Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 серпня 2022 року Солом`янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого-судді - Кушнір С.І.

за участю секретаря - Федоренко Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН», Товариства з додатковою відповідальністю «Інтер-Ріск Україна» про визнання кредитного договору неукладеним та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 у травні 2018 р. звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва із зазначеним позовом до відповідачів про визнання кредитного договору неукладеним та відшкодування моральної шкоди, в якому просить:

визнати кредитний договір №7996 від 30.01.2016, між Товариством з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» та ОСОБА_1 не укладеним;

стягнути солідарно з Відповідачів на користь Позивача моральну шкоду у розмірі 10000 грн.

Обґрунтовуючи підстави звернення до суду з позовом до відповідачів про визнання кредитного договору неукладеним та відшкодування моральної шкоди, позивач ОСОБА_1 посилається на наступне.

Так, 20.12.2017 року позивачем було отримано лист №7996 від Товариства з додатковою відповідальністю «Інтер-Ріск Україна». У цьому листі повідомлялось про те, що позивачем було укладено із ТОВ «ВЕЛЛФІН» кредитний договір №7996 від 30.01.2016 року. Окрім цього, у листі містилась інформація стосовно того, що у позивача наявна заборгованість за цим договором у розмірі 40623,50 грн.

Однак, позивач відповідний договір не укладав, більш того, жодного кредиту, займу позивач у ТОВ «ВЕЛЛФІН» не отримував.

Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акценту) другою стороною.

Однак, позивач жодної пропозиції від відповідача не отримував, а як внаслідок і не акцептував її. Окрім його, позивач жодного документу, який би свідчив про укладення кредитного договору не підписував, дії, спрямовані на прийняття пропозиції, погодження з умовами договору, підписання договору не вчиняв. А отже, кредитний договір № 7996 від 30.01.2016 року можна вважати таким, що не укладений.

У зв`язку з цим, та з метою захисту прав позивача було надіслано адвокатський запит від 24.01.2018 року до ТОВ «ВЕЛЛФІН», який отримано останнім 30.01.2018 року, однак, жодної відповіді отримано не було. Намагаючись дізнатись інформацію щодо кредитного договору № 7996 від.30.01.2016 року, позивач неодноразово телефонував до ТОВ «ВЕЛЛФІН», представник останнього повідомив, що наразі справою займається ТДВ «ІНТЕР-РІСК Україна», та лише він володіє інформацією. ТДВ «ІНТЕР-РІСК Україна» не надав позивачу ознайомитися з укладеним з боку позивача кредитним договором. Натомість, ТДВ «ІНТЕР-РІСК України» продовжив наголошувати на тому, що позивач є боржником та те, що він повинен погасити заборгованість.

Виходячи з цього, позивач зробив висновок, що Позикодавцю не відомо про існування кредитного договору №7996 від 30.01.2016 року. Окрім цього, можна лише припускати, що ТДВ «ІНТЕР-РІСК Україна» наразі є кредитором за кредитним договором №7996 від 30.01.2016 року, оскільки жодних відомостей стосовно того, що ТОВ «ВЕЛЛФІН» уступило право вимоги ТДВ «ІНТЕР-РІСК Україна», позивач не отримував.

А отже, у зв`язку з тим, що наразі неможливо визначити хто саме є кредитором за договором №7996 від 30.01.2016 року, який нібито уклав позивач, позов подається одразу до двох Товариств.

Наразі, дзвінки від ТДВ «ІНТЕР-РІСК Україна» з вимого погашення заборгованості за кредитним договором не припиняються. Більш того, позивач, звернувшись до одного з українських банків, з бажанням отримати кошти у кредит, отримав відмову через те, що стосовно нього є негативна інформація у базі даних бюро кредитних історій. При цього, така негативна інформація стосується саме наявності заборгованості за кредитним договором № 7996 від 30.01.2016 року, який позивач не укладав.

Окрім того, через те, що відомості про наявність заборгованості за кредитним договором були внесенні до інформаційної бази бюро кредитних історій, позивач, наразі, взагалі позбавлений можливості укладати кредитні договори, в тому числі споживчі, отримувати позики. Також, відмови у банках щодо укладення кредитних договорів, наявність інформації щодо заборгованості у кредитній історії порушує честь позивача.

Таким чином, вважає позивач, дії відповідачів призвели до поширення інформації, яка порушує честь позивача, а саме стосовно того, що позивач є боржником.

У зв`язку із вищевикладеним просить задовольнити позов у повному обсязі.

Ухвалою суду від 12.06.2018 р., відкрито спрощене позовне провадження в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН», Товариства з додатковою відповідальністю «Інтер-Ріск Україна», Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій», про визнання кредитного договору неукладеним та відшкодування моральної шкоди, без повідомлення (виклику) сторін.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, зазначена цивільна справа 20.08.2018 р. передана в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кушнір С.І., відповідно до розпорядження №1734.

Ухвалою суду від 28.08.2018 р., призначено судове засідання для розгляду справи за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН», Товариства з додатковою відповідальністю «Інтер-Ріск Україна», Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій», про визнання кредитного договору неукладеним та відшкодування моральної шкоди, в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

16.07.2018 р. до суду від представника відповідача ТОВ «ВЕЛЛФІН» надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого представник відповідача просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог. Зазначає, що оскаржуваний договір був укладений згідно вимог чинного законодавства; позивач 30.01.2016 у встановленому п.п. 4.1, 4.2. Правил порядку, оформив Заявку для отримання позики, шляхом заповнення всіх полів Заявки, що відмічені як обов`язкові для заповнення. Заявка для отримання позики містить ідентифікаційні дані щодо Позивальника, а також фото останнього. На підставі заповненої Позичальником заявки, 30.01.2016 між ТОВ «ВЕЛЛФІН» та Позичальником було укладено Договір позики №7996 в електронній формі, що передбачено Законом України «Про електронну комерцію». Внаслідок виконання позивачем передбачених правилами умов, ТОВ «ВЕЛЛФІН» в порядку встановленому п. 1.4. Договору позики на картковий рахунок позивача була перерахована сума позики в розмірі 1500 грн., що підтверджується листом №34/05 від 22.05.2018 ТОВ «Платежі Онлайн», яке надає ТОВ «ВЕЛЛФІН» технічну можливість для проведення операцій, по якій банк-еквайер - ПАТ «Діамант» здійснює зарахування коштів, а також банківською випискою №БВ-000000042 від 30.01.2016. Відповідно до п. 1.5 Договору позики, заборгованість Відповідача по основним процентам за Договором позики за період з 30.01.2016 по 21.05.2018 становить 24047 грн., по додатковим процентам 23797,50 грн. Таким чином, ТОВ «ВЕЛЛФІН» належним чином виконані умови Договору позики, в той час як Позивачем отримані грошові кошти в передбачені строки не повернуті, внаслідок чого в останнього утворилась заборгованість за Договором позики зі сплати основного боргу, процентів та додаткових процентів. Щодо дій ТОВ «Інвес-Ріск Україна», спрямованих на стягнення з позивача утвореної заборгованості, представник відповідача зазначає наступне. За договором доручення №003-12/2017 від 18.12.2017, укладеним між ТОВ «ВЕЛЛФІН» та ТОВ «Інтер-Ріск Україна», повіритель доручив, а повірений зобов`язався здійснити від імені Довірителя юридичні дії, спрямовані на стягнення належної до сплати заборгованості за договором позики, укладеними між Довірителем та позичальниками - фізичними особами. У зв`язку з наявністю у Позивача заборгованості за Договором позики №7996 від 30.01.2016, дії ТОВ «Інтер-Ріск України» спрямовані на стягнення заборгованості та ніяким чином не порушують права позивача, а направлені на спонукання останнього виконати умови укладеного з ТОВ «ВЕЛЛФІН» Договору позики №7996 від 30.01.2016. Вимоги позивача про визнання кредитного договору не укладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених ст. 16 ЦК України. Щодо вимоги позивача про стягнення моральної шкоди, представник відповідача вважає що такі вимоги є надуманими та необґрунтованими та зазначає, що враховуючи невиконання Позивачем своїх зобов`язань за Договором позики №7996 від 30.10.2016 та надання згоди на передачу персональних даних у разі неналежного виконання умов договору, свідчить про відсутність будь-яких порушених прав позивача з боку відповідача, а тому вимоги про стягнення моральної шкоди є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Крім того, позивачем не надано жодних доказів в підтвердження зазначених в позовній заяві обставин, якими останній обґрунтовує спричинення моральної шкоди, зокрема, його звернень до банків, відмови у наданні йому кредитів, в чому полягають його моральні страждання, яким чином принижено його честь, гідність та ділову репутацію.

30.05.2019 р. до суду від представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Венгаренко Т.А. заперечення на відзив, зазначаючи, що позивачем договору позики або кредитного договору чи будь-якого іншого договору з ТОВ «ВЕЛЛФІН» він не укладав, грошових коштів за такими договорами не отримував, а банківська картка, яку зазначає відповідач як таку, яка належить позивачу і на яку були перераховані кошти, ніколи не належала ОСОБА_1 та він не отримував ці кошти з вказаної банківської карти. Разом з тим, відповідачем надана копія договору позики №7996 від 30.01.2016 укладеного між ТОВ «ВЕЛЛФІН» та ОСОБА_1 в розділі 8 «Реквізити та підписи сторін» містить лише зазначення інформації про позикодавця та прізвище, ім`я та по-батькові позивача, а також надрукований запис «електронний підпис». Представник позивача вважає, що подана до суду у якості доказу копія договору не може вважатися належним та допустимим доказом, оскільки не підтверджує факт підписання договору позики позивачем за допомогою одноразового ідентифікатора або ж за допомогою електронного підпису, який би відповідав вимогам спеціального Закону. На підтвердження факту перерахування позивачу грошових коштів за договором, відповідачем надано письмове повідомлення ТОВ «Платежі Онлайн», відповідно до якого ТОВ «Платежі Онлайн» 30.01.2016 року було здійснено перерахуванням коштів у розмірі 1500 грн., на користь ОСОБА_2 на його картковий рахунок. Разом із тим, відповідно до пункту 1.3. Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, що затверджена постановою Правління Національного банку України від 21.01.2014 року №22, встановлено, що вимоги цієї Інструкції поширюються на всіх учасників безготівкових розрахунків, а також на стягувачів та обов`язкові для виконання ними. Таким чином, належним та достовірним доказом проведення безготівкового розрахунку є відповідний платіжний документ, передбачений положенням Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, що затверджена постановою Правління Національного банку України від 21.01.2014 року №22 заповнений відповідно до вимого цього нормативного документу, та який містить відповідні відмітки про виконання цього платіжного документа банком платника. Разом із тим, належних та достовірних доказів перерахування відповідачем грошових коштів на користь позивача не надано. Враховуючи викладене, спірний договір позики не підтверджує факт підписання договору позики позивача за допомогою одноразового ідентифікатора або ж за допомогою електронного цифрового підпису, який би відповідав вимогам Закону України «Про електронний цифровий підпис» та перерахування коштів позивачу за цим договором. У зв`язку з цим вважає, що договір позики №7996 від 30.01.2016 р. є неукладеним, а отже і недійсним, таким, що не створює будь-яких юридичних наслідків.

Ухвалою від 30.05.2019 року витребувано у Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» інформацію про відкриття на ім`я ОСОБА_1 карткового рахунку.

Представник позивача ОСОБА_1 - адвоката Бєліков О.С. в судовому засідані позовну заяву підтримав з викладених підстав та наданих доказів.

Представники відповідачів в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Вивчивши пояснення представника позивача, врахувавши їх доводи, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд приходить до наступного висновку.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За правилами статей 2,12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно ч. 1 ст. 77 ЦПК належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Так, з наданої представником відповідача разом з відзивом на позов копії договору про надання позики № 7996 від 30.01.2016 року вбачається, що між ТОВ «ВЕЛЛФІН» та ОСОБА_2 30.01.2016 року був укладений договір № 7996, згідно п. 1.1. Позикодавець зобов`язується надає Позичальникові на умовах, що передбачені даним Договором, грошові кошти в позику в сумі 1500 на умовах строковості, зворотності, платності, а Позичальник зобов`язується повернути позику та сплатити проценти за користування позикою заначені у п. 1.5. цього Договору. Відповідно до п.1.2 Договору строк дії договору 7 (сім) місяців, але в будь-якому разі цей Договір діє до повного виконання Позичальником своїх зобов`язань за цим Договором.

Пунктом 6.1 Договору передбачено, що внесення змін та доповнень до цього Договору укладається шляхом укладення сторонами додаткових Договорів. Всі зміни, додатки, та доповнення є невід`ємною частиною Договору.

З відзиву на позовну заяву вбачається, що позивач ОСОБА_1 30.01.2016 у встановленому п.п. 4.1, 4.2. Правил порядку, оформив Заявку для отримання позики, шляхом заповнення всіх полів Заявки, що відмічені як обов`язкові для заповнення, що підтверджується роздруківкою заявки офіційного веб-сайті ТОВ «ВЕЛЛФІН». Заявка для отримання позики містить ідентифікаційні дані щодо Позичальника, а також фото останнього. На підставі заповненої Позичальником заявки, 30.01.2016 між ТОВ «ВЕЛЛФІН» та Позичальником було укладено Договір позики №7996 в електронній формі, що передбачено Законом України «Про електронну комерцію». ТОВ «ВЕЛЛФІН» в порядку встановленому п. 1.4. Договору позики на картковий рахунок позивача НОМЕР_1 , код авторизації 226523, номер транзакції в системі - 15413-62652-46121, була перерахована сума позики в розмірі 1500 грн., що підтверджується листом №34/05 від 22.05.2018 ТОВ «Платежі Онлайн».

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб`єктами господарювання на підставі договору, який крім іншого, обов`язково має містити підписи сторін.

Відповідно до статей 207 та 1055 Цивільного кодексу України та статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг з наданням коштів у позику, в тому числі i на умовах фінансового кредиту, укладається у письмовій формі. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Електронні правочини оформлюються шляхом фіксації волі сторін та його змісту. Така фіксація здійснюється за допомогою складання документу, який відтворює волю сторін. На відміну від традиційної письмової форми правочину воля сторін електронного правочину втілюється в електронному документі.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 ЗУ «Про електронну комерцію» порядок надання банківських послуг, випуск та обіг електронних грошей, здійснення переказу коштів не є предметом правового регулювання цього Закону і регулюється спеціальним законодавством. До послуг систем дистанційного обслуговування, випуску та обігу електронних грошей, страхування та інших послуг, щодо яких існує спеціальне законодавство, цей Закон застосовується лише в частині правочинів, вчинених в електронній формі, яка не суперечить спеціальному законодавству, що регулює здійснення послуг із дистанційного обслуговування, випуск та обіг електронних грошей, страхування, зокрема законам України "Про електронні документи та електронний документообіг", "Про електронний цифровий підпис", "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", "Про банки і банківську діяльність" та "Про страхування".

У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом:

- надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону;

- заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону;

- вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Статтею 12 ЗУ «Про електронну комерцію» встановлено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання:

- електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину;

- електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом;

- аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Відповідно до пунктів 6 та 12 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору; одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.

Позивачем в позові зазначається, що договору позики або кредитного договору чи будь-якого іншого договору з ТОВ «ВЕЛЛФІН» він не укладав, грошових коштів за такими договорами не отримував, а банківська картка, яку зазначає відповідач як таку, яка належить позивачу і на яку були перераховані кошти, ніколи не належала ОСОБА_1 та він не отримував ці кошти з вказаної банківської карти.

Згідно відповіді АТ КБ «ПРИВАТБАНК» встановлено, що на імя ОСОБА_1 картка НОМЕР_2 в банку не відкривалась.

З матеріалів справи встановлено, що 12.11.2019 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Запорізькій області з заявою про вчинення кримінального правопорушення за ч.1 ст. 190 КК України. 13.11.2019 внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань за номером 0003976. З ЄРДР вбачається, що 30.01.2016, невстановлена особа, шахрайським шляхом, через мережу Інтернет, незаконно оформила онлайн-кредит на суму 1500 грн. з ТОВ «ВЕЛФФІН» на імя ОСОБА_1 , чим заподіяла йому матеріальну шкоду.

За договором доручення №003-12/2017 від 18.12.2017, укладеним між ТОВ «ВЕЛЛФІН» та ТОВ «Інтер-Ріск Україна», повіритель доручив, а повірений зобов`язався здійснити від імені Довірителя юридичні дії, спрямовані на стягнення належної до сплати заборгованості за договором позики, укладеними між Довірителем та позичальниками - фізичними особами.

Відповідно до частин першої та другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).

У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) дійшла висновку про те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Разом із цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.

Верховний Суд неодноразово зазначав про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

Встановивши, що у цій справі не доведено волевиявлення позивача щодо укладення спірного договору, а наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину який не укладено, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову про визнання кредитного договору неукладеним, оскільки правочини, які не вчинено не тягнуть ніяких правових наслідків для сторін. Особа, яка вважає, що її права порушено у зв`язку із встановленням неукладеності угоди має можливість захистити свої права шляхом подання позову про повернення виконаного за неукладеним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи; повернення в натурі безпідставно набутого майна; відшкодування доходів від безпідставно набутого майна і витрат на його утримання.

Отже, за наявності у цій справі ефективного способу захисту у спірних правовідносинах суд не вправі застосовувати не встановлений законом спосіб.

Вимоги про стягнення моральної шкоди є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Таким чином, суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, системний аналіз положень чинного законодавства України, приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 11, 15, 16, 202, 203, 204, 205, 207, 215, 229-233, 509, 627, 628, 638 ЦК України, ст.ст. 2, 10, 12, 13, 15, 76-81, 89, 102, 258, 263, 264, 265, 273, 280, 284, 289, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволені позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН», Товариства з додатковою відповідальністю «Інтер-Ріск Україна», про визнання кредитного договору неукладеним та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Кушнір С.І.