Справа № 191/1268/21
Провадження № 2/191/440/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2022 року м. Синельникове

Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді Твердохліб А.В.

за участю секретаря Яришевої Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Синельникове цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , представник позивача: ОСОБА_2 до фізичної особи підприємця ОСОБА_3 , представник ОСОБА_4 про розірвання договору оренди,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що йому на праві власності належить земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 7,160 га, розташована на території Новогнідської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області. 17 квітня 2018 року між ним і ФОП ОСОБА_3 був укладений договір оренди вказаної земельної ділянки, відповідно до якого позивач передав належну йому земельну ділянку в оренду відповідачу. Пунктом 5 «Орендна плата за земельну ділянку» зазначеного Договору оренди земельної ділянки передбачено, що розрахунковий розмір орендної плати за оренду земель по договору становить 9463,88 грн. (без урахування індексації), податковим агентом виступає орендар, переодичність внесення орендної плати - один раз на рік, розрахунки закінчуються 31 грудня, у розмір орендної плати не входить податок на землю. Станом на 2020 рік існує заборгованість по орендній платі і відповідач на прохання позивача виплати кошти не реагує, ніяких поясненнь з цього приводу не надає. На думку позивача вбачається систематичне невиконання відповідачем договірних зобов`язань, а саме несвоєчасна сплата орендної плати та податків з моменту укладання договору і до 2021 року включно, що може бути підставою для розірвання укладеного між сторонами договору оренди землі. Згідно зі статтями 13, 15, 21 Закону України «Про оренду землі» основною метою договору оренди земельної ділянки та одним з визначальних прав орендодавця є своєчасне отримання останнім орендної плати у встановленому розмірі, а також сплата відповідачем земельного податку. У разі систематичної несплати орендної плати за користування земельною ділянкою, тобто систематичне порушення договору оренди земельної ділянки може бути підставою для розірвання такого договору. Таким чином, наведеними положеннями закону, які регулюють спірні відносини, передбачена систематична (два і більше випадки) несплата орендної плати, передбаченої договором, як підстава для розірвання договору оренди. Позивач просить суд розірвати укладений між ним і відповідачем договір оренди земельної ділянки №27 від 17 квітня 2018 року, повернути позивачу земельну ділянку у придатному для цільового призначення стані та стягнути з відповідача понесені позивачем судові витрати по справі.

Представник відповідача надав суду відзив на позов, де зазначив, що на виконання вимог Розділу 5 Договору оренди земельної ділянки від 17 квітня 2018 року відповідач систематично і у повному обсязі сплачував позивачу належну йому орендну плату, що підтверджується відомостями на видачу орендної плати за паї від 14 листопада 2018 року, 20 листопада 2019 року, 28 грудня 2020 року і загальною відомістю на видачу орендної плати за паї за 2020 рік, на яких міститься підпис позивача. Також, з метою підтримання міцних ділових стосунків, відповідач кожного року віддавав частину власної сільськогосподарської продукції, вирощеної на орендованій земельній ділянці. Отже, відповідач належним чином виконував свої зобов`язання щодо виплати позивачу орендної плати, тому підстав для розірвання договору оренди не існує. Також позивач не надав суду жодного доказу щодо направлення відповідачу звернень про виплату орендної плати. Що стосується земельного податку, то вважає, що сплата такого податку є обов`язком власника земельної ділянки, а не орендаря. Просить суд у задоволенні позову відмовити.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі і просив їх задовольнити. Також зазначив, що орендну плату він не отримував з 2019 року, а у відомостях про отримання орендної плати стоять не його підписи.

Представник позивача ОСОБА_2 у судовому засіданні первісні позовні вимоги підтримала у повному обсязі і просила їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_4 у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, підтримав викладені у відзиві на позов обставини. Просив суд у задоволенні позову відмовити.

Під час судового розгляду справи по суті судом були оглянуті письмові докази по справі.

Таким чином, суд, заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Копією державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ДП №087029 підтверджується факт належності позивачу на праві власності земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 7,160 га, розташованої на території Новогнідської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області.

Згідно копії договору оренди земельної ділянки №27 від 17 квітня 2018 року між сторонами був укладений вказаний договір, на підставі якого позивач передав відповідачу в оренду вказану земельну ділянку на 10 років.

Пунктом 5 «Орендна плата за земельну ділянку» зазначеного договору оренди земельної ділянки передбачено, що розрахунковий розмір орендної плати за оренду земель по договору становить 9463,88 грн. (без урахування індексації), податковим агентом виступає орендар, переодичність внесення орендної плати - один раз на рік, розрахунки закінчуються 31 грудня, у розмір орендної плати не входить податок на землю.

З наданих представником відповідача відомостей на видачу орендної плати за паї вбачається, що відповідач 14 листопада 2018 року сплатив позивачу орендну плату за пай в розмірі 7618,40 грн. (з урахуванням ПДВ і військового збору); 20 листопада 2019 року позивач отримав орендну плату в розмірі 7618,40 грн.; 28 грудня 2020 року позивачу було сплачено орендну плату в розмірі 7618,40 грн. Вказані відомості містять підпис позивача про отримання орендної плати.

Платіжними дорученнями підтверджується факт того, що відповідач сплачував до Державного бюджету України суму прибуткового податку 18 % від розміру належної позивачу орендної плати, яка складала 1703,50 грн., а також 1,5 % військового збору, сума якого складала 141,96 грн.

Крім того, згідно копій наданих суду накладних відповідач у 2018 і 2020 роках надавав позивачу сільськогосподарську продукцію пшеницю і ячмінь.

Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У ч.2 ст.651 ЦК України зазначено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Відповідно до п.д) ч.1 ст.141 ЗК України підставами припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата земельного податку або орендної плати.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Як зазначено у ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що орендну плату він від відповідача протягом декількох років не отримував, а підписи у відомостях на видачу орендної плати за паї йому не належать.

Однак в підтвердження вказаним фактам позивач не надав суду жодного належного і допустимого доказу.

Так, єдиним на сьогоднішній день доказом щодо належності певній особі її підписів в документах є висновок почеркознавчої експертизи.

Позивач такого висновку суду не надав.

Також судом позивачу було роз`янено його право заявити клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, однак останній своїм правом не скористався і такого клопотання суду не заявив.

Крім того, суд вважає слушними посилання представника відповідача на те, що факт звернення позивача до відповідача з проханням виплатити орендну плату є недоведеним, оскільки позивачем не надано суду жодного доказу такого звернення, зокрема доказів направлення поштових чи електронних листів на ім`я відповідача.

З урахуванням зазначених обставин, у разі задоволення судом позову на підставі наданих йому доказів, судове рішення буде ґрунтуватися на припущеннях, що є недопустимим згідно вимог цивільного процесуального законодавства України.

Щодо несплати відповідачем податків суд зазначає наступне.

Відповідно до п.п.14.1.180 ст.14 ПК України податковий агент щодо податку на доходи фізичних осіб - це, зокрема юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ), яка незалежно від організаційно- правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або негрошовій формі) зобов`язані нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом ІV цього Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність контролюючим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому статтею 18 та розділом ІV цього Кодексу.

Платіжними дорученнями підтверджується факт того, що відповідач сплачував до Державного бюджету України суму прибуткового податку 18 % від розміру належної позивачу орендної плати, яка складала 1703,50 грн., а також 1,5 % військового збору, сума якого складала 141,96 грн.

Стосовно земельного податку, то він віднесений ПК України до розділу XII (податок на майно), який не визначає податкових агентів платниками цього податку, а передбачає, що платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі, якими в розумінні зазначеного Кодексу є юридичні та фізичні особи, яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди (пп.14.1.72 ст.14, ст.269 ПК України).

Отже, оскільки умовами укладеного між сторонами договору оренди земельної ділянки передбачено обов`язок відповідача утримувати із належної позивачу орендної плати лише податки, передбачені для податкового агента, про що зазначено в п.5.1 вказаного договору, то земельний податок до таких податків не відноситься і обов`язку щодо його сплати відповідач не несе.

Таким чином, суд не вважає наявність фактів, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, встановленою.

Оскільки у задоволенні позову відмовлено, понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 908,00 грн. стягненню з відповідача на користь позивача не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.526, 610, 651 ЦК України, ст.141 ЗК України, ст.ст.11, 12, 13, 78, 81, 141, 263, 264, 265 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , представник позивача: ОСОБА_2 до фізичної особи підприємця ОСОБА_3 , представник ОСОБА_4 про розірвання договору оренди відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області безпосередньо шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому рішення суду.

Рішення складено у повному обсязі 15 вересня 2022 року.

Суддя А. В. Твердохліб