листі № 761/34269/19 не зазначено про необхідність сплати боржником коштів без урахування податку з доходів фізичних осіб та військового збору.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

- 4 -

Відповідно до ст.1291 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до приписів ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Згідно ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону.

Згідно ч.1 ст.2 цього Закону виконавче провадження здійснюється з дотриманням в тому числі таких засад, як: верховенства права, обов`язковості виконання рішень та законності.

Зогляду на встановлені у справі обставини та вимоги закону, суд обгрунтовано відмовив у задоволенні скарги, оскільки стягуючи з боржника кошти у розмірі 687,37 грн.,державний виконавець діяв на виконання судового рішення щодо стягнення коштів у розмірі 3525 грн., у межах своїх повноважень та відповідно до положень закону, при цьому права заявника порушені не були.

Доводи апеляційної скарги щодо правильності дій боржника, який перерахував стягнуту судом суму судових витрат з утриманням податку з доходу та військового збору необгрунтовані та суперечать додатковій постанові Київського апеляційного суду від 29 вересня 2020 року, в якій не зазначено про необхідність сплати боржником коштів без урахування податку з доходів фізичних осіб та військового збору.

При цьому апеляційний суд враховує, що схожі за змістом роз`яснення містяться у п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», де зазначено, що оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

За таких обставин з огляду на відсутність зазначення в постанові апеляційного суду про те, що судові витрати у розмірі 3525 грн.визначені судом без утримання податків та інших обов`язкових платежів, підстави для перерахування боржником ДП «Державний експертний центр Міністерства охорони здоров`я України» суми судових витрат у меншому розмірі, ніж визначено судовим рішення, становить невиконання судового рішення і тягне передбачену законом відповідальність.

Окрім того, таке як вище вказувалося є прямим порушенням принципу обов`язковості судових рішень, встановленого ст.1291 Конституції України, ст.ст.18 ЦПК України та ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Це ж стосується посилань скаржника на те, що дохід у вигляді відшкодування судових витрат підлягає оподаткуванню, що спростовується листом Державної податкової служби України від 27 квітня 2021 року та індивідуальною податковою консультацією від 07 жовтня 2021 року, де зазначено про те, що дохід у вигляді відшкодування судових витрат включається до загального місячного оподатковуваного доходу платника як додаткове благо з відповідним оподаткуавнням, які колегія суддів відхиляє з викладених вище підстав.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд неправомірно керувався положеннями абз.«а» п.п.164.2.14 п.164.2 ст.164 ПК України, бо необхідно застосовувати ст.14 ПК

- 5 -

України, яка визначає поняття додаткового блага і яке згідно ст.ст.163, 164 ПК України підлягає оподаткуванню необгрунтовані та суперечать процесуальному закону.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч.1 ст.133 ЦПК України).

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України).

Відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача ; 2) у разі відмови в позові-на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У статті 2 ЦПК України визначені основні засади (принципи) цивільного судочинства, до яких віднесено принцип повного відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Аналіз змісту наведених норм дає підстави для висновку, що судові витрати є вимушеними матеріальними втратами, які особа зазнала у зв`язку із зверненням за судовим захистом, а компенсація таких витрат за своєю правовою природою є встановленим законом обов'язковим відшкодуванням за наслідками вирішення судового спору.

Відхиляючи дані доводи скарги, апеляційний суд звертає увагу, що згідно зі ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Концепція «майна» у розумінні ст.1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, у тому числі «правомірні очікування» та «майнові права», також можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном» (п.98 рішення ЄСПЛ у справі «Броньовські проти Польщі», п.22 рішення ЄСПЛ у справі «Сук проти України», рішення ЄСПЛ у справі «Пайн Велі Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії»).

За таких обставин, позивач ОСОБА_1 з урахуванням судового рішення про стягнення на його користь судових витрат, вправі очікувати виконання цього рішення у повному обсязі, а перерахування боржником лише частини стягнутих судом коштів, без достатніх та законних підстав, становить незаконне втручання у його право власності та порушує ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Доводи скарги про те, що суд не врахував постанову Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № П/811/3438/15, необгрунтовані, оскільки в даній справі встановлені інші обставини, а саме предметом спору є оскарження особою податкового повідомлення-рішення щодо збільшення суми грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб у зв`язку із анулюванням кредитором суми боргу за кредитним договором.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти лише такі рішення, де аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Даючи оцінку доводам учасників, викладеним у апеляційній скарзі і відзиві на апеляційну скаргу, зогляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даній постанові, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути

- 6 -

різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування єдостатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалена з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасована з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст.259, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Державний експертний центр Міністерства охорони здоров`я України» залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м.Києва від 01 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: