справа № 760/3202/15-ц головуючий у суді І інстанції Букіна О.М.
провадження № 22-ц/824/5978/2022 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

07 вересня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Лобоцької В.П.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 14 вересня 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання недійсним частково кредитного договору та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2015 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом та просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором № kiv0GK00830141 від 26 жовтня 2006 року у розмірі 86 553,20 доларів США.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 26 жовтня 2006 року було укладено кредитний договір № kiv0GK00830141. Згідно вказаного договору позивач зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 110 000 доларів США на термін до 26 жовтня 2021 року, а відповідач зобов`язалася сплатити кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та порядку, встановлених кредитним договором. Позивач зобов`язання за вказаним договором виконав, а саме: надав відповідачу кредит у розмірі, передбаченому кредитним договором. Відповідач не надала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором № kiv0GK00830141. Таким чином, у порушення умов кредитного договору, а також статтей 509, 526, 1054 ЦК України відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконала. У зв`язку із зазначеними порушеннями зобов`язань відповідач станом на 22 січня 2015 року має заборгованість у загальному розмірі 86 553, 20 доларів США.

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом та просила визнати недійсними умову абзацу 2 п. 1.1., умову п. 4.1. кредитного договору № kiv0GK00830141 від 26 жовтня 2016 року; припинити дії ПАТ КБ «Приватбанк» щодо нарахування та списання пені; зобов`язати ПАТ КБ «Приватбанк» зарахувати суму списаної пені у розмірі 1375,10 доларів США в рахунок виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором; зобов`язати ПАТ КБ «Приватбанк» здійснити перерахунок виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором з урахуванням умов недійсності абзацу 2 п. 1.1. та п. 4.1. кредитного договору № kiv0GK00830141 від 26 жовтня 2006 року.

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані тим, що звертаючись до суду з позовом ПАТ КБ «Приватбанк» не надано доказів на підтвердження обставин, якими позивач підтверджує свої вимоги, відповідно до п. 5 ст. 2 ст. 119 ЦПК України. Також, розрахунки ПАТ КБ «Приватбанк» надані до позовної заяви, якими визначається сума заборгованості, не відповідають дійсними умовам кредитного договору № kiv0GK00830141 від 26 жовтня 2006 року. Відповідач також посилається на те, що позивачем при укладанні кредитного договору в частині його умов не було дотримано положень Закону України «Про захист прав споживачів» та приписів нормативно-правових актів Національного Банку України, а також при проведенні розрахунків позовних вимог позивач допустив зловживання, в зв`язку з чим заявлені позивачем вимоги є надуманими, необґрунтованими та такими, що не відповідають умовам кредитного договору.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 14 вересня 2021 року первісний позов АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та зустрічний позов ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним частково кредитного договору та зобов`язання вчинити дії задоволено частково. Визнано недійсним абзац 2 п. 1.1. кредитного договору №kiv0GK00830141 від 26 жовтня 2006 року в частині сплати позичальником банку коштів (щомісячного платежу) у сумі, що перевищує 1 187,46 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором. В іншій частині зустрічного позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №kiv0GK00830141 від 26 жовтня 2006 року у розмірі 32560,45 доларів США. В іншій частині первісного позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі АТ КБ «Приватбанк»просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні первісного позову та у частині задоволення зустрічного позову через невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким первісний позов задовольнити у повному обсязі, у задоволенні зустрічного позову відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що суд першої інстанції вказуючи на те, що належним та достовірним доказом у справі, який підтверджує розмір заборгованості відповідача є саме висновок судово-економічної експертизи № 8/15 від 19 квітня 2016 року, не врахував, не надав жодної оцінки запереченням АТ КБ «Приватбанк» щодо цього висновку. Судом також зазначено, що нарахування позивачем пені документально не підтверджуються за висновками експертів. Однак, в матеріалах справи наявні виписки по всіх рахунках кредиту, зокрема, і виписка по рахунку щодо обліку нарахованої пені - 0116. Позивач зазначає, що спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює здійснення бухгалтерського обліку в банках України закріплено, що виписка з особового рахунку клієнта банку (банківська виписка з рахунку позичальника) може слугувати документом, що підтверджує рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщує записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операції. Аналогічні висновки щодо застосування норм права викладені у постановах Верховного Суду від 06 листопада 2018 року у справі №910/1580/18, від 29 вересня 2019 року у справі №910/10254/18, від 26 лютого 2020 року у справі №911/1348/16, від 19 листопада 2020 року у справі №910/21578/16 та від 18 лютого 2021 року у справі №904/342/18. Наведене свідчить, що при проведенні експертизи експерт провів дослідження неповно, без дослідження наявних в матеріалах справи доказів, що мали істотне значення. Задовольняючи частково зустрічний позов, суд дійшов висновку, що відповідача було введено в оману щодо фактичних умов кредитного договору. Однак, позивач, посилаючись на норми ч. 1 ст. 626, ст. 627, ч. 1 ст. 1048 ЦПК України, не погоджується з даними висновком суду першої інстанції, оскільки позичальник був належним чином ознайомлений з усіма умовами кредитного договору та погодився з ними, про що свідчить його підпис в договорі. Крім того, позивач посилаючись на норми ст. 230 ЦК України, зазначає, що наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести та особа, яка діяла під впливом обману. Позичальником не доведено наявності умислу в діях банку щодо введення його в оману. Окрім того, судом не застосовано строки позовної давності до зустрічного позову, про застосування яких було заявлено в запереченні на позов. Доводи позивача за зустрічним позовом про дотримання строку позовної давності є безпідставними, оскільки зі змістом договорів останній був ознайомлений у повному обсязі та належним чином.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 26 жовтня 2006 року, між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» (правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк») та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір №kiv0GK00830141.

Відповідно до умов п.1.1. кредитного договору, позивач в порядку та на умовах визначених цим договором, взяв на себе зобов`язання відкрити позичальнику непоновлювальну кредитну лінію для купівлі житла з лімітом кредитування 110 000,00 (сто десять тисяч) доларів США (надалі - Кредит), з процентною ставкою 0,84 (нуль цілих вісімдесят чотири десятих) процентів на місяць, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0.20% від суми виданого кредиту.

Згідно п.1.1.Договору, кредитні кошти надаються строком по 26 жовтня 2021 року. Погашення позичальником заборгованості за кредитним договором здійснюється щомісяця (щомісячний платіж) у сумі 1416,91 доларів США, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороді, комісії. Період сплати з 20 по 20 число кожного місяця.

Повернення кредитних коштів здійснюється шляхом сплати відповідачем коштів на відкриті йому рахунки: № НОМЕР_1 ; № НОМЕР_2 ; № НОМЕР_3 ; № НОМЕР_4 в АТ КБ «ПриватБанк», .

З матеріалів справи вбачається, що внаслідок порушення умов кредитного договору, за відповідачем станом на 22 січня 2015 року рахується заборгованість у сумі 86553,20 доларів США, яка складається з: заборгованості за кредитом у розмірі 79433,70 доларів США; заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 5847,33 доларів США; заборгованості по комісії за користування кредитом у розмірі - 660,00 доларів США; пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором у розмірі - 612,17 доларів США.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення зустрічного позову, суд, враховуючи висновки експертів, вважав доведеним, що при укладенні між сторонами спірного кредитного договору, відповідача було введено в оману щодо фактичних істотних умов кредитного договору, зокрема, щодо його ціни та загальної вартості кредиту. Також, суд прийшов до висновку про недійсність вказаного вище положення спірного кредитного договору та, приймаючи до уваги фактичні суми сплачені відповідачем на виконання умов кредитного договору, дійшов до висновку, що вимоги за первісним позовом підлягають задоволенню частково.

Однак, апеляційний суд не може погодитися з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що ПАТ КБ «Приватбанк» виконав свої зобов`язання за кредитним договором в повному обсязі та надав відповідачу кредит у розмірі, передбаченому умовами Кредитного договору.

Відповідно до п.2.2.2, п.2.2.3 Кредитного договору, позичальник зобов`язується сплачувати відсотки за користування Кредитом відповідно до п.1.1,3.1,3.2, даного договору та сплатити банку винагороду і комісію згідно п.1.1, 6.2 даного договору.

Згідно п.4.1 Договору, при порушенні позичальником будь-якого зобов`язання, передбаченого п.2.2.2, п.2.2.3 даного договору, банк має право нарахувати, а позичальник зобов`язується сплатити банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 грн. за кожен день прострочки.

Так, відповідач скористалася кредитними коштами, але свої зобов`язання за договором належним чином не виконала, а тому станом на 22 січня 2015 року у відповідача утворилася заборгованість перед позивачем в розмірі 86553,20 доларів США, яка складається з: заборгованості за кредитом в розмірі 79433,70 дол. США; заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 5847,33 дол. США; заборгованості по комісії за користування кредитом в розмірі - 660,00 дол. США; пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором в розмірі - 612,17 дол. США, що підтверджується наданим позивачем розрахунком заборгованості та за офіційним курсом НБУ станом на 22.01.2015 року становить 1 364 078,43 грн. (а.с.4-9).

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язань настають наслідки, встановлені законом або договором.

Відповідач, у свою чергу, заперечуючи проти нарахованої суми заборгованості за кредитним договором вказувала на те, що розрахунок позивача є неправильним, в ньому жодним чином не вказані періоди після січня 2015 року. Крім того, позивач вказувала на те, що платежі, які вона здійснювала у попередні періоди, а саме з січня 2012 року по січень 2015 року не повністю враховані у розрахунок заборгованості.

Колегія суддів частково погоджується з доводами відповідача в частині не зарахованих платежів після січня 2015 року.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем після звернення позивача до суду з позовом були сплачені платежі, які не були внесені в розрахунок заборгованості при зверненні позивача до суду, що підтверджується касовими чеками та виписками по рахунку.

Так, 17 січня 2015 року позивачем було автоматично списано 692 грн. 33 коп. (а.с. 51, Т.1), що відповідно до офіційного курсу НБУ на момент списання становило 43,62 доларів США; 09 лютого 2015 року позивачем було автоматично списано 692 грн. 33 коп. (а.с. 51, Т.1), що відповідно до офіційного курсу НБУ на момент списання становило 27,74 доларів США; 17 лютого 2015 року відповідачем сплачено 3 654 грн. в рахунок погашення заборгованості (а.с. 50, Т.1), що відповідно до офіційного курсу НБУ на момент оплати становило 138,67 доларів США; 18 лютого 2015 року відповідачем сплачено 500 доларів США в рахунок погашення заборгованості; 11 березня 2015 року, 09 квітня 2015 року, 08 травня 2015 року позивачем було автоматично списано по 692 грн. 33 коп. в рахунок погашення заборгованості (а.с.51, Т.1), що відповідно до офіційного курсу НБУ на момент списання становило 32,12 доларів США, 29, 44 доларів США, 33, 41 доларів США. Що в загальній сумі становить 805 доларів США.

Таким чином, сума заборгованості за кредитним договором підлягає зменшенню на 805 доларів США, що були сплачені після 22 січня 2015 року, тобто за межами кінцевої дати розрахунку заборгованості, в межах якої заявлено позовні вимоги. Враховуючи викладене, заборгованість по кредитному договору складає 85 748, 20 доларів США (86 553, 20 - 805).

Що стосується оплат відповідачем з січня 2012 року по січень 2015 року, то в матеріалах справи міститься виписка по рахунку ОСОБА_1 за період з 26 жовтня 2006 року по 18 лютого 2015 року (а.с. 68-70, Т.1), яка чітко відображає всі оплати, про які вказувала відповідач, як на такі, що були не зараховані.

Інших доводів на спростування позовних вимог відповідач не надала, розрахунків заборгованості, які ОСОБА_1 вважає правильними та достовірними також не надала.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині нарахування пені, суд зазначив, що нарахування позивачем пені у розмірі - 1987,27 доларів США не відповідає положенням ч. 192.2 ст. 192, ч. 533.5 ст. 533 ЦК України, Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», ч.8 та ч. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та документально не підтверджується за висновками експертів.

При цьому, суд не звернув уваги, що в матеріалах справи наявні виписки по всіх рахунках кредиту, зокрема, і виписка по рахунку щодо обліку нарахування пені - 0116 (а.с. 205-236, Т.1).

Виписки з особових рахунків клієнта є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку особи (клієнта банку).

Згідно п. 5.4 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постанова Правління Національного банку України № 254 від 18.06.2003 р. (яка була чинною до 07.07.2018 р.) особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня.

Пунктом 5.6 вказаного Положення встановлено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Відповідно до п. 60 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України №75 від 04.07.2018 р. (яка є чинною з 07.07.2018 р.) особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня.

Пунктом 62 цього ж Положення передбачено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Таким чином, спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює здійснення бухгалтерського обліку в банках України закріплено, що виписка з особового рахунка клієнта банку (банківська виписка з рахунку позичальника) може слугувати документом, що підтверджує рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщує записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій.

Аналогічні висновки щодо застосування норм права викладені у постановах Верховного Суду від 06.11.2018 р. у справі № 910/1580/18, від 23.09.2019 р. у справі № 910/10254/18, від 26.02.2020р. у справі № 911/1348/16, від 19.11.2020р. у справі № 910/21578/16 та від 18.02.2021 р. у справі № 904/3242/18.

Відмовляючи в задоволенні позову в цій частині, суд взяв за основу висновок експертизи №8/15 від 19 квітня 2016 року. При цьому, суд не взяв до уваги, що висновок експерта є лише одним з доказів, який підлягає оцінці судом в сукупності з іншими доказами.

Так, покладаючи висновок експерта в основу рішення, як головний та беззаперечний доказ наявної заборгованості та її суми, суд не взяв до уваги, що відповідач не заперечує отримання кредиту у розмірі про який зазначає банк.

Отримавши кредит в повному обсязі, відповідач не змогла пояснити суду апеляційної інстанції в результаті яких саме її дій, направлених на погашення кредиту, заборгованість, що підлягає сплаті банку скоротилась до суми що визначив експерт.

При цьому, відповідач не змогла надати суду підтверджуючі документи, які б свідчили, що нею повернута заборгованість за кредитом у сумі більшій ніж зазначає банк у позовній заяві та розрахунку.

Підписуючи кредитний договір відповідач погодилася на його умови та правила.

Відповідно до вимог п. 4.1 ст.4 Кредитного договору, при порушені Позичальником будь-якого зобов`язання, передбачених п..2.2..2, п.2.2.3 даного договору, Банк має право нараховувати, а Позичальник зобов`язується сплатити Банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочки. Виплата пені здійснюється у гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати.

Враховуючи, що відповідачем були порушені зобов`язання за кредитним договором, позивачем було нараховано пеню в розмірі, яка визначена умовами кредитного договору. А, відтак, доводи відповідача щодо визнання недійсним кредитного договору в цій частині є необґрунтованими.

Апеляційний суд погоджується з доводами ОСОБА_1 в частині недійсності умов абзацу 2 п. 1.1. кредитного договору № kiv0GK00830141 від 26 жовтня 2016 року кредитного договору, виходячи з наступного.

Відповідно до умов п.1.1. кредитного договору, позивач в порядку та на умовах визначених цим договором, взяв на себе зобов`язання відкрити позичальнику непоновлювальну кредитну лінію для купівлі житла з лімітом кредитування 110 000,00 (сто десять тисяч) доларів США (надалі - Кредит), з процентною ставкою 0,84 (нуль цілих вісімдесят чотири десятих) процентів на місяць, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0.20% від суми виданого кредиту.

Згідно п.1.1.Договору, кредитні кошти надаються строком по 26 жовтня 2021 року. Погашення позичальником заборгованості за кредитним договором здійснюється щомісяця (щомісячний платіж) у сумі 1416,91 доларів США, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороді, комісії. Період сплати з 20 по 20 число кожного місяця.

За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо винагороди за надання фінансового інструменту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Таким чином, винагорода за надання фінансового інструменту щомісяця в період сплати у розмірі 0.2% від суми виданого кредиту, є платою за послуги, що супроводжують кредит, що є незаконним в силу частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

У той же час, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Частиною першою статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», наведених у статті 261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого положеннями Цивільного процесуального кодексу України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Оскільки позивачем не надано суду належних і допустимих доказів на спростування презумпції можливості та обов`язку знати про стан своїх майнових прав, зокрема, з моменту укладення та підписання оспорюваного кредитного договору 26 жовтня 2006 року, саме з цього дня позивач за зустрічним позовом могла дізнатися про порушення її прав, а, отже, нею пропущено строк позовної давності, про застосування якої заявлено банком, що є підставою для відмови у зустрічному позові в частині визнання недійсними умову абзацу 2 п. 1.1. кредитного договору.

В аналогічний спосіб застосовано положення закону про позовну давність до вимог особи про визнання недійсним кредитного договору, оскарженого з підстав порушення Закону України «Про захист прав споживачів» у постанові Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі 726/2129/16-ц.

Розглядаючи справу по суті, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, що у відповідності до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення по суті вимог позивача.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При подачі позовної заяви та апеляційної скарги АТ КБ «Приватбанк» сплатив судовий збір на загальну суму 5 847 грн. Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню на його користь з відповідача пропорційно до задоволеної частини позовних вимог (99,07 %), а саме у розмірі 5 792 грн. 62 коп.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 14 вересня 2021 року скасувати та прийняти постанову.

Позов Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , ІПН: НОМЕР_5 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (місце знаходження: м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50, ) заборгованість за кредитним договором №kiv0GK00830141 від 26 жовтня 2006 року у загальному розмірі 85 748, 20 (вісімдесят п`ять тисяч сімсот сорок вісім) доларів США, 20 центів та 5 792 грн. 62 коп. судового збору.

В задоволенні решти вимогАкціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання недійсним частково кредитного договору та зобов`язання вчинити дії залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 12 вересня 2022 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.