РІШЕННЯ

Іменем України

15.09.2022 року Франківський районний суд м. Львова в складі:

головуючої судді Мартьянової С.М.

при секретарі Сеньків А.Т.

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним свідоцтвом про право власності на квартиру, договору дарування квартири та про визнання права власності на частку квартири, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , якому просила суд визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 05.09.2016 року посвідчений приватним нотаріусом ЛМНО Магировською О.В. за №3952; визнати недійсним свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 виданого ОСОБА_5 . відділом приватизації житла Франківської районної адміністрації Львівської міської ради 19.11.2008 року на підставі наказу №2254-Ж-Ф від 19.11.2008 року, зареєстрованого Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» 17.12.2008 року за реєстраційним номером 25833204; визнати за позивачем право власності на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що позивач ОСОБА_6 є дочкою відповідача ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Львівською міською радою 16.06.1975 року видано Ордер №8014 ОСОБА_5 на сім`ю з чотирьох осіб: ОСОБА_5 (основний), ОСОБА_7 (чоловік), ОСОБА_8 (дочка), ОСОБА_9 (дочка) для заселення і постійного проживання в квартирі АДРЕСА_1 , яка розташована в будинку житлово-будівельного кооперативу №97.

ОСОБА_7 проживав у спірній квартирі по час смерті, а інші члени сім`ї проживають в ній і до теперішнього часу.

Відповідач ОСОБА_3 набула право власності на спірну квартиру на підставі Договору дарування квартири від 05.09.2016 року, згідно з яким ОСОБА_5 передала безоплатно у власність відповідачу 1 спірну квартиру.

Згідно п.2 Договору дарування квартири від 05.09.2016 року відчужувана квартира належала ОСОБА_5 на праві особистої приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на квартиру, виданого Відділом приватизації житла Франківської районної адміністрації Львівської міської ради 19.11.2008 року на підставі наказу №2254-Ж-Ф від 19.11.2008 року, зареєстрованого Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» 17.12.2008 року за реєстраційним номером 25833204 (Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно №21303529, виданий Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» 17.12.2008 року). З наведеного вбачається, що ОСОБА_5 отримала у власність спірну квартиру в процесі приватизації.

Спірна квартира до моменту приватизації такої належала Житлово-будівельному кооперативу №97. Згідно Довідки Житлово-будівельного кооперативу №97 від 22.05.2018 року №1, згідно «Списку членів житлово-будівельного кооперативу №97 на оформлення ордерів у зв`язку з заселенням квартирного будинку по АДРЕСА_2 », затвердженого рішенням загальних зборів членів ЖБК №97 від 29.05.1975 року по квартирі АДРЕСА_3 були: ОСОБА_5 , ОСОБА_7 та ОСОБА_10 . Таким чином, оскільки членам ЖБК №97 від 29.05.1975 року по квартирі АДРЕСА_3 були ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , та ОСОБА_10 то і приватизація даної квартири мала б відбуватися на цих трьох осіб. Батько позивача ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Станом на даний час у П`ятій ЛДНК заведено спадкову справу №343/2018 після смерті ОСОБА_7 за заявою ОСОБА_1 про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом №1007 віл 24.05.2018 року. Проте, таке свідоцтво право на спадщину видати не можливо, оскільки у позивача відсутні будь-які правовстановлюючі документи на майно, право на яке належало ОСОБА_7 .

Позивач зазначає, що на даний час спірна квартира належить ОСОБА_3 на підставі договору дарування. Отже, на думку позивача, ОСОБА_5 незаконно розпорядилась паєм у житлово-будівельному кооперативі, що належав ОСОБА_7 , та мав би перейти в порядку спадкування до усіх спадкоємців. Таким чином ОСОБА_1 належать усі майнові права на спірну квартиру, що належали її батьку ОСОБА_7 як спадкоємцю І черги, яким незаконно розпорядилась ОСОБА_5 одноособово вступивши у право власності на таку квартиру, згодом відчуживши таку ОСОБА_3 без дозволу ОСОБА_1 , порушивши майнові права інших осіб, зокрема позивача. Про те, якщо спірна квартира приватизована, а згодом відчужена в користь відповідача ОСОБА_3 позивач дізналася лише в серпні 2018 року, коли отримала ухвалу Франківського районного суду м. Львова про відкриття провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. У зв`язку з вищевикладеним позивач і була змушена звернутися до суду з даною позовною заявою.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.12.2018 року визначено головуючого суддю Гулієву М.І.

Ухвалою суду від 04.01.2019 року позовну заяву залишено без руху.

14.01.2019 року на виконання ухвали суду від 04.01.2019 року позивачем, в особі свого представника усунуто вказані недоліки.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.05.2019 визначено головуючого суддю Мартинишин М.О.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.09.2019 року визначено головуючого суддю Мартьянову С.М.

Ухвалою суду від 10.10.2019 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання.

15 січня 2020 року до суду від представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 надійшов відзив на позовну заяву, в якому вказано, що вимоги позивача є безпідставними і необґрунтованими, у зв`язку з чим не підлягають задоволенню. Так, позивач помилково вважає, що право на спадкування вона має згідно норм ЦК України в редакції 2004 року. Позивач мала скористатися правом на прийняття спадщини за законом який діяв на момент відкриття спадщини, та не скористалася їм. Зазначає, що позивач не проживала з померлим ОСОБА_7 на момент відкриття спадщини, також нею не встановлено у судовому порядку факт прийняття спадщини і не продовжено строк на прийняття спадщини відповідно до ст. 549 ЦК України (в редакції 1963 року). Позивачем не вказано, у зв`язку з чим договір дарування та свідоцтво про право власності на квартиру повинні бути визнанні недійсними. ОСОБА_5 у повному обсязі внесено пайовий внесок за квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою №76 від 28.09.1990 року виданою житлово-будівельним кооперативом №97.

Таким чином ОСОБА_5 законно видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 видане 19.11.2008 року, яке видане відділом приватизації житла Франківської районної адміністрації Львівської міської ради 19.11.2008 року на підставі наказу №2254-Ж-Ф від 19.11.2008 року, зареєстрованого Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» 17.12.2008 реєстраційним номером 25833204 Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 21303529, виданий Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» 17.12.2008. Позивач безпідставно посилається на ЗУ «Про кооперацію», оскільки громадсько-правові відносини на період членства у житлово-будівельному кооперативі №97 не регулювалися ним на той період. Вимогою позовної заяви є визнання за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частку спірної квартири, в той час як відповідно до діючого законодавства частки взагалі не були встановлені. І не були вони встановлені і пізніше, у строк передбачений позовною давністю. Також позивач помилково вважає реєстрацію права власності житлового приміщення приватизацією, оскільки приватизація форма перетворення власності, що представляє собою процес передачі-продажу (повної або часткової) державної (муніципальної) власності в приватні руки. Житлово-будівельні кооперативи завжди мали колективну форму власності. Враховуючи наведене у задоволенні позову просить відмовити.

15.03.2021 року до суду надійшла від представника позивача відповідь на відзив, в якій він зазначив, що позивач проживала разом з батьком по день його смерті, що підтверджується довідкою від 23.05.2018 року №1746, виданою ЛКП «Південне» м. Львова про те, що ОСОБА_1 зареєстрована у спірній квартирі 29.06.1979 року, де і постійно проживала по теперішній час. Твердження відповідача про те, що ОСОБА_5 законно видано свідоцтво про право власності на спірну квартиру в 2008 році, так як вона в повному обсязі внесла пайовий внесок за цю квартиру на підставі довідки №76 від 28.09.1990 року, виданої ЖБК №97, спростовується тим, що зі змісту цієї довідки підтверджений факт погашення заборгованості за позику, а не про внесення пайового внеску за квартиру. Крім цього, в довідці не вказано, ким саме вона видана.

29.03.2021 року до суду надійшли від представника відповідача заперечення на відповідь на відзив, яких він вказує, що посилання позивача про те що остання проживала разом із батьком у спірній квартирі є безпідставними. Окрім того, факт оплати пайового внеску підтверджується довідкою будівельного кооперативу №9 від 15.03.2021 року.

Ухвалою суду від 11.05.2021 року клопотання представника відповідача задоволено. Витребувано з архіву Франківського районного суду м. Львова, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ТОВ «Львівавтокомплектація», рішення суду від 26.11.2013 року.

07.12.2021 року через канцелярію суду від відповідача Кобасяр надійшла копія свідоцтва про смерть ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

14 квітня 2022 року до суду від представника відповідача надійшло клопотання про застосування строків позовної давності.

14.04.2022 року ухвалою суду, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, у судовому засіданні задоволено клопотання представника відповідача про допит у якості свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 .

Ухвалою судового засідання 15.09.2022 року провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру, договору дарування квартири та про визнання права власності на частку квартири в частині заявлених вимог до ОСОБА_5 - закрито.

Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, посилаючись на обставини які викладені у позові та у відповіді на відзив.

Відповідач та її представник в судовому засіданні проти позовних вимог заперечували у повному обсязі, посилаючись на обставини які викладені у відзиві та запереченнях. Також просили застосувати строки позовної давності.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_16 пояснила суду, що перебуває у дружніх відносинах з відповідачкою ОСОБА_3 . Додатково пояснила, що також в дружніх відносинах перебувають діти та чоловіки відповідачки та свідка. Враховуючи наведене, свідок часто бувала в гостях у ОСОБА_3 та її сім`ї починаючи з 1993 року за адресою АДРЕСА_4 . ОСОБА_17 розповідала, що позивачка ОСОБА_1 з нею не проживає. Свідок бачила позивачку всього три рази за наступних обставин: на похороні їхнього батька у 2002 року та весіллі дітей. Ствердила, що позивачка проживала разом із своїм чоловіком за іншою адресою, а не у квартирі ОСОБА_3 . Згодом, свідок перестала заходити в гості до відповідачки на прохання останньої у зв`язку з переїздом до неї позивачки та конфліктами між ними.

Свідок ОСОБА_15 ствердила, що є подругою відповідачки ОСОБА_3 з 1975 року, початку навчання у технікумі. Крім того, дядько свідка перебував у дружніх відносинах з батьком відповідачки. Батько відповідачки порадив її дядьку (свідка) взяти кооперативні виплати для оформлення квартири. Свідок часто бувала в гостях у відповідачки за адресою АДРЕСА_4 . За студентських часів часто залишалась ночувати. З ОСОБА_1 пересікалась, остання жила з чоловіком за іншою адресою, але заходила в гості до батьків та відповідачки. Востаннє свідок була в квартирі відповідачки, коли померла матір ОСОБА_5 . Враховуючи наведене, пояснила суду, що відповідачка доглядала за матір`ю та батьком, тому останні завжди казали, що дану квартиру за адресою АДРЕСА_4 залишать ОСОБА_3 , оскільки іншій донці ОСОБА_1 вже подарували двохкімнатну квартиру. Крім того, свідку відомо, що ОСОБА_1 проживала в інші квартирі з чоловіком.

Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, вислухавши пояснення сторін, їх представників, допитавши свідків, суд приходить до наступного висновку.

В судовому засіданні встановлено, що згідно договору дарування квартири від 05.09.2016 року ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 , даний договір посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Магировською О.В., зареєстровано в реєстрі №3952.

В п. 2 Договору вказано, що відчужувана квартира належить ОСОБА_5 на праві особистої приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності на квартиру, виданого Відділом приватизації житла Франківської районної адміністрації Львівської міської ради 19.11.2008 року на підставі наказу №2254-Ж-Ф від 19.11.2008 року, зареєстрованого Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» 17.12.2008 року за реєстраційним номером 25833204 (Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно №21303529, виданий Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» 17.12.2008 року). (а.с.6)

З Довідки Житлово-будівельного кооперативу №97 від 22.05.2018 року вбачається, що згідно списку членів житлово-будівельного кооперативу №97 на оформлення ордерів у зв`язку з заселенням квартирного будинку по АДРЕСА_2 затвердженого рішенням загальних зборів членів ЖКБ №97 від 29.05.1975 року по квартирі АДРЕСА_3 були: ОСОБА_5 (основний), ОСОБА_7 (чоловік), ОСОБА_10 (дочка). (а.с.7)

Згідно листа Франківської районної адміністрації Львівської міської ради від 11.05.2018 року будинок АДРЕСА_2 перебуває на балансі житлово-будівельного кооперативу №97. На квартиру на АДРЕСА_2 , яка розташована у будинку житлово-будівельного кооперативу №97, Львівською міською радою видано ордер від 16.06.1975 р. за №8014 ОСОБА_5 на сім`ю з 4 осіб: ОСОБА_5 (основний), ОСОБА_7 (чоловік), ОСОБА_18 (дочка, ОСОБА_10 (дочка).

Відповідно до поквартирної карточки, яка ведеться в ЛКП «Південне» у квартирі АДРЕСА_1 станом на 26.01.2002 р. було зареєстровано 6 осіб, а саме: ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 . (а.с.8)

29.05.2018 року П`ятою Львівською державною нотаріальною конторою Танчук Л.І. відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів.

З довідки Житлово-будівельного кооперативу №97 від 28.09.90 р. вбачається, що ОСОБА_5 дійсно проживає в кооперативному будинку по АДРЕСА_4 , і займає 4-х кімнатну квартиру загальною площею 68,20 кв.м.

За час з 1 липня 1975 р. по 30 червня 1990 р. повністю погасив заборгованість за позику в сумі 9699 крб. (а.с.46)

Довідкою Житлово-будівельного кооперативу №97 від 15.03.2021 року також вказано, що ОСОБА_5 є членом житлово-будівельного кооперативу №97 м. Львова і їй належала квартира АДРЕСА_1 .

Квартира складається з 4-х кімнат, загальна площа 68,20 кв.м. Будинок введено в експлуатацію в 1975 р. Член кооперативу ОСОБА_5 повністю внесла свій пайовий внесок за вказану квартиру в 1990 р. Сума паєнагромадження складає 9699 крб. (а.с. 69)

Відповідно до ст. ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) прав та обов`язків (спадщини), до складу якої входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

В силу норм ст. ст. 1261, 1267, 1278 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки, частки яких у спадщині за законом є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними.

Як вбачається з матеріалів справи, сума пайового внеску за спірну квартиру сплачена в повному обсязі ОСОБА_5 .

Відповідно до частини першої статті 15 Закону України від 07 лютого 1991 року № 697-ХІІ «Про власність» член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.

Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Положеннями ч.2 ст. 719 ЦК України перебачено, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього кодексу.

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2016 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам дані роз`яснення, зокрема, щодо розмежування видів недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо).

Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 34 ЗУ «Про нотаріат» (який діяв на час здійснення правлчину) нотаріуси вчиняють такі нотаріальні дії: 1) посвідчують правочини (договори, заповіти, довіреності тощо);

Згідно статті 46 ЗУ «Про нотаріат» нотаріуси або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, має право витребовувати від фізичних та юридичних осіб відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальних дій, повинні бути подані в строк, визначений нотаріусом. Цей строк не може перевищувати одного місяця.

Отже, нотаріус при вчинені нотаріальної дії повинен діяти з дотриманням вимог, які встановлені ЗУ «Про нотаріат» та Наказу Про затвердження порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 22.02.2012 №296/5

Згідно п.п.4.4., 4.5. ч.4 Розділу ІІ Глави 1 Наказу Про затвердження порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 22.02.2012 №296/5 правочин щодо розпорядження майном може бути посвідчений нотаріусом без згоди другого з подружжя у разі, якщо з документа, що посвідчує право власності, договору, укладеного між подружжям, акта цивільного стану про укладення шлюбу та інших документів випливає, що зазначене майно є особистою приватною власністю одного з подружжя, тобто набуте до реєстрації шлюбу, за час шлюбу, але на умовах, передбачених шлюбним або іншим договором, укладеним між подружжям, за договором дарування, або в порядку спадкування, або за кошти, які належали їй (йому) особисто, тощо.

Про перевірку цих обставин нотаріус робить відмітку на примірнику правочину, що залишається в матеріалах нотаріальної справи, з посиланням на реквізити відповідних документів, якщо ці документи не приєднуються до примірника такого правочину.

Як вбачається з копії договору дарування квартири від 05.09.2016 року який посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Магировською О.В., нотаріусом було вчинено даний правочин на підставі Свідоцтва про право власності на квартиру, виданого Відділом приватизації житла Франківської районної адміністрації Львівської міської ради 19.11.2008 року на підставі наказу №2254-Ж-Ф від 19.11.2008 року, зареєстрованого Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» 17.12.2008 року за реєстраційним номером 25833204 (Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно №21303529, виданий Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюрю технічної інвентаризації та експертної оцінки» 17.12.2008 року), у зв`язку з чим і встановлено, що відчужувана квартира належить ОСОБА_5 на праві особистої приватної власності.

Судом в рамках даної справи було досліджено матеріали цивільної справи № 2-3118/1 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , ТзОВ «Львівавтокомплектація» про визнання недійсним ордеру, договору купівлі-продажу кімнати, визнання права користування кімнатою, виселення та усунення перешкод у користуванні кімнатою.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 17.04.2014 року рішення Франківського районного суду м. Львова від 26.11.2013 року про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 скасовано і ухвалено нове рішення про відмову в позові.

Також, про належність квартири АДРЕСА_1 її матері, ОСОБА_5 , позивач була обізнана, оскільки про це вона зазначала у своїй касаційній скарзі на вищевказане рішення. Позивачем зазначено, що з 1998 року вона проживала разом із своїм чоловіком у спірній кімнаті гуртожитку. Формально вона зареєстрована за адресою кв. АДРЕСА_1 , власником якої є її мати, але вона не власник квартири та не може на неї претендувати.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ч.1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч. 1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Положеннями ч. 1ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України та відповідно до ч.ч. 1, 5 та 6ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

В контексті приписів статтей 11,12,13 ЦК України, обраний позивачем спосіб захисту не відповідає способам, встановленим чинним законодавством, і, як наслідок, не призводить до поновлення його порушеного права.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 слід відмовити, в тому числі у задоволені позовних вимог щодо визнання недійсним договору дарування квартири від 05.09.2016 року.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). При цьому відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58).

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Також слід зазначити, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).

Враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, то відсутні підстави для застосування позовної давності за клопотанням відповідачів, що узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц.

Оскільки позивач була звільнена від сплати судового збору, а в задоволені позовних вимог було відмовлено, то судові витрати компенсуються за рахунок держави.

Керуючись статтями 2, 12, 13, 76, 81, 82, 89, 141, 206, 264, 265, 268, 274, 275 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним свідоцтвом про право власності на квартиру, договору дарування квартири та про визнання права власності на частку квартири відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту судового рішення.

Сторони у справі:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4

Відповідач: ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 .

Повний текст рішення виготовлено 16.09.2022 року.

Суддя Мартьянова С.М.