Справа № 759/9703/21 Головуючий 1 інстанція- Войтенко Ю.В.
Провадження № 22-ц/824/5476/2022 Доповідач апеляційна інстанція - Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

15 вересня 2022 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Ігнатченко Н.В., Мережко М.В.,

за участю секретаря Малашевського О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м.Києва від 09 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Київській області, третя особа: Ірпінська міська рада Київської області про визнання права власності,-

в с т а н о в и в:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувсядо суду із вказаним позовом,який мотивував тим, що 27 травня 2020 року він як учасник бойових дій, звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Київській області з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення із земель державної власності земельної ділянки орієнтовною площею 1,4827 га у приватну власність для ведення особистого селянського господарства. 03 серпня 2020 року ГУ Держгеокадастру видало наказ № 10-10775/15-20-сг, яким відмовило у надані йому дозволу на розробку проекту. Він оскаржив дану відмову до суду і рішенням Київського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2020 року у справі № 320/7460/20 відмову у надані йому дозволу на розробку проекту визнано протиправною та скасовано, а відповідача зобов`язано надати дозвіл на розробку проекту. На виконання судового рішення відповідач надав дозвіл на розробку проекту.

Вказував, що після виготовлення проекту відводу земельної ділянки він подав проект на затвердження, однак відповідач листом № 26906/0-3373/0/17-20 від 07 грудня 2020 року відмови йому у затвердженні проекту. Він оскаржив дану відмову до суду і рішенням Київського окружного адміністративного суду від 13 квітня 2021 року у справі № 320/13223/20 відмову у затвердженні проекту відводу визнано протиправною та скасовано, а відповідача повторно зобов`язано розглянути заяву позивача про затвердження проекту на земельну ділянку з кадастровим номером :05:001:5387, площею 1,4827 га. На виконання рішення суду відповідач повторно розглянув його клопотання про затвердження проекту і відмовив, посилаючись на свій наказ № 59-ОТГ від 23 грудня 2020 року, яким відповідач передав спірну земельну ділянку до складу земель комунальної власності Ірпінської міської ради.

Після подачі 04 листопада 2021 року заяви про уточнення позовних вимог, просив

- 2 -

визнати за ним право на завершення процедури приватизації земельної ділянки площею 1,4827 га, кадастровий номер :05:001:5387 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в Михайлівсько-Рубежівській сільській раді (за межами), а також зобов`язати Головне управління Держгеокадастру в Київській області (в особі Державного кадастрового реєстратора відділу Києво-Святошинського Міськрайонного управління у Київській області Козаченка А.О.), згідно Порядку ведення Державного земельного кадастру поновити запис/реєстрацію на земельну ділянку з кадастровим номером :05:001:5387 та скасувати реєстрацію земельних ділянок, які були сформовані в результаті її поділу та перебувають в межах її площі.

Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 09 грудня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким його вимоги задоволити в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм процесуального і матеріального права.

Скарга мотивована тим, що суд не врахував преюдиційні рішення Київського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2020 року у справі № 320/7460/20 та рішення цього ж суду від 13 квітня 2021 року у справі № 320/13223/20, якими визнано протиправними дії відповідачів щодо відмови йому у надані дозволу на розробку проекту та відмову у затвердженні проекту. Вказаними рішеннями встановлено наявність у нього законних очікувань щодо прав на земельну ділянку з моменту звернення як громадянина, який добросовісно виконав визначену законом процедуру оформлення документів і він має право на юридичну визначеність у реалізації свої прав. Суд не застосував ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод для захисту його прав, оскільки відповідно до усталеної практики ЄСПЛ до «майна» у розумінні ст.1 Першого протоколу до Конвенції відносяться в тому числі інші права та інтереси, що становлять активи, у тому числі «правомірні очікування» та «майнові права». Окрім того, суд не звернув уваги на його пояснення про задоволення судом його позову щодо оскарження відмови Ірпінської міської ради у затвердженні проекту землеустрою (рішення Київського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2021 року у справі № 320/4194/21). Посилання суду у рішенні на постанову Великої Палати щодо того, що дозвіл на розробку проекту землеустрою не гарантує отримання у власність земельної ділянки є безпідставними.

Третя особа Ірпінська міська рада Київської області подала пояснення на апеляційну скаргу, де вказала, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно відмовив у задоволенні позову, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.

Інші учасники не скористалися правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Позивач ОСОБА_1 належним чином повідомлений про час розгляду справи, що стверджується судовою повісткою, направленою згідно ч.6 ст.128 ЦПК України на вказану ним у позові та апеляційній скарзі електронну адресу, з якої він надсилав до суду процесуальні документи (правова позиція КЦС ВС в постанові від 13 липня 2022 року у справі № 761/14537/15-ц щодо належного повідомлення), до суду не з`явився, причин неявки не повідомив, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Решта учасників належним чином повідомлені, не з`явилися, причин неявки не повідомили, що не перешкоджає розгляду.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

- 3 -

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Судом встановлено, що у травні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Київській області з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення із земель державної власності земельної ділянки орієнтовною площею 1,4827 га у приватну власність для ведення особистого селянського господарства. Наказом ГУ Держгеокадастру № 10-10775/15-20-сг від 03 серпня 2020 року позивачу відмовлено у надані дозволу на розробку проекту. Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2020 року у справі № 320/7460/20 вказану відмову у надані дозволу на розробку проекту визнано протиправною та скасовано, а відповідача зобов`язано надати дозвіл на розробку проекту.

На виконання судового рішення відповідач надав позивачу дозвіл на розробку проекту землеустрою, після виготовлення якого останній подав проект на затвердження. Листом № 26906/0-3373/0/17-20 від 07 грудня 2020 року відповідач відмовив у затвердженні проекту. Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 13 квітня 2021 року у справі № 320/13223/20 вказану відмову у затвердженні проекту відводу визнано протиправною та скасовано, а відповідача повторно зобов`язано розглянути заяву позивача про затвердження проекту на земельну ділянку з кадастровим номером :05:001:5387, площею 1,4827 га.

На виконання рішення суду відповідач повторно розглянув клопотання позивача про затвердження проекту і відмовив, посилаючись на свій наказ № 59-ОТГ від 23 грудня 2020 року, яким спірна земельна ділянка передана до складу земель комунальної власності Ірпінської міської ради згідно акту приймання-передачі земельної ділянки від 23.12.2020 на підставі п.1 ст.117 Земельного кодексу України.

Державна реєстрація права комунальної власності на вищезазначену земельну ділянку була здійснена 03 лютого 2021 року. В подальшому, земельна ділянка :05:001:5387 була поділена на 24 ділянки.

Також судом встановлено, що клопотання позивача про затвердження проекту землеустрою щодо надання земельної ділянки у власність площею 1,4827 га, кадастровий номер: :05:001:5387, для ведення особистого селянського господарства, розглянуто постійною депутатською комісією земельних відносин, лісових та природоохоронних питань Ірпінської міської ради Київської області. Відповідно до висновку цієї комісії від 23 березня 2021 року відділом земельних ресурсів Ірпінської міської ради підготовлено проект рішення на засідання чергової сесії Ірпінської міської ради. Рішенням Ірпінської міської ради від 08 квітня 2021 року позивачу відмовлено у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1,4827 га та передачі її у власність з підстав передачі цієї ділянки в комунальну власність згідно з актом приймання- передачі земельної ділянки від 23 грудня 2020 року на підставі п.1 ст.117 ЗК України, згідно якої до

- 4 -

земель комунальної власності, які не можуть передаватися у державну власність, належать земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності, а також земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні органів місцевого самоврядування, комунальних підприємств, установ, організацій, крім випадків передачі таких об`єктів у державну власність.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд обгрунтовував свої висновки наступним:

- позивач просив визнати за ним право на завершення процедури приватизації, поновити запис, реєстрацію на земельну ділянку та внести зміни до поземельної книги про визнання за позивачем права власності;

- питання правомірності передання земельної ділянки до комунальної власності, відмови позивачу в затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у даному випадку не є предметом даного судового розгляду;

- на сьогоднішній день діє відповідне рішення уповноваженого органу про відмову позивачу в затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, вказане рішення не скасоване і не оскаржується.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками, поскільки розглядаючи дану справу, суд допустив порушення правил юрисдикції загальних судів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства: цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України побудови судоустрою в Україні за принципами територіальності та спеціалізації (ст.125), так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Відповідно до п.1 ст.6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Висловлювання «судом, встановленим законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів(п.24 рішення ЄСПЛ від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України»). Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні п.1 ст.6 Конвенції.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Окрім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Щодо визначення предметної та суб`єктної юрисдикції справи необхідно зазначити таке.

Правила визначення компетенції судів щодо розгляду цивільних справ передбачені ст.19 ЦПК України, згідно з якою суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Тобто, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Разом з тим, згідно п.1 ч.1 ст.4 КАС України справа адміністративної юрисдикції - це

- 5 -

переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Публічно-правовим є, зокрема, спір в якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій (п.2 ч.1 ст.4 КАС України).

Пунктом 1 ч.1 ст.19 КАС України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження;

За змістом вказаних норм справою адміністративної юрисдикції є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, який виник між двома (кількома) конкретними суб`єктами стосовно їхніх прав та обов`язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб`єкт законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єктів, а ці суб`єкти, відповідно, зобов`язані виконувати вимоги та приписи такого владного суб`єкта.

Спеціальним нормативно-правовим актом, яким врегульовано питання набуття громадянами прав на земельні ділянки державної і комунальної власностіє Земельний кодекс України (в редакції на час виинкнення спірних правовідносин), згідно ч.1 ст.116 якого громадяни набувають права власності земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Згідно п.«в» ч.3 ст.116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ст.118 ЗК України громадянин, зацікавлений в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарстваподає заяву до відповідного органу за місцезнаходженням ділянки (ч.6). Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні (ч.7). Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. Відмова органу виконавчої владичи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду (ч.10).

Конституційний Суд України у рішенні від 1 квітня 2010 року № 10-рп/2010 у справі за конституційним поданням Вищого адміністративного суду України щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 143 Конституції України, пунктів «а», «б», «в», «г» статті 12 ЗК України, пункту 1 частини першої статті 17 КАС України вирішив, що:

- положення пунктів «а», «б», «в», «г» статті 12 ЗК України у частині повноважень сільських, селищних, міських рад відповідно до цього кодексу вирішувати питання розпорядження землями територіальних громад, передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, вилучення земельних ділянок із земель

- 6 -

комунальної власності треба розуміти так, що при вирішенні таких питань ці ради діють як суб`єкти владних повноважень;

- положення пункту 1 частини першої статті 17 КАС України стосовно поширення компетенції адміністративних судів на «спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності» слід розуміти так, що до публічно-правових спорів, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів, належать і земельні спори фізичних чи юридичних осіб з органом місцевого самоврядування як суб`єктом владних повноважень, пов`язані з оскарженням його рішень, дій чи бездіяльності.

У справі, яка переглядається, ОСОБА_1 у позовній заяві просив просив визнати за ним право на завершення процедури приватизації земельної ділянки площею 1,4827 га, кадастровий номер :05:001:5387 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, а також зобов`язати Головне управління Держгеокадастру в Київській області поновити запис/реєстрацію на земельну ділянку з кадастровим номером :05:001:5387 та скасувати реєстрацію земельних ділянок, які були сформовані в результаті її поділу та перебувають в межах її площі.

Отже, даний спір стосується фактичного оскарження позивачем дій суб`єктів владних повноважень, які наділені відповідними компетенціями галузі земельних відносин, щодо прийняття рішення про передачу ділянки із державної у комунальну власність та прийняття рішення про подрібнення цієї ділянки на кілька інших та здійснення їх реєстрації.

При цьому жодних прав на земельну ділянку (наприклад прав користування, оренди, власності тощо) у позивача на момент подачі позову та вирішення спору не виникло.

Аналогічні за змістом спори щодо виділення ділянки за участю позивача ОСОБА_1 вже неодноразово вирішувалися адміністративним судом.

З огляду на вказане можна зробити висновок, що спір, який виник між сторонами у справі, стосується оспорення позивачем дій та рішень суб`єкта владних повноважень у галузі земельних відносин, а тому повинен розглядатися за правилами адміністративного судочинства.

Такий правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 536/233/16-ц, спір у якій стосувався оскарження особою рішень Головного управління Держгеокадастру в Полтавській області щодо передачі земельної ділянки у власність для ведення фермерського господарства, де, залишаючи без змін ухвалу суду апеляційної інстанції про закриття провадження у справі, Велика Палата зазначила, якщо особа звертається до відповідних органів із заявами для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, за результатами розгляду яких ці органи приймають відповідні рішення, то в цих правовідносинах відповідач реалізує свої контрольні функції у сфері управління діяльністю, що підпадає під юрисдикцію адміністративного суду. Отже, розгляду адміністративними судами підлягають спори, що мають в основі публічно-правовий характер, тобто випливають із владно-розпорядчих функцій або виконавчо-розпорядчої діяльності публічних органів. Якщо в результаті прийняття рішення особа набуває речового права на земельну ділянку, то спір стосується приватноправових відносин і підлягає розгляду в порядку цивільного чи господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін спору. У справі, яка розглядається, позивачка звернулася до суду з позовом на захист свого інтересу в отриманні земельної ділянки для ведення фермерського господарства, який не було реалізовано внаслідок відмови місцевої ради в погодженні проекту землеустрою щодо відведення такої земельної ділянки та скасування раніше прийнятого місцевою радою рішення про надання позивачці дозволу на розробку проекту землеустрою. Наявність існуючого речового права позивачки або інших осіб на цю земельну ділянку судами не встановлено.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі

- 7 -

№ 380/624/16-ц) з приводу оскарження особою рішень Головного управління Держгеокадастру в Київській області щодо передачі земельної ділянки у власність, де, залишаючи без змін ухвалу суду апеляційної інстанції про закриття провадження у справі, Велика Палата вказала, що рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою є стадією процесу отримання права власності чи користування на земельну ділянку. Однак, отримання такого дозволу не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття такого права, оскільки сам по собі дозвіл не являється правовстановлюючим актом. Відтак - правовідносини, пов`язані з прийняттям та реалізацією такого рішення не підпадають під визначення приватноправових, оскільки не породжують особистих майнових прав та зобов`язань осіб. При прийнятті такого рішення орган державної влади виконує дозвільну функцію, що притаманна органу державної влади у публічно-правових відносинах. Тому спір як щодо рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, так і оскарження дій суб`єкта владних повноважень щодо надання чи відмови у наданні такого дозволу є публічно-правовим (п.п.30-33).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 280/179/19, погодившись із закриттям провадження Велика Палата виснувала, що позивач звернувся до суду з позовом про захист свого інтересу в отриманні земельної ділянки в оренду, а не за захистом наявного в нього майнового права на цю земельну ділянку. Про наявність існуючого речового права позивача або інших осіб на земельну ділянку в позовній заяві не зазначено, судами існування такого права не встановлене. Отже, судами першої та апеляційної інстанцій правильно застосовано норми права та правильно визначено, що цей спір не має ознак приватноправового та підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства (п.п.36-37).

Аналогічні правові висновки щодо юрисдикції адміністративних судів у спорах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у процесі безоплатної передачі у власність особам земельних ділянок із земель державної і комунальної власності є сталими і сформовані у цілому ряді постанов Великої Палати Верховного Суду, в тому числі у постановах: від 24 квітня 2018 року у справі № 401/2400/16-ц, від 30 травня 2018 року у справі № 826/5737/16, від 13 червня 2018 року у справі № 307/2765/15-ц, від 22 серпня 2018 року у справі № 539/3192/16-ц, від 03 жовтня 2018 року у справі № 820/4149/17, від 17 жовтня 2018 року у справі № 380/624/16-ц, від 28 листопада 2018 року у справі № 463/1865/17, від 16 січня 2019 року у справі № 361/2562/16-а, від 22 січня 2019 року у справі № 371/957/16-а, від 06 лютого 2019 року у справі № 488/3005/17-ц, від 27 березня 2019 року у справі № 206/4712/17, від 15 травня 2019 року у справах № 729/608/17 та № 352/1414/15-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 749/942/18, від 04 березня 2020 року у справі № 280/174/19.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З урахуванням наведеного дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ч.1 ст.377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі з підстав, передбачених ст.255 цього Кодексу Відповідно до ч.2 ст.377 ЦПК України порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

За положеннями п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в

- 8 -

ухвалене з порушенням норм процесуального права і підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Роз`яснити ОСОБА_1 , що розгляд його позову віднесено до юрисдикції адміністративного суду, а також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним цієї постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити частково.

Ррішення Святошинського районного суду м.Києва від 09 грудня 2021 року скасувати, провадження у справі закрити.

Роз`яснити ОСОБА_1 , що даний спір має розглядатися в порядку адміністративного судочинства, а також роз`яснити його право протягом десяти днів із дня отимання постанови звернутися до апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: