Справа № 372/2370/21
Провадження № 2-180/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 серпня 2022 року Обухівський районний суд Київської області в складі :

головуючого судді Кравченка М.В.

при секретарі Тодоровій В.Д.,

за участю представниці позивача ОСОБА_1 ,

представниці відповідачки ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Обухівського районного суду Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідачки ОСОБА_4 (адреса проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) про стягнення коштів та з урахуванням збільшених позовних вимог просив стягнути з відповідачки на його користь грошові кошти, а саме просить стягнути 3% річних від простроченої суми за розпискою від 19 жовтня 2016 року за період з 18.06.2018 року по 17.06.2021 року в розмірі 419,27 доларів США, 3% річних від простроченої суми за розпискою від 07 березня 2015 року за період з 20.11.2018 року по 19.11.2021 року в розмірі 691,87 доларів США, 3% річних від простроченої суми за розпискою від 02 листопада 2016 року за період з 20.11.2018 року по 19.11.2021 року в розмірі 163 723,22 доларів США. Також просить стягнути з відповідачки понесені ним судові втирати, а саме судовий збір в розмірі 11 350 гривень 00 копійок, посилаючись на неналежне виконання відповідачкою грошових зобов`язань відповідно до розписок від 19.10.2016 року, від 07.03.2015 року та від 02.11.2016 року.

29.06.2021 року винесено ухвалу про залишення позовної заяви без руху, позивачеві надано десятиденний строк з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху для усунення вказаних недоліків.

26.10.2021 року винесено ухвалу про прийняття позовної заяви до розгляду, відкриття провадження у цивільній справі та розгляд справи за правилами загального позовного провадження. призначено підготовче судове засідання.

14.01.2022 року винесено ухвали про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

03.08.2022 року винесено ухвалу про відмову в задоволенні клопотання представниці відповідачки про закриття провадження у справі.

В судовому зсіданні представниця позивача ОСОБА_1 позовні вимоги з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Пояснила, що предметом позову є стягнення 3% річних за наявними рішеннями суду про стягнення з відповідачки боргу за розписками від 19.10.2016 року та від 07.03.2015 року, а також стягнення 42% річних за наявним рішенням суду про стягнення з відповідачки боргу за розпискою від 02.11.2016 року. Суми 3% та 42% річних за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань відповідачкою нараховувались в межах строку позовної давності.

В судовому засіданні представниця відповідачки ОСОБА_2 проти позовних вимог заперечила та просила відмовити в здоровленні позову, пояснила, щодо стягнення заборгованості з відповідачки є рішення суду, відповідно до яких з неї стягнуто 3% річних за невиконання грошових зобов`язань. Щодо стягнення з відповідачки за розпискою від 02.11.2016 року 42% річних вони заперечують в повному обсязі, оскільки позивач просить стягнути з відповідачки пеню в розмірі 42% річних а не 3% річних за невиконання грошового зобов`язання. Відповідно до ст. 625 ЦК України передбачено, стягнення 3% річних за порушення виконання грошового зобов`язання, якщо інший розмір відсотків не передбачено договором, а договорах між сторонам не визначено іншого розміру, а тому відповідачка визнає правомірним нарахування лише 3% річних. Відповідачка не мала змоги сплачувати грошові кошти за рішеннями суду, оскільки на підставі рішення було відкрито виконавче провадження, потім почався карантин, в потім було введено воєнний стан, а тому відповідачка не мала змоги в повному обсязі сплачувати грошові кошти.

Також відповідачкою ОСОБА_4 під час розгляду справи було подано відзив на позовну заяву про стягнення 3% річних в якому вона просить в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Вислухавши представницю позивача, представницю відповідачки, перевіривши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 263 ЦПК України с удове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судом встановлено, що за умовами договору позики від 19 жовтня 2016 року відповідачка ОСОБА_4 позичила у позивача ОСОБА_3 кошти в сумі 4 000 доларів США під 21% річних до 20 квітня 2017 року.

Згідно постанови Київського апеляційного суду від 14 березня 2019 року у справі № 372/3672/17 задоволено частково апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_1 - рішення Обухівського районного суду Київської області від 06 червня 2018 року скасовано, та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу задоволено, стягнуто з відповідачки ОСОБА_4 на користь позивачка ОСОБА_3 суму боргу за договором позики від 19 жовтня 2016 року в розмірі 4 986, 31 коп. доларів США з яких: 4 000 доларів СІЛА - сума основного боргу, 70,36 доларів США 3 % річних, 915,95 доларів США проценти за користування коштами, а всього 4 986,31 доларів США. Також стягнуто з судові втирати по сплаті судового збору в сумі 3 302,17 грн., розрахунок заборгованості був складений станом на 20.11.2017 року. При цьому відповідачка кошти позивачу не повернула та продовжує ними користуватися.

На виконання рішення суду 10.05.2019 року було відкрито виконавче провадження № 59075150 та виконавче провадження № 59075560, щодо стягнення з відповідачки ОСОБА_5 коштів в сумі 4 986,31 доларів США та судового збору в сумі 3 302,17 грн.

В ході здійснення виконавчих дій боржницею 27.12.2019 року було сплачено на користь стягувача кошти в сумі 1 521,45 грн. та 10.06.2021 року кошти в сумі 2 700,00 грн.

Таким чином між сторонами й надалі тривають зобов`язання з повернення боргу, в якому визначено конкретний розмір боргу, а також констатовано наявність зобов`язань між сторонами.

Оскільки позика відповідачкою не повернута, а рішення суду не виконане, тому позивач має право на отримання 3% річних від тіла позики за період який не був охоплений рішенням суду по дату набрання рішенням законної сили, тобто з 21.11.2017 року по 14.03.2019 року та в подальшому з 15.03.2019 року по день звернення до суду з позовом на 3% від загальної суми боргу, що вказана в рішенні суду.

07.03.2015 року позивач ОСОБА_3 позичив відповідачці ОСОБА_4 кошти в сумі 5 000 доларів США на строк три місяці, але не пізніше 07.07.2015 року.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 01.11.2015 року по справі № 372/3922/17 було стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за розпискою від 07.03.2015 року в сумі 8 917,44 доларів США, яка складається з наступного: 5 000 доларів США боргу по тілу позики, 505,48 доларів СП1А 3 % річних від простроченої суми, 3411,96 доларів США проценти за користування коштами, а разом - 8 917,44 доларів США, розрахунок заборгованості був складений станом на 19.11.2018 року.

Постановою Київського апеляційного суду від 29.09.2020 року по справі № 372/3922/17 рішення Обухівського районного суду Київської області від 01.11.2019 року залишено без змін.

На виконання рішення суду 12.01.2021 року відкрито виконавче провадження № 64113213 щодо стягнення з відповідачки ОСОБА_5 коштів в сумі 8 917,44 доларів США.

В ході здійснення виконавчих дій боржницею на користь стягувача жодних коштів сплачено не було.

Таким чином між сторонами й надалі тривають зобов`язання з повернення боргу, в якому визначено конкретний розмір боргу, а також констатовано наявність зобов`язань між сторонами.

Оскільки позика відповідачкою не повернута, а рішення суду не виконане, тому позивач має право на отримання 3% річних від тіла позики за період який не був охоплений рішенням суду по дату набрання рішенням законної сили, тобто з 20.11.2018 року по 29.09.2020 року та в подальшому з 30.09.2020 року по день звернення до суду з позовом на 3% від загальної суми боргу, що вказана в рішенні суду.

02.11.2016 року між позивачем ОСОБА_3 та відповідачкою ОСОБА_4 було укладено договір процентної ставки відповідно до якого позивач ОСОБА_3 надав відповідачці ОСОБА_4 у борг кошти в сумі 79 715 доларів США зі строком повернення до 20.10.2018 року.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 01.11.2019 року по справі № 372/3922/17 стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором процентної позики від 02.11.2016 року в сумі 142 024,71 доларів США, яка складається з: 100 577,00 доларів США заборгованості за зобов`язанням, 3 214, 89 доларів США 3% річних від прострочення суми, 38 232,82 доларів США пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань.

Також з відповідачки ОСОБА_4 стягнуто на користь позивача ОСОБА_3 витрати на правову допомогу в сумі 7 000 грн. та судовий збір в сумі 8 000 грн., а всього 15 000 грн. розрахунок заборгованості був складений станом на 19.11.2018 року.

Постановою Київського апеляційного суду від 29.09.2020 року по справі № 372/3922/17, рішення Обухівського районного суду Київської області від 01.11.2017 року було залишено без змін.

На виконання рішення суду 12.01.2021 року відкрито виконавче провадження № 64112829 про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 коштів в сумі 142 024,71 доларів США та виконавче провадження № 64113443 про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 коштів в сумі 15 000 грн. (витрати на правову допомогу та сплачений судовий збір).

В ході здійснення виконавчих дій боржницею на користь стягувача жодних коштів сплачено не було.

Таким чином між сторонами й надалі тривають зобов`язання з повернення боргу, в якому визначено конкретний розмір боргу, а також констатовано наявність зобов`язань між сторонами.

Оскільки позика відповідачкою не повернута, а рішення суду не виконане, тому позивач має право на отримання 3% річних від тіла позики за період який не був охоплений рішенням суду по дату набрання рішенням законної сили, тобто з 20.11.2018 року по 29.09.2020 року та в подальшому з 30.09.2020 року по день звернення до суду з позовом на 3% від загальної суми боргу, що вказана в рішенні суду.

Матеріалами справи підтверджується факт часткового виконання відповідачкою ОСОБА_4 грошового зобов`язання за постановою Київського апеляційного суду від 14.03.2019 року, якою рішення Обухівського районного суду Київської області від 06.06.2018 року було скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 було задоволено та стягнуто з ОСОБА_4 суму боргу за договором позики від 19.10.2016 року в розмірі 4 986,31 доларів США, про що позивач зазначає в своєму позові, вказана обставина також не заперечується відповідачкою.

При наданні правової оцінки спору суд частково погоджується із правовою позицією позивача і вважає частково помилковими і юридично неспроможними правове обґрунтування відповідачем доводів заперечень на позов з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатить гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього кодексу.

Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України, у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Декретом № 15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства.

У статті 1 Декрету № 15-93 визначено, що терміни, які використовуються в цьому Декреті, мають таке значення: «валютні цінності»: валюта України - грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет і в інших формах, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території України, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти на рахунках, у внесках в банківських та інших фінансових установах на території України; іноземна валюта - іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України.

Для цілей цього Декрету надалі під термінами: «валюта України» розуміється як власне валюта України, так і платіжні документи та інші цінні папери, виражені у валюті України; «іноземна валюта»: розуміється як власне іноземна валюта, так і банківські метали, платіжні документи та інші цінні папери, виражені в іноземній валюті або банківських металах; «валютні операції»: операції, пов`язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України; «резиденти»: фізичні особи (громадяни України, іноземні громадяни, особи без громадянства), які мають постійне місце проживання на території України, у тому числі ті, що тимчасово перебувають за кордоном; «нерезиденти»: фізичні особи (іноземні громадяни, громадяни України, особи без громадянства), які мають постійне місце проживання за межами України, в тому числі ті, що тимчасово перебувають на території України.

У статті 2 цього Декрету вказано, що резиденти і нерезиденти мають право бути власниками валютних цінностей, що знаходяться на території України. Резиденти мають право бути власниками також валютних цінностей, що знаходяться за межами України, крім випадків, передбачених законодавчими актами України.

Резиденти і нерезиденти мають право здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України.

У статті 5 Декрету № 15-93 визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ.

У частині четвертій названої статті перераховано випадки, у разі яких індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції.

Індивідуальної ліцензії потребують такі операції: а) вивезення, переказування і пересилання за межі України валютних цінностей, за винятком: вивезення, переказування і пересилання за межі України фізичними особами - резидентами іноземної валюти на суму, що визначається НБУ; вивезення, переказування і пересилання за межі України фізичними особами - резидентами і нерезидентами іноземної валюти, яка була раніше ввезена ними в Україну на законних підставах; платежів у іноземній валюті, що здійснюються резидентами за межі України на виконання зобов`язань у цій валюті перед нерезидентами щодо оплати продукції, послуг, робіт, прав інтелектуальної власності та інших майнових прав, за винятком оплати валютних цінностей та за договорами (страховими полісами, свідоцтвами, сертифікатами) страхування життя; платежів у іноземній валюті за межі України у вигляді процентів за кредити, доходу (прибутку) від іноземних інвестицій; вивезення за межі України іноземної інвестиції в іноземній валюті, раніше здійсненої на території України, в разі припинення інвестиційної діяльності; платежів у іноземній валюті за межі України у вигляді плати за послуги з аеронавігаційного обслуговування повітряних суден, що справляється Європейською організацією з безпеки аеронавігації (Євроконтроль) відповідно до Багатосторонньої угоди про сплату маршрутних зборів, вчиненої в м. Брюсселі 12 лютого 1981 року, та інших міжнародних договорів; переказ інвестором (представництвом іноземного інвестора на території України) за межі України іноземної валюти іншим інвесторам за відповідною угодою про розподіл продукції; б) ввезення, переказування, пересилання в Україну валюти України, за винятком випадків, передбачених пунктом 2 статті 3 цього Декрету; в) надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі; г) використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; д) розміщення валютних цінностей на рахунках і у вкладах за межами України, за винятком: відкриття фізичними особами - резидентами рахунків у іноземній валюті на час їх перебування за кордоном; відкриття кореспондентських рахунків уповноваженими банками; відкриття рахунків у іноземній валюті резидентами, зазначеними в абзаці четвертому пункту 5 статті 1 цього Декрету; відкриття рахунків у іноземній валюті інвесторами - учасниками угод про розподіл продукції, в тому числі представництвами іноземних інвесторів за угодами про розподіл продукції; е) здійснення інвестицій за кордон, у тому числі шляхом придбання цінних паперів, за винятком цінних паперів або інших корпоративних прав, отриманих фізичними особами - резидентами як дарунок або у спадщину.

У частині четвертій статті 5 Декрету № 15-93 наведено вичерпний перелік обставин, за яких особа, яка здійснює валютну операцію, має отримати на її здійснення індивідуальну ліцензію. Декретом № 15-93 не передбачено обов`язку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу/отримання між фізичними особами - резидентами/нерезидентами, які перебувають в Україні, іноземної валюти в позику.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

З огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Вказані висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 14-446цс18.

Висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18.

Враховуючи викладене, а також зміст договору позики, яка вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (частина третя статті 1049 ЦК України).

У постанові від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18, Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Частиною другою статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та у порядку, що встановлені договором.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 06.06.2018 року в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики від 19.10.2016 року, було відмовлено. Постановою Київського апеляційного суду від 14.03.2019 року рішення Обухівського районного суду Київської області від 06.06.2018 року було скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики від 16.10.2016 року задоволено.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 01.11.2019 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за розпискою від 07.03.2015 року та за договором процентної ставки від 02.11.2016 року, задоволено. Постановою Київського апеляційного суду від 29.09.2020 року вказане рішення було залишено без змін.

Таким чином, на підставі рішень суду у відповідачки виникло зобов`язання сплатити на користь позивача кошти.

Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до рішення суду є грошовим зобов`язанням.

Виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України № 3-57гс10 від 20.12.2010, , № 3-142гс11 від 23.01.2012, № 3-116гс11 від 14.11.2011, № 6-113цс14 від 01.10.2014, № 3-610гс16 від 15.06.2016, в яких зазначено, що відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Покладення виконання рішення суду на державну виконавчу службу відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» не звільняє сторони від відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Оскільки рішення Обухівського районного суду Київської області від 06.06.2018 року, яке було скасовано та постановою Київського апеляційного суду від 29.09.2020 року про позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики від 16.10.2016 року було задоволено та рішення Обухівського районного суду Київської області від 01.11.2019 року, про задоволення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за розпискою від 07.03.2015 року та за договором процентної ставки від 02.11.2016 року яке було залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 29.09.2020 року про стягнення боргу, набрали законної сили, тому на підставі ст. 319 ЦПК України, ст. 253 ЦК України, стягнення суми трьох процентів річних починається:

За постановою Київського апеляційного суду від 14.03.2019 року про стягнення боргу за розпискою від 19.10.2016 року з 18.06.2018 року.

За рішенням Обухівського районного суду Київської області від 01.11.2019 року про стягнення боргу за розпискою від 07.03.2015 року та за договором процентної ставки від 02.11.2016 року, яке постановою Київського апеляційного суду від 29.09.2020 року було залишено без змін з 20.11.2018 року.

Розрахунок трьох процентів річних провадиться по формулі: суму заборгованості помножити на кількість днів прострочення та 3% і поділити на 365 днів. Представлений позивачем розрахунок частково узгоджується із матеріалами справи.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому право кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі N 758/1303/15-ц.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦK України розміщена у розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на не договірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦK України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі N 910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 1 червня 2016 року у справі N 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі.

З огляду на те, що відповідачка порушила вказане грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України. А тому Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 1 жовтня 2014 року у справі N 6-113цс14, згідно з яким відшкодування заподіяної злочином майнової та моральної шкоди є грошовим зобов`язанням.

З огляду на вказане Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновків Верховного Суду України, викладених у:

Постанові від 20 січня 2016 року у справі N 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України "Про виконавче провадження", і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України);

Постанові від 2 березня 2016 року у справі N 6-2491цс15, який полягав у тому, що дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин.

Велика Палата Верховного Суду також відхиляє доводи відповідача про неврахування судами попередніх інстанцій правової позиції, висловленої в постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі N 6-771 цс15, відповідно до якої припис частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

За наслідками системного аналізу чинного законодавства Велика Палата Верховного Суду сформулювала наступні висновки про правильне застосування норм права.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І ''Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на не договірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Таким чином, у цій справі предметом спору є стягнення 3% річних в зв`язку з невиконанням відповідачкою рішення суду, яке набрало законної сили, а тому враховуючи правовий висновок Великої палати Верховного суду викладений в постанові від 16 травня 2018 року (Справа N 686/21962/15-ц, Провадження N 14-16цс18), відповідачка має грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджується рішенням Обухівського районного суду Київської області від 06.06.2018 року, яке було скасовано постановою Київського апеляційного суду від 14.03.2019 року, якою було задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за розпискою від 16.10.2016 року та рішенням Обухівського районного суду від 01.11.2019 року про стягнення боргу за розпискою від 07.03.2015 року та за договором процентної ставки від 02.11.2016 року, яке постановою Київського апеляційного суду від 29.09.2020 року було залишено без змін, які станом на сьогоднішній день відповідачкою не виконані.

З огляду на те, що відповідачка порушила вказане грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України, що підтверджує правову позицію позивача і спростовує правову позицію відповідачки.

Суд не погоджується із доводами відповідачки, що Верховним судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 01.11.2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 29.09.2020 року відрито провадження по цивільній справі № 372/3922/17, провадження № 61-1054ск21, яким сума заборгованості за розписками та договором процентної ставки від 02.11.2016 року може бути змінена, оскільки такі обставини не свідчать про неможливість виконання чинного судового рішення, при цьому слід врахувати, що відповідачкою навіть частково не сплачувався борг за виконавчими листами щонайменше з 10.06.2021 року.

Так з матеріалів справи не вбачається будь-яких відомостей про вжиття заходів для виконання судового рішення, які б відповідали вимогам Закону України «Про виконавче провадження» і мали б наслідком реальне зменшення суми боргу та виконання судового рішення, таким чином судове рішення залишається невиконаним всупереч приписам ст.124 Конституції України та ст.14 ЦПК України.

Поряд з тим, суд вважає не доведеними вимоги позивача про стягнення з відповідачки 42% річних за договором процентної ставки від 02.11.2016 року, оскільки якщо припустити, що позивач мав на увазі 3% річних, та сума визначена в п. 3 прохальної частини позову є безпідставною, необґрунтованою та такою, що суперечить нормам викладеним в договорі процентної ставки від 02.11.2016 року та на нормах чинного законодавства. Так під час провадження у цивільній справі № 372/3922/17 окремо стягувались: сума заборгованості, 3% річних та позивач визнавав, що стягнення відбувається на підставі ст. 625 ЦК України і окремо стягувалась пеня 42% відповідно до п. 3.3. договору процентної ставки від 02.11.2016 року, проте згідно позову про стягнення 3% річних, позивач безпідставно зміню ставку 3% річних на 42% річних, що передбачено договором процентної ставки від 02.11.2016 року, як штрафна санкція, не вірно трактуючи правову природу п. 3.3. договору.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Оскільки відповідач в односторонньому порядку не виконує грошові зобов`язання відповідно до рішень суду, яким з неї стягнуто на користь позивача грошові кошти, позивач просить в судовому порядку стягнути з відповідача на його користь, три проценти річних від простороченої суми та понесені судові витрати, на неї в судовому порядку слід покласти обов`язок сплати позивачеві, передбачені законом кошти.

Враховуючи викладені вище обставини, вирішуючи спір на підставі наявних у справі доказів, суд вважає, що доводи позову частково ґрунтуються на законі та матеріалах справи, позивач частково довів порушення відповідачкою своїх прав та законних інтересів, які підлягають судовому захисту, а відповідач не спростувала наявність обставин, які покладені в основу позову, її правова позиція судом визнана неспроможною, при цьому суд погоджується з доводами представниці відповідачки щодо правильності нарахування трьох відсотків річних, тому позовні вимоги слід задовольнити частково.

Щодо вимог позивача про відшкодування відповідачем понесених судових витрат в частині відшкодування судового збору, такі вимоги суд вважає правомірними, оскільки вони відповідають ст. 141 ЦПК України та підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами.

За таких обставин стягненню з відповідачки на користь позивача підлягає сума сплаченого судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 4, 10, 76, 259, 264-265, 268, 273, 365 ЦПК України, ст.ст. 16, 509, 525, 526, 625, 1046, 1049 ЦК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 (адреса: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_3 (адреса: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) 3% річних від простроченої суми за розпискою від 19 жовтня 2016 року за період з 18.06.2018 року по 17.06.2021 року в розмірі 419,27 доларів США, 3% річних від простроченої суми за розпискою від 07 березня 2015 року за період з 20.11.2018 року по 19.11.2021 року в розмірі 691,87 доларів США, 3% річних від простроченої суми за розпискою від 02 листопада 2016 року за період з 20.11.2018 року по 19.11.2021 року в розмірі 11 615,14 доларів США, а всього 12 726,28 доларів США.

Стягнути з ОСОБА_4 (адреса: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_3 (адреса: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) судові витрати в розмірі 11 350 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Обухівський районний суд Київської області шляхом подачі в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.В.Кравченко