Справа № 464/5382/21
пр.№ 2/464/378/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 вересня 2022 року м.Львів

Сихівський районний суд м. Львова

у складі: судді Шашуріної Г.О.,

секретаря судового засідання Гелеш Т.І.,

за участі:

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові в порядку загального позовного провадження цивільну справу № 464/5382/21 за позовом Львівської міської ради до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно збережених коштів,

у с т а н о в и в:

Позивач звернулася до Сихівського районного суду м.Львова із позовною заявою до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно збережених коштів.

В обґрунтування заявленого позову покликається на те, що 21.11.2006 року та 13.03.2007 року між Львівською міською радою та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 було укладено два договори оренди землі № С-607 терміном до 21.09.2016 та № С-685 терміном до 02.11.2016 року, відповідно до умов яких ФОП ОСОБА_3 передавалися земельні ділянки площею 0,4588 га (кадастровий номер :02:003:0023) та 0,2758 га (кадастровий номер :02:003:0024) відповідно, для обслуговування виробничих споруд.

Ухвалою Львівської міської ради № 1426 від 26.12.2016 року фізичній особі-підприємцю ОСОБА_3 продовжено на 10 років термін оренди даних земельних ділянок для обслуговування виробничих споруд. Крім цього, зазначеною ухвалою було зобов`язано ФОП ОСОБА_3 у тримісячний термін укласти з Позивачем договори оренди вищевказаних земельних ділянок.

На час звернення з позовом до суду договори оренди земельних ділянок не укладені, у Відповідача відсутні документи, які посвідчують право користування земельними ділянками.

Відділом самоврядного контролю за використанням та охороною земель у м. Львові департаменту містобудування Львівської міської ради 21.08.2020 року проведено обстеження земельних ділянок по АДРЕСА_1 , яким встановлено, що ОСОБА_3 фактично використовує земельні ділянки площею 0,4588 га, кадастровий номер :02:003:0023 та площею 0,2758 га, кадастровий номер :02:003:0024 на АДРЕСА_1 для розміщення станції технічного обслуговування автомобілів, магазину запчастин, хостелу в приміщенні будинку та іншої комерційної діяльності за відсутності вчинених правочинів щодо таких земельних ділянок.

Обґрунтовуючи підставу позову Позивач зазначає, що Відповідач як фактичний користувач земельних ділянок, яка без достатньої правової підстави за рахунок власника цих ділянок, зберегла у себе кошти, що мала заплатити за користування ними, зобов`язана повернути ці кошти власнику земельних ділянок на підставі частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справу передано судді Шашуріній Г.О.

Ухвалою судді від 04 лютого 2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження за правилами загального позовного провадження з призначення підготовчого засідання.

Відповідач ОСОБА_3 подала відзив на позовну заяву Львівської міської ради в якому позов не визнала. Покликається на те, що державна реєстрація права власності на відповідну ділянку є обов`язковою умовою настання моменту з якого така ділянка може бути об`єктом цивільних прав. Відтак вимоги позивача, з огляду на те, що спірні земельні ділянки не є ним зареєстровані у Державному реєстрі прав на нерухоме майно та їх обтяжень, є безпідставними.

Ухвалою суду від 01 липня 2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала, надала суду пояснення, аналогічні мотивам позовної заяви. Просить позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позов заперечила, надала суду пояснення, аналогічні відзиву на позовну заяву. Просить в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши вступні слова учасників процесу, дослідивши матеріали цивільної справи, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх у сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст.ст.12,81 ЦПК України).

Земельним кодексом України в статті 206 визначено, що використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка.

Податковим кодексом України встановлено, що плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності (п. 14.1.147 Податкового кодексу України).

За змістом статті 93 Земельного кодексу України та статті 1 Закону України "Про оренду землі" оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Відповідно до загальних положень статті 83 Земельного кодексу України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю.

При цьому у комунальній власності перебувають:

а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності;

б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування.

Орендодавцями земельних ділянок є їх власники або уповноважені ними особи.

Статтею 90 Земельного кодексу України закріплено, що власники земельних ділянок мають право:

а) продавати або іншим шляхом відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, спадщину, довірчу власність;

б) самостійно господарювати на землі;

в) власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію;

г) використовувати у встановленому порядку для власних потреб наявні на земельній ділянці загальнопоширені корисні копалини, торф, лісові насадження, водні об`єкти, а також інші корисні властивості землі;

ґ) на відшкодування збитків у випадках, передбачених законом;

д) споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди.

Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Норми статті 90 Земельного кодексу України, у випадку використання земельних ділянок, особами, що не є їх власниками, кореспондуються з нормами статті 96 цього ж кодексу відповідно до якої землекористувачі, зокрема, зобов`язані своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату;

При цьому статтею 152 Земельного кодексу України передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом:

а) визнання прав;

б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав;

в) визнання угоди недійсною;

г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування;

ґ) відшкодування заподіяних збитків;

д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Главою 83 Цивільного кодексу України врегульовано відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України.

За змістом приписів глав 82 і 83 Цивільного кодексу України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Зазначені правові позиції щодо кондиційних зобов`язань є усталеними, неодноразово висловлювались Верховним Судом, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц та від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17.

Для вирішення спору щодо стягнення з власника об`єкта нерухомого майна, безпідставно збережених коштів орендної плати згідно із статтями 1212-1214 Цивільного кодексу України за фактичне користування без належних на те правових підстав, земельною ділянкою комунальної власності, на якій цей об`єкт розташований необхідно, насамперед, з`ясувати: а) чи наявні правові підстави для використання земельної ділянки; б) яка площа земельної ділянки та чи є вона сформованою відповідно до вимог земельного законодавства; в) в якому розмірі підлягають відшкодуванню доходи пов`язані із безпідставним збереженням майна розраховані відповідно до вимог земельного законодавства, а саме на підставі нормативної грошової оцінки землі.

Судом встановлено, що 21.11.2006 року та 13.03.2007 року між Львівською міською радою та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 було укладено два договори оренди землі № С-607 терміном до 21.09.2016 та № С-685 терміном до 02.11.2016 року, відповідно до умов яких ФОП ОСОБА_3 передавалися земельні ділянки площею 0,4588 га (кадастровий номер :02:003:0023) та 0,2758 га (кадастровий номер :02:003:0024) відповідно, для обслуговування виробничих споруд.

Ухвалою Львівської міської ради № 1426 від 26.12.2016 року фізичній особі-підприємцю ОСОБА_3 продовжено на 10 років термін оренди даних земельних ділянок для обслуговування виробничих споруд. Крім цього, зазначеною ухвалою було зобов`язано ФОП ОСОБА_3 у тримісячний термін укласти з Позивачем договори оренди вищевказаних земельних ділянок.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ха ОСОБА_3 12.2.2013 зареєстровано право власності на нежитлові приміщення загальною площею 7223,3 кв.м. на підставі договору дарування нежитлових приміщень від 13.12.2004 року, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

На час розгляду справи в суді договори оренди земельних ділянок не укладені.

Частиною 1 статті 93 ЗК України передбачено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Землекористувачі зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт "в" частини 1 статті 96 ЗК України).

У силу приписів статті 125 ЗК України право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права.

Частиною 1 статті 79 ЗК України встановлено, що земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

За змістом частин 1, 3, 4, 9 статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру; сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі; земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера; земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Суд наголошує, що позивачем Львівською міською радою не доведено, що вищевказані земельні ділянки являються об`єктом цивільних прав, оскільки відсутній факт державної реєстрації прав на вищевказані земельні ділянки у Державному реєстрі прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а присвоєння земельній ділянці кадастрового номера у цьому випадку є недостатнім.

Суд зазначає, що зазначена обставина виключає можливість обчислювати розмір безпідставно збережених коштів у вигляді орендної плати за землю, оскільки об`єктом оренди може бути тільки земельна ділянка як сформований у встановленому законодавством порядку об`єкт цивільних прав.

Верховним судом вже сформована стала практика щодо безпідставного стягнення збережених коштів у вигляді орендної плати. Верховний Суд наголошує, що об`єктом цивільних прав може бути земельна ділянка з моменту її формування та державної реєстрації права власності. Відповідні висновки викладені у постановах від 02.06.2020 р. у справі №922/2417/19, від 29.01.2019р. у справі № 922/3780/17 та № 922/539/18. від 11.02.2019р. у справі №922/391/18, від 12.04.2019 р. у справ №922/981/18. від 12.06.2019 р. у справі № 922/902/18. від 29.05.2020р. у справі № 922/2843/19. від 29.01.2019р. у справі № 922/536/18. від 11.09.2019р. у справі № 922/393/18. від 20.01.2021р. у справі № 646/4546/19-ц у яких містяться висновки про те, що для вирішення спору щодо фактичного користування земельною ділянкою без укладення правовстановлюючих документів та без державної реєстрації прав на неї встановленню підлягають обставини чи є земельна ділянка сформованим об`єктом цивільних прав протягом усього періоду, зазначеного в позові. У випадку відсутності сформованості спірної земельної ділянки, як об`єкту цивільних прав вказане свідчить про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Враховуючи вищевикладене до даних спірних відносини не можна застосовувати ст.ст.1212-1214 ЦК України. Так як дані правовідносини не являються зобов`язаннями у зв`язку із набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави та не мають правових наслідків дій/бездіяльності Відповідача у вигляді збереження (заощадження) у себе відповідних сум орендної плати.

Доводи позивача, засновані на вибірковому тлумаченні лише окремої норми щодо моменту формування ділянки як об`єкта цивільних прав у спірних відносинах, без урахування вимог закону про те, що державна реєстрація права власності на відповідну ділянку є обов`язковою умовою настання моменту з якого така ділянка може бути об`єктом цивільних прав.

Зважаючи на вищевикладене, підстави для задоволення позовних вимог Львівської міської ради відсутні.

У порядку ст.141 ЦПК України судові витрати зі сплати судового збору слід покласти на позивача.

Керуючись ст.ст.141,258-261, 273 ЦПК України, ст.1212-1214 ЦК України, суд

у х в а л и в :

У задоволенні позову Львівської міської ради до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно збережених коштів відмовити.

Судові витрати зі сплати судового збору покласти на позивача.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили у порядкуст.273 ЦПК України.

Учасники справи:

позивач Львівська міська рада, , м.Львів, пл.Ринок, 1

відповідач ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2

Повне рішення суду складено 16 вересня 2022 року.

Суддя Г.О.Шашуріна