Справа № 148/777/22
Провадження № 22-ц/801/1670/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Штифурко Л. А.
Доповідач:Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2022 рокуСправа № 148/777/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі: головуючого судді Сала Т.Б., суддів: Ковальчука О.В., Шемети Т.М., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Тульчинського районного суду Вінницької області від 27 червня 2022 року про повернення заяви позивачеві, постановлену суддею Штифурко Л.А., в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

встановив:

У червні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Ухвалою Тульчинського районного суду Вінницької області від 06 червня 2022 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху (а.с.43).

Ухвалою Тульчинського районного суду Вінницької області від 27 червня 2022 року позовну заяву ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто позивачу (а.с.48).

Не погодившись із вказаною ухвалою, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суд першої інстанції та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

У скарзі зазначає, що судом помилково визначено ціну позову, а відтак і суму судового збору, який необхідно було сплатити позивачу. В первісній позовній заяві та поданій на виконання вимог ухвали про залишення позову без руху заяві в новій редакції було зазначено про намір позивача заявити клопотання про призначення експертизи, а самостійно замовити та провести оцінку майна не представляється можливим, оскільки будинком користується відповідач. Суд не встановив, що ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна і всупереч ст. 176 ЦПК України зробив висновок про невиконання умов ухвали суду від 06 червня 2022 року.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Згідно з частиною 2 статті 369 ЦПК України, апеляційні скарги на ухвалу суду про повернення заяви позивачеві (п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України), розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 13 статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вказані норми, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Встановлено, що в червні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , в якому просила визнати за нею право власності на 1/2 частину будівельних матеріалів, використаних подружжям в процесі реконструкції житлового будинку АДРЕСА_1 в порядку поділу майна подружжя.

Зазначила, що на час подання позову визначити вартість майна не представляється можливим. Нею понесені судові витрати зі сплати судового збору та очікуються витрати на проведення експертизи.

До позовної заяви ОСОБА_1 додала квитанцію про сплату судового збору в розмірі 992,40 грн.

Ухвалою Тульчинського районного суду Вінницької області від 06 червня 2022 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху з тих підстав, що надання позивачем квитанції про сплату судового збору в розмірі 992,40 грн не може вважатися належним підтвердженням сплати судового збору у встановленому законом розмірі відповідно до заявленого розміру позовних вимог, а твердження позивача про неможливість визначення вартості майна є необґрунтованими.

Оскільки позивачем не визначено ціну позову, а також не обґрунтовувано неможливість на момент пред`явлення позову встановити точну його ціну, суд не в змозі відповідно до ч. 2 ст. 176 ЦПК України попередньо визначити ціну позову. Тому ОСОБА_1 необхідно визначити ціну позову, виходячи з дійсної вартості спірного майна, надавши суду документальне підтвердження про дійсну вартість майна на день подачі позову, від якої сплатити судовий збір з розрахунку 1 % ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

22 червня 2022 року на виконання вимог вказаної ухвали ОСОБА_1 подала позовну заяву в новій редакції, в якій зазначила, що на проведення будівельних робіт сторонами по справі було понесено витрати в загальному розмірі 188 334 грн, а тому 1/2 частина становить 94 167 грн. До початку розгляду справи по суті буде заявлено клопотання про призначення експертиз. Ціна позову становить 94 167 грн.

Повертаючи позовну заяву суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було усунуто недоліки позовної заяви. Вказано, що як вбачається зі змісту позовної заяви в новій редакції, предметом позовних вимог є визнання права власності на 1/2 частину будівельних матеріалів, використаних подружжям в процесі реконструкції житлового будинку, господарських будівель в порядку поділу майна подружжя. Позивачем зазначено, що вартість будівельних матеріалів складає 188 334 грн, отже, виходячи саме із цієї суми позивачеві необхідно було сплатити судовий збір, 1% якого становить 1 883,34 грн., а не 992,40 грн, як сплачено позивачем при зверненні до суду з первісним позовом. Натомість, позивачем ціною позову вказано 94 167 грн. та підтверджуючих документів про доплату судового збору не подано. Крім того, документального підтвердження про дійсну вартість майна на день подачі позову позивачем до суду не надано.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, позовна заява, крім інших обов`язкових реквізитів, повинна містити зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці.

Ціна позову у позовах про визнання права власності визначається вартістю майна (п.2 ч. 1 ст. 176 ЦПК України).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 185 ЦПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у ст. ст. 175 і 177 цього Кодексу, або не сплачено судовий збір, постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня отримання позивачем ухвали.

Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити).

Частиною 3 ст. 185 ЦПК України, визначено, якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені ст. ст. 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Тобто, залишаючи позовну заяву без руху суд першої інстанції повинен був зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити) ОСОБА_1 , як того вимагає ч. 2 ст. 185 ЦПК України.

Надання разом із позовною заявою документального підтвердження про дійсну вартість майна на день подачі позову ЦПК України не передбачено.

У разі невідповідності ціни позову дійсній вартості спірного майна або неможливості встановлення на момент пред`явлення позову точної його ціни, підлягають застосуванню судом положення частини 2 ст. 176 ЦПК України - якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред`явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд з наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом при вирішенні справи.

Фактично, в ухвалі про повернення позовної заяви суд першої інстанції погодився із вартістю майна, яка була визначена позивачем у позовній заяві в новій редакції - 188 334 грн.

Судом першої інстанції залишено поза увагою, що позивачка просила визнати за нею право власності не на все майно (100 %), а лише на 1/2 його частину, тому і ціна позову в позовній заяві нею визначена в розмірі 94 167 грн (1/2 від 188 334 грн) і з цієї суми підлягав до сплати судовий збір.

Підпунктом першим пункту першого частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» визначено, що ставка судового збору за подання позовної заяви майнового характеру, що подана фізичною особою, становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Беручи до уваги положення п.п. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ОСОБА_1 підлягав до сплати судовий збір в розмірі 992,40 грн за мінімальною ставкою, що і було нею зроблено при подачі позову.

Суд першої інстанції в порушення вимог ст. 12 ЦПК України не сприяв позивачеві у реалізації ним своїх прав і дійшов помилкового висновку про повернення позовної заяви на підставі ч. 3 ст. 185 ЦПК України, чим порушив права позивача на доступ до правосуддя. Згідно норм законодавства України кожна особа наділена правом на звернення до суду за захистом своїх прав та свобод, а на суд, у свою чергу, покладено обов`язок повного та всебічного розгляду виниклих спорів, що можливо лише під час розгляду справи по суті.

Зазначені судом першої інстанції вимоги до змісту позовної заяви зводяться до покладення на позивача обов`язку доводити на стадії пред`явлення позову детальної інформації щодо різних аспектів та характеристик предмету спору, що законом не передбачено, оскільки ці питання можливо з`ясувати на відповідних стадіях розгляду справи після відкриття провадження у справі.

Європейський суд з прав людини задекларував, що «сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, та має переслідувати законну мету» («Креуз проти Польщі» (Kreuz v. Poland), №28249/95, ЄСПЛ, від 19 червня 2001 року).

Надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції).

Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним але і реальним (рішення ЄСПЛ від 16 грудня 1992 року у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції»).

Зважаючи на викладене, суд першої інстанції не взяв до уваги вказані обставини, належним чином їх не проаналізував, у зв`язку з чим зробив передчасний та помилковий висновок про повернення позовної заяви, що призвело до постановлення ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права, яке призвели до постановлення помилкової ухвали.

У зв`язку з цим, оскаржувана ухвала підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. 367, 374, 379, 381, 382 384, 389 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Тульчинського районного суду Вінницької області від 27 червня 2022 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Т.Б. Сало

Судді О.В. Ковальчук

Т.М. Шемета