Провадження № 2/752/3410/22
РІШЕННЯ

Іменем України

07.09.2022 року Голосіївський районний суд м. Києва

в складі головуючого судді Чередніченко Н.П.

з участю секретаря Литвиненко Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав, -

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до відповідача ОСОБА_2 , в якому просила суд позбавити відповідача батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що із 25.12.2015 р. по 27.07.2017 року сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах, в період яких у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Розпорядженням Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації № 413 від 08.08.3017 року, місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було визначено разом із позивачем. Позивач вказує, що з моменту народження сина, вона із відповідачем проживали в квартирі АДРЕСА_1 . Однак, на прохання відповідача, вона разом із сином переїхала проживати до своїх батьків, де разом із сином зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 . Однак, проживаючи окремо, відповідач під приводом того, що він є батьком їх сина, вчиняє дії, які унеможливлюють їх із сином нормальне існування та негативно впливають на фізіологічний розвиток дитини, однак, жодних батьківських обов`язків відповідач не виконує, в т.ч. і не допомагає матеріально утримувати дитину. 05.07.2017 року відповідач всупереч інтересам дитини та без відома позивача змінив місце проживання сина, після чого, позивача до дитини не допускав та не дозволяв із ним бачитись. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 21.12.2017 року, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 05.04.2018 року у справі № 752/17200/17-ц, було вирішено відібрати дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від батька ОСОБА_2 та повернути дитину ОСОБА_1 . Незважаючи на судові рішення, відповідач добровільно дитину не повернув, в зв`язку з чим було відкрито виконавче провадження, в межах якого на відповідача накладався штраф, а також в зв`язку із невиконанням рішення суду відносно відповідача було порушене кримінальне провадження за ч. 1 ст. 382 КК України. Позивач вказує, що відповідач не належним чином виконує свої батьківські обов`язки, в т.ч. і щодо матеріального утримання дитини, та станом на 01.08.2021 року має заборгованість зі сплати аліментів в сумі 124319,00 грн. В зв`язку із ухиленням відповідачем від сплати аліментів, відносно нього було порушено кримінальне провадження за ч.1 ст. 164 КК України. Із 24.05.2017 року дитина проживає разом із позивачем, та відповідачем вчиняються насильницькі дії щодо них. Відповідач разом зі своєю матір`ю погрожують позивачу фізичною розправою, висловлюються на її адресу нецензурною лайкою, проявляють агресію, що змушувало позивача звертатись до правоохоронних органів. Поведінка відповідача негативно впливає на духовний та фізичний стан дитини. Відповідач фактично перешкоджає нормальному розвитку дитини, вчиняє дії, які завдають шкоди інтересам сина. Численні звернення позивача до правоохоронних органів не дають позитивного результату, та не допомагають припинити протиправну поведінку відповідача. Позивач вказує, що відповідач фактично ухиляється від належного виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини, чинить фізичне та психологічне насильство відносно позивача в присутності дитини, належним чином не платить аліменти на утримання дитини та не приймає участі в матеріальному забезпеченні дитини, влаштовує скандали, що негативно впливає на розвиток дитини, та в сукупності свідчить про наявність виняткових підстав для позбавлення відповідача батьківських прав відносно сина, в зв`язку з чим позивач вимушена звернутись до суду із даним позовом.

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 25.08.2021 року, у справі було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

В жовтні 2021 року до суду від відповідача надійшов відзив на позов, відповідно до якого відповідач заперечував проти задоволення позову.

В ході розгляду справи було залучено до участі у справі в якості третьої особи Службу у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 07.07.2022 року, у справі було закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити з викладених в позові підстав.

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, та просив в їх задоволенні відмовити, посилаючись на відсутність підстав для позбавлення його батьківських прав відносно сина.

Треті особи в судове засідання явку своїх представників не забезпечили. Про розгляд справи повідомлялись належним чином.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_3 та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується копією паспорта.

ІНФОРМАЦІЯ_4 народився ОСОБА_3 , батьками якого є сторони у справі - ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження.

Син сторін зареєстрований та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується наявними у справі доказами, в т.ч. довідкою про реєстрацію місця проживання особи.

Розпорядженням Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації № 413 від 08.08.3017 року, місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було визначено разом із позивачем ОСОБА_1 .

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 21.12.2017 року, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 05.04.2018 року у справі № 752/17200/17-ц, було вирішено відібрати дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від батька ОСОБА_2 та повернути дитину ОСОБА_1 .

В матеріалах справи наявні докази звернення зазначеного рішення суду до примусового виконання, та неналежне та невчасне його виконання відповідачем.

Крім того, на примусовому виконанні у відділ державної виконавчої служби перебуває виконавче провадження № 588895365 з примусового виконання судового наказу Святошинського районного суду м. Києва від 04.04.2019 року про стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання сина в розмірі ј частки з усіх видів заробітку, та станом на 01.08.2021 року розмір заборгованості відповідача по сплаті аліментів становить суму в розмірі 124319,00 грн.

В матеріалах справи наявні документи, які свідчать про вчинення відповідачем дій, спрямованих на здійснення погроз позивачу фізичною розправою, висловлення на її адресу нецензурної лайки, прояв агресії, що змушувало позивача неодноразово звертатись до правоохоронних органів.

Із відповідачем неодноразово проводились профілактично-виховні бесіди, під час яких роз`яснювався зміст ст.ст. 157, 158, 159 СК України, а також позивачу неодноразово було рекомендовано звернутися до органу опіки та піклування або до суду з приводу вирішення спору.

Відповідно до висновку Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації від 01.02.2022 року № 107-40/592, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, та заперечень на позов, суд приймає до уваги те, що відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.

В силу статті 9 Конституції України Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-ІV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів).

Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини.

Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54).

Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).

Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (параграф 76).

ЄСПЛ зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися.

Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

Інтерес дитини складається з двох аспектів.

З одного боку цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною.

Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім`ю.

З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини (Мамчур проти України, №10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що у справах стосовно дітей у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, виходячи із об`єктивних обставин спору, а потім осіб, які висувають відповідні вимоги.

У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно частин 1-4 ст.150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини.

Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Батьки зобов`язані поважати дитину.

За приписами ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини.

На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами СК України (статті 164-167).

Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Згідно із ст.166 СК України, позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька, так і для дитини.

Згідно роз`яснень, які містяться в п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» №3 від 30 березня 2007 року, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Окрім цього, системний аналіз норм сімейного права дає підстави вважати, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не дають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Пунктами 1,2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини.

Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

У рішенні Європейського суду від 18 грудня 2008 року по справі «Савіни проти України» зазначається «що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зав`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин.

Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини».

Держава має позитивний обов`язок вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз`єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер (пункт 52 рішення Європейського Суду у справі «Савіни проти України»).

Водночас згідно з частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Врахування обставин, які підпадають під визначення дій особи, як «ухилення від виконання батьківських обов`язків» не вичерпуються наведеним вище переліком і підлягають розширеному тлумаченню залежно від особливостей кожної конкретної ситуації.

Так, із висновку служби в справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації вбачається, що даною службою враховано ставлення та піклування батьків про свою дитину, їх участь в житті дитини та рекомендовано позбавити батьківських прав відповідача відносно його неповнолітнього сина.

Відповідач в ході розгляду справи не надав, а матеріали справи не містять, - доказів на спростування вищезазначеного висновку служби в справах дітей та сім`ї Святошинського районної в місті Києві державної адміністрації.

Суд вважає, що саме по собі заперечення відповідачем факту позбавлення батьківських прав не достатньо для відмови у задоволенні позову.

Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Суд вважає, що стороною позивача надано достатні докази, які свідчать про вчинення відповідачем дій, які перешкоджають нормальному розвитку дитини, фактично шкодять її інтересам, що в своїй сукупності свідчить про наявність виняткових обставин, з якими закон пов`язує можливість позбавлення відповідача батьківських прав відносно сина.

Посилання відповідача на те, що фактично він був позбавлений можливості належним чином реалізувати свої батьківські права, оскільки, позивач чинила йому в цьому перешкоди, на думку суду є не переконливими, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи та є такими, що не спростовують висновків суду щодо наявності підстав для позбавлення відповідача батьківських прав.

Відповідач, вказуючи на наявність перешкод з боку позивача, - із заявами щодо визначення йому способів участі у вихованні та спілкуванні із дитиною до органу опіки та піклування не звертався, а відтак впродовж тривалого часу, вчиняючи дії, які були приводом для звернення позивача до правоохоронних органів, - належним чином фактично не реалізував наданих законом прав щодо встановлення та/або відновлення стосунків із сином.

Крім того, наведені в ході розгляду справи відповідачем на спростування позовних вимог обставини та причини, на думку суду, не є поважними та такими, що фактично унеможливлювали належну реалізацію батьком своїх батьківських обов`язків та позитивно впливали на гармонійний розвиток дитини.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги встановлені в ході розгляду справи обставини, суд дійшов висновку про відсутність підстав, які б вказували на можливість відмови у задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав, оскільки, наявні у справі докази свідчать про неналежне виконання батьком своїх батьківських обов`язків без поважних причин, фактичне ухилення від їх належного виконання, та вчинення відповідачем дій, які поза розумним сумнівом свідчать про завдання шкоди інтересам дитини та негативний вплив на його фізичний та психологічний стан, а відтак суд вважає обґрунтованими та доведеними підстави позовних вимог про позбавлення батьківських прав і приходить до висновку, що позбавлення відповідача батьківських прав в повній мірі відповідатиме інтересам малолітньої дитини, в зв`язку з чим позов підлягає задоволенню.

В порядку ст. 141 ЦПК України, судовий збір за первісним позовом в сумі 908,00 грн. слід стягнути із відповідача на користь позивача.

Керуючись ст. ст. 3, 8, 21, 32, 48, 51, 55, 129, 129-1 Конституції України, та ст.ст. 150, 155, 164-166, 170, 185 Сімейного кодексу України, ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст. 3, 4, 5, 12, 13, 76-81, 141, 259, 263-265, 268, 273, 351-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав, задовольнити.

Позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути із ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , уродженця м. Києва, громадянина України, РНОКПП НОМЕР_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_3 ), - на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , уродженки м. Києва, громадянки України, РНОКПП НОМЕР_2 , яка зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_2 ), - судовий збір в сумі 908 (дев`ятсот вісім) грн. 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Голосіївський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Головуючий Н.П. Чередніченко