ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6221/22 Справа № 202/1213/15-ц Суддя у 1-й інстанції - Кухтін Г. О. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

при секретарі - Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 червня 2022 року по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , про стягнення боргу за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2015 року публічне акціонерне товариство "Комерційний банк "Надра" звернулося до суду із позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу за кредитним договором

Позовні вимоги Банку мотивовані тим, що між Відкритим акціонерним товариством Комерційний банк «Надра» назву якого було змінено на Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Надра» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 8/2007/840-К/1366-Н відповідно до умов якого останній кредит в сумі 20 600,00 дол. США з виплатою процентної ставки 12,99% річних, термін повернення - 20 вересня 2022 року.

В якості забезпечення зобов`язань позичальника за кредитним договором, між банком та ОСОБА_2 був укладений договір поруки, відповідно до умов якого поручитель зобов`язався перед банком відповідати за виконання позичальником взятих на себе зобов`язань, що витікають з кредитного договору.

ОСОБА_1 порушив умови кредитного договору стосовно своєчасного повернення сум отриманого кредиту та своєчасної сплати нарахованих за користуванням кредитними коштами відсотків у встановлені кредитним договором терміни, в зв`язку з чим, станом на 23 грудня 2014 року, виникла заборгованість за сумою кредиту у розмірі 42 047,01 дол. США, що еквівалентно 658 528 грн. 20 коп.

Враховуючи викладене, позивач просив стягнути солідарно з відповідачів суму заборгованості у розмірі 36 116, 34 дол. США по тілу та процентам та 92 884,45 грн. по пені та штрафу.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 червня 2022 року позовні вимоги задоволено частково, та стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 суму заборгованості за тілом кредиту та процентами у розмірі 1 575,06 дол. США, за кредитним договором № 8/2007/840-К/1366-Н від 26 вересня 2007 року, укладеного між Відкритим акціонерним товариством Комерційний банк «Надра» та ОСОБА_1 , за період з серпня 2014 року по січень 2015 року; стягнуто з ОСОБА_1 суму заборгованості за тілом кредиту та процентами 7 875,3 дол.США, за кредитним договором № 8/2007/840-К/1366-Н від 26 вересня 2007 року, укладеного між Відкритим акціонерним товариством Комерційний банк «Надра» та ОСОБА_1 , за період з січня 2012 року по липень 2014 року. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивача не було надано докази досудового порядку врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором, а відтак у відповідачів відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором, у зв`язку із чим позовні вимоги про стягнення кредиту в розмірі 19 849,02 дол. США не підлягає задоволенню. При цьому, з урахуванням заявлених відповідачами вимог про застосування строків позовної давності, суд вказав на наявність правових підстав для солідарного стягнення з ОСОБА_1 , як позичальника, та ОСОБА_2 , як поручителя, заборгованості за тілом кредиту та процентами у розмірі 1 575,06 дол. США, за кредитним договором за період з серпня 2014 року по січень 2015 року та стягнення з ОСОБА_1 , як позичальника, суми заборгованості за тілом кредиту та процентами у розмірі 7 875,3 дол.США, за тим же кредитним договором, за період з січня 2012 року по липень 2014 року.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права просив рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що новим кредитором Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» не було повідомлено відповідача про перехід права вимоги за договором іпотеки від 26 вересня 2007 року від ПАТ "КБ Надра" до Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», письмової вимоги він також не отримував. Таким чином, апелянт вважає, що суду першої інстанції неправовмірно залучив нового позивача до участі у справі.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення без змін, з наступних підстав.

Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що 26 вересня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством Комерційний банк «Надра» назву якого було змінено на Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Надра» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №8/2007/840-К/1366-Н відповідно до умов якого позивач надав відповідачу ОСОБА_1 кредит в сумі 20 600,00 дол. США з виплатою процентної ставки 12,99% річних, термін повернення 20 вересня 2022 року.

Цільовим використанням кредиту є - проведення розрахунків по договору купівлі-продажу, що укладений між позичальником та ОСОБА_3 , згідно якого позичальник придбає у власність нерухоме майно - земельну ділянку - п.п.1.2 цього договору.

У відповідності до п.3.3.2 кредитного договору щомісячна сума мінімально необхідного платежу становить 262,51 дол.США.

Позичальник вносить черговий платіж, визначений п.3.3.2 цього договору, щомісячно до 20 числа поточного місяця - п. 3.3.3.

Пунктом 4.2.4. договору встановлено, що банк має право вимагати від позичальника дострокового виконання зобов`язань щодо повернення кредиту, сплати нарахованих відсотків та інших платежів, передбачених цим договором, можливих штрафних санкцій, якщо позичальник не вніс черговий платіж у термін передбачений п.3.3.3 цього договору.

Пунктом 5.1. сторони узгодили, що у разі прострочення позичальником строку сплати мінімально необхідного платежу по погашенню кредиту, а також у випадку прострочення строку виконання зобов`язань щодо повернення кредиту, сплати всіх нарахованих відсотків, комісій та можливих штрафних санкцій у строк визначених договором, позичальник сплачує банку пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на час виникнення заборгованості від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення.

Пунктом 5.2 у разі порушення позичальником вимог п.п. 4.3.1., 4.3.2, 4.3.7, 4.3.9, 4.3.10, серед яких є вимога суворо дотримуватись положень цього договору, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 10 відсотків від суми кредиту, за кожен випадок.

В якості забезпечення зобов`язань позичальника за кредитним договором, 26 вересня 2007 року між банком та ОСОБА_2 був укладений договір поруки, відповідно до умов якого поручитель зобов`язався перед банком відповідати за виконання позичальником - ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань, що витікають з кредитного договору №8/2007/840-К/1366-Н від 26 вересня 2007 року.

Дія договору поруки закінчується належним виконанням позичальником взятих на себе зобов`язань за кредитним договором чи виконанням поручителем своїх зобов`язань, згідно з умовами цього договору - п. 5.3. договору поруки.

Сума кредиту, передбачена кредитним договором, в розмірі 20 600,00 дол. США була отримана ОСОБА_1 про що свідчить інформація вказана у заяві про видачу готівки, яка містить посилання на кредитний договір, паспортні дані ОСОБА_1 та підписом про отримання коштів.

У відповідності до розрахунку заборгованості клієнта ОСОБА_1 , за договором №8/2007/840-К/1366-Н від 26 вересня 2007 року, станом на 23 грудня 2014 року, заборгованість складає 42 047,01 дол. США, що еквівалентно 658 528 грн. 20 коп., складовими якої є: 19 849,02 дол. США, що еквівалентно 310 869 грн. 65 коп. - заборгованість за сумою кредиту; 16 267,32 дол. США, що еквівалентно 254 774 грн. 10 коп. - заборгованість за відсотками, за період з 26 вересня 2007 року по 1 грудня 2014 року; 3 870,67 дол. США, що еквівалентно 60 621 грн. 32 коп. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості, за період з 23 грудня 2013 по 21 грудня 2014 року; 2 060,00 дол. США, що еквівалентно 32 263 грн. 13 коп. - штраф.

Із наданого розрахунку встановлено, з жовтня 2008 року ОСОБА_1 перестав повертати кредит.

Так, станом на 20 жовтня 2008 року позичальником було погашено тіло кредиту у розмірі 750,98 дол.США, відсотки про кредиту - 2 719,40 дол.США та пеня - 0,23, що разом складає 3 470,061 дол.США.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 1 листопада 2021 року по справі №204/6543/21 визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис Приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Ричка Юлії Олександрівни від 24 червня 2021 року, зареєстрований в реєстрі за № 1304, про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» заборгованості у розмірі 1 382 155,46 грн., а також плати за вчинення виконавчого напису у розмірі 2 500,00 грн.

Вказане рішення мотивовано, зокрема тим, що оскільки оскаржуваний виконавчий напис було вчинено нотаріусом 24 червня 2021 року, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14, а матеріали справи не містять будь-яких доказів, що укладений між банком та позивачем кредитний договір № 8/2007/840-К/1366-Н від 26 вересня 2007 року був посвідчений нотаріально, що в свою чергу унеможливлює здійснення виконавчого напису відповідно до вимог ст.ст. 87-89 Закону України «Про нотаріат» та порушує принцип безспірності заборгованості, суд приходить до висновку, що наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (стаття 509 ЦК України).

Статтею 525 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Згідно з ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Встановлено, що підписаний між сторонами кредитний договір містить у собі, узгоджені сторонами, умови щодо оплати та нарахування процентів, неустойки.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (стаття 1050 ЦК України).

Сторони, погодивши умови договору на власний розсуд, відповідно до закріпленого у статті 627 ЦК України принципу свободи договору, не передбачили обов`язкового направлення банком позичальнику вимоги про дострокове повернення кредиту.

У пункті 4.2.4 кредитного договору, який встановлює право банку вимагати дострокового виконання зобов`язань у випадку прострочення позичальником внесення чергового платежу у рахунок погашення кредиту, не зазначено про обов`язок кредитора звернутися до позичальника із попередньою письмовою вимогою про дострокове повернення кредиту.

У постанові Верховного Суду від 22 вересня 2021 року у справі №234/15695/17 (провадження № 61-5261св20) зазначено, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України».

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач, подавши позов у даній справі, скористався своїм правом передбаченим ч. 2 ст. 1050 ЦК України.

Згідно ч. 2 ст. 627 ЦК України у договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

За змістом п. 22 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункт 23 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Отже, враховуючи вищевикладене, а також цільове використання кредиту, визначене сторонами у кредитному договорі, суд приходить до висновку, що такий правочин (кредитний договір) здійснювався з метою задоволення споживчих потреб ОСОБА_1 , а тому суд повинен застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів.

Якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: 1) затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла щонайменше - на три календарні місяці; або 2) перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або 3) несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п`ять відсотків суми кредиту; або 4) іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту. Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність (частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»).

У пунктах 20, 21, 25, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року в справі № 638/13683/15-ц (провадження № 14-680цс19) зроблено висновок, що «частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, що була чинною до 10 червня 2017 року, встановила обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту. Велика Палата Верховного Суду вважає, що звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений вказаним Законом порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором»; «…суд, установивши, що кредитування відбулося для задоволення споживчих потреб позичальника, має застосувати до встановлених правовідносин приписи, які регулюють відносини споживчого кредитування, зокрема частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, в якій був встановлений обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту»; «…порушення позивачем визначеного кредитними договорами порядку направлення юридично значимих повідомлень, факт отримання яких адресатами суди не встановили, не може мати наслідком покладення на відповідачів тягаря дострокового погашення заборгованості за кредитними договорами».

Встановивши, що зі сторони позивача не було надано докази досудового порядку врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором, а відтак у відповідачів відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстава для задоволення позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором, у зв`язку із чим позовні вимоги про стягнення усього тіла кредиту в розмірі 19 849,02 дол.США не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст.ст. 256, 257, ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

При цьому, якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу.

Перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з ч. 5 ст. 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності окремо для погашення всієї заборгованості за кредитним договором.

Врахувавши, що мінімальна сума платежу за кредитом встановлена у розмірі 262,51 дол.США, а також те, що стороною відповідача було заявлено заяву про застосування строків позовної давності, суд дійшов вірного висновку про наявність підстав для стягнення тіла кредиту та процентів у сумі 9 450,36 дол.США (262,51х36) (за 36 місяців).

При цьому, суд вірно звернув увагу на те, що статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 цього Кодексу).

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом ч. 4 ст. 559 ЦК України, у редакції чинній на момент укладенні договору поруки, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Натомість, календарна дата або вказівка на подію, яка має неминуче настати, є терміном (частина друга статті 252 ЦК України).

Умови договорів поруки про їхню дію до повного припинення всіх зобов`язань за основним договором або до припинення всіх зобов`язань поручителя за договором поруки, тобто до настання першої з цих подій, не встановлюють строк припинення поруки у розумінні статті 251 ЦК України. Тому має застосовуватися припис частини четвертої статті 559 цього кодексу у редакції, чинній час виникнення спірних правовідносин, про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явив вимоги до поручителя (висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 22.08.2018 у справі № 2-1169/11).

Строк, передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові у позові. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. З огляду на вказане, враховуючи зумовлене цим припинення права кредитора вимагати у поручителя виконання забезпеченого порукою зобов`язання, застосоване у другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Це твердження не позбавляє кредитора можливості пред`явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду лише протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання (висновок Верховного Суду України, викладений, зокрема, у постанові від 20.04.2016 у справі № 6-2662цс15).

Умовами кредитного договору передбачено, що позичальник зобов`язується сплатити нараховані банком проценти та інші платежі у порядку та терміни, встановлені Договором в строк до 20 вересня 2022 року, шляхом внесення щомісячної суми мінімально необхідного платежу, що становить 262,51 дол.США., до 20 числа поточного місяця - п.3.3.2, п. 3.3.3 кредитного договору.

Отже, строк виконання боржником кожного щомісячного зобов`язання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Таким чином, передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення заборгованості за платежами, які позичальник був зобов`язаний згідно з умовами кредитного договору вносити періодично, має обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Таким чином, сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання припиняє поруку за умови, що кредитор протягом 6-місячного строку не звернувся з позовом до поручителя.

Керуючись вказаними нормами права, а також врахувавши строк позовної давності заявлений ОСОБА_1 , строк дії поруки заявлений ОСОБА_2 , а також те, що банк пред`явив вимогу у відповідності до вимог ч.4 ст.559 ЦК України до поручителя лише у січні 2015 року (про що свідчить відповідний штамп пошти на конверті), суд дійшов обгрунтованого висновку про наявність правових підстав для солідарного стягнення з ОСОБА_1 , як позичальника, та ОСОБА_2 , як поручителя, заборгованості за тілом кредиту та процентами у розмірі 1 575,06 дол. США, за кредитним договором № 8/2007/840-К/1366-Н від 26 вересня 2007 року, за період з серпня 2014 року по січень 2015 року та стягнення з ОСОБА_1 , як позичальника, суми заборгованості за тілом кредиту та процентами у розмірі 7 875,3 дол.США, за тим же кредитним договором, за період з січня 2012 року по липень 2014 року.

Щодо позовних вимог про стягнення неустойки (пені та штрафу), суд вірно виходив з наступного.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).

Статтею 549 цього Кодексу встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Формами неустойки є штраф і пеня.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов`язання, яка, крім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов`язання, передбачає додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов`язання.

Оскільки виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, кредитний договір було укладено в іноземній валюті.

Відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон України не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц викладено висновок щодо виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, відповідно до якого як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому, з огляду на положення частини першої статті 1046, частини першої статті 1049 ЦК України, належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме в тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Згідно з ст. 3 ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Таким чином, максимальний розмір пені пов`язаний з розміром облікової ставки Національного банку України, а оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, то пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише в національній валюті України - гривні.

В той же час, у відповідності до розрахунку пені за прострочення сплати мінімального платежу, здійсненого позивачем, вбачається, що відповідні обчислення здійснені та розраховані у іноземній валюті (дол.США), а кінцеву суму переведено у гривневий еквівалент.

Належним чином дослідивши поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості пені), перевіривши його, оцінивши в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами та чинним законодавством, суд дійшов обгрунтованого висновку, що стороною позивача здійснено розрахунок з порушенням, а саме порядок обчислення (нарахування) пені.

Згідно зі ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Оскільки, відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, суд вірно вважав, що їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у стягненні з відповідачів пені належить відмовити, у зв`язку з чим позовні вимог в цій частині не підлягають задоволенню з огляду на відсутність належного та правильного розрахунку пені та недопустимості подвійної відповідальності.

Пунктом 5.2 кредитного договору передбачено, що у разі порушення позичальником вимог п.п. 4.3.1., 4.3.2, 4.3.7, 4.3.9, 4.3.10 позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 10 відсотків від суми кредиту, за кожен випадок.

Встановивши, що у позовній заяві не зазначено у зв`язку із порушенням якого саме пункту кредитного договору (п.п. 4.3.1. чи 4.3.2 чи 4.3.7 чи 4.3.9 чи 4.3.10) позивач просив стягнути з відповідачів штраф, також дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовної заяви в частині стягнення неустойки (штрафу та пені).

Відповідаючи на доводи ОСОБА_1 щодо порушення порядку повідомлення ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» його як боржника про відступлення права вимоги та процедури повідомлення його про наявність заборгованості, відсутності у ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» доказів права вимоги до нього, з посиланням на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 1 листопада 2021 року по справі №204/6543/21, - суд вірно зазначив, що вказане рішення не містить в собі жодних встановлених обставин, які б спростовували, саме перехід права вимоги позивача до ОСОБА_1 , доказів недійсності договору про відступлення прав вимоги не надано.

Крім того, у даній справі, що розглядається, ухвалою суду було здійснено залучення Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» до участі у цивільній справі № 202/1213/15-ц як правонаступника позивача Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», вказана ухвала не оскаржувалась та набрала законної сили.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов вірного висновку про часткове задоволення позовних вимог Банку.

Доводи апелянта в скарзі про те, що новим кредитором Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» не було повідомлено відповідача про перехід права вимоги за договором іпотеки від 26 вересня 2007 року від ПАТ "КБ Надра" до Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», письмової вимоги він також не отримував, суд першої інстанції неправовмірно залучив нового позивача до участі у справі, - колегія суддів вважає необґрунтованими, з огляду на те, що вони зводяться до незгоди з висновками суду стосовно встановлених обставин справи та спрямовані на переоцінку доказів у справі.

Суд першої інстанції на вказані доводи апелянта дав чіткі та обґрунтовані відповіді, які відповідають вимогам закону та з якими погоджується колегія суддів.

Інші твердження апелянта колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність оскаржуваного рішення.

Оскаржуване рішення як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

В зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, відповідно до ст. 141 ЦПК України, сплачений апелянтом судовий збір за подання апеляційної скарги поверненню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 червня 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко