РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2022 року м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області в складі судді Левчука О. В.,

за участі секретаря судового засідання Янок М. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи

за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2

до ОСОБА_3

про зняття з реєстрації та виселення з квартири

В засіданні приймали участь:

позивач: ОСОБА_2 ;

представник відповідача: не з`явилась.

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернувся до Рівненського міського суду Рівненської області з позовом до ОСОБА_3 , згідно якого просять суд зняти з реєстрації як особу, що проживає в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 та зобов`язати ОСОБА_3 звільнити квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , на протязі місяця із дня прийняття рішення судом.

Вимоги заяви обґрунтовують тим, що позивачі в березні 2014 року на їхні спільні кошти придбали квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , дане житло є спільною сумісною власністю подружжя. Протягом березня-вересня 2014 року позивачами зроблено за власний рахунок ремонт в квартирі. За усною домовленості з сином позивачів, ОСОБА_4 , з жовтня 2014 року він зі своєю сім`єю поселився в даній квартирі, орендуючи її. Оплату за оренду квартири, згідно з усною домовленістю між сторонами, позивачі не стягували, ОСОБА_4 лиш зобов`язувався сплачувати комунальні послуги. Проте, в липні 2016 року син розлучився зі своєю дружиною, відповідачкою по справі, та фактично не проживає у квартирі за вказаною адресою. Більше чотирьох років позивачі намагались домовитись з відповідачкою про те, щоб вона звільнила квартиру, але остання відповідала, що виселиться лиш за рішенням суду. За будь-яких спроб відвідати позивачем ОСОБА_2 квартиру, відповідачка викликає поліцію і заявляє, що прийшли сторонні люди, яких вона нібито не знає. Просять зняти з реєстрації та виселити з квартири ОСОБА_3 .

Ухвалою Рівненського міського суду від 27 вересня 2021 року було відкрито спрощене позовне провадження.

20 грудня 2021 року представниця відповідачки ОСОБА_5 подала відзив на позовну заяву, в якому вказала, що позивачі є колишніми свекрухою та свекром для відповідачки, а в даній квартирі також проживає та зареєстрований рідний внук позивачів, малолітня дитина, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який має інвалідність з дитинства через діагностований синдром ОСОБА_7 . Вказує, що позовна заява позивачів не підлягає задоволенню, оскільки в протилежному випадку будуть порушені інтереси малолітньої дитини, яка через свій малолітній вік та інвалідність не може проживати у квартирі сама, а також яка має соціальні права та гарантії, передбачені законодавством, у тому числі право на житло. Просить відмовити в задоволенні позовної заяви.

Ухвалою суду від 01.02.2022 у задоволенні клопотання позивача про зупинення провадження у справі відмовлено, у задоволенні клопотання представниці відповідача про залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору органу опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради також відмовлено. Клопотання представниці відповідача про витребування доказів задоволено та витребувано від ОСОБА_1 оригінали для огляду у судовому засіданні та належним чином засвідчені копії наступних документів: документ про право власності на квартиру АДРЕСА_2 ; технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_2 ; технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_3 . Також витребувано від ОСОБА_2 оригінали для огляду у судовому засіданні та належним чином засвідчені копії наступних документів: документ про право власності на квартиру АДРЕСА_4 ; технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_4 . Витребувано в Управління забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради та в Управління ДМС у Рівненській області: відомості про склад осіб, зареєстрованих у квартирі АДРЕСА_2 . Витребувано в Шпанівської територіальної громади Рівненського району Рівненської області: відомості про склад осіб, зареєстрованих у квартирі АДРЕСА_4 .

28 лютого 2022 року позивачами подано заяву про уточнення позовних вимог, згідно якої останні просять суд зняти з реєстрації як осіб, що проживають в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 та її сина ОСОБА_6 ; зобов`язати ОСОБА_3 звільнити квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , на протязі місяця із дня прийняття рішення судом.

Дослідивши заяву позивачів та заслухавши думку позивача, суд приходить до такого висновку.

Відповідно до ч. 3 ст. 49 ЦПК України, до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

Отже, приписами ч. 3ст. 49 ЦПК України визначено, що одночасна зміна і предмета і підстав позову не допускається. Зміна позивачем підстав і предмета позову може мати місце лише альтернативно, тому одночасна їх зміна неможлива.

Судом встановлено, що заява позивачів про уточнення позовних вимог подана всупереч вимогам статті 49 ЦПК України, з якої слідує зміна як підстав так і предмета позову, а тому у прийнятті вказаної заяви позивачів необхідно відмовити.

Крім того, 07.06.2022 представником відповідачки подано додаткові пояснення у справі, згідно яких представник вказує, що відповідачка ОСОБА_3 є отримувачем аліментів на дитину ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від батька дитини ОСОБА_4 на підставі рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 15.07.2016 у справі №569/1278/16-ц та рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 01.06.2021 у справі №569/19574/20. Стверджує, що спір у даній справі впливає не лише на зареєстроване місце проживання відповідачки, а й на зареєстроване та фактичне місце проживання її дитини, яка не має свого житла та після розірвання шлюбу між батьками залишилася проживати разом з матір`ю. За наведеного просить суд у задоволенні позову відмовити.

В судове засідання 13.09.2022 представник відповідачки вкотре не з`явилася, натомість подала клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату, у зв`язку із запровадженням на території України воєнного стану та перебуванням представника за кордоном.

Розглядаючи клопотання представника відповідачки про відкладення розгляду справи суд не вбачає підстав для його задоволення з огляду на таке.

Відповідно до положень частин 1-2 статті 223 ЦПК України, суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Як стверджується матеріалами справи відповідачка та її представник були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи.

Суд наголошує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Така правова позиція викладена Верховним Судом 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.

Окрім того, суд зауважує, що ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом упродовж розумного строку справи, в якій вона є стороною. Порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку було неодноразово предметом розгляду Європейським судом з прав людини у справах проти України.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Крім того, Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року на території України введено воєнний стан.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» правосуддя на території, на якій уведено воєнний стан, здійснюється лише судами. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється.

Зокрема, відповідно до рекомендацій Ради суддів України, при визначенні умов роботи суду у воєнний час, слід керуватися реальною поточною обстановкою, що склалася в регіоні.

Виходячи з поточної ситуації, яка склалася у м.Рівне, де відсутні активні бойові дії, Рівненський міський суд Рівненської області здійснює свою діяльність у штатному режимі, приймаючи до уваги обмеження строків розгляду справи, які встановлені процесуальним законом, ненадання доказів поважності неявки в судове засідання відповідачки, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній документами, оскільки зібрані матеріали справи містять всі необхідні докази для вирішення спору. Крім того, явка учасників справи у судове засідання не визнавалася судом обов`язковою.

Позивач ОСОБА_2 в судовому засіданні 13.09.2022 позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити повністю.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 18656282 від 05.03.2014, ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно листа ОСОБА_1 від 02.12.2019 адресованого відповідачці, позивачка просила ОСОБА_3 до 01.03.2020 звільнити квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

У відповідь на вказаний лист ОСОБА_3 було повідомлено позивачку, що в даній квартирі також проживає та зареєстрований рідний внук позивачів, малолітня дитина, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який має інвалідність з дитинства через діагностований синдром ОСОБА_7 . Юридичних підстав вимагати виселення з квартири у позивачів немає (лист від 20.12.2019).

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції 05.07.2011, ОСОБА_6 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , його батьками вказані: ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Відповідно до медичного висновку № 1087 від 09.07.2014, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , діагностовано синдром Дауна.

Згідно відомостей про реєстрацію місця проживання особи від 09.10.2011, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 15.07.2016 у справі №569/1278/16-ц, шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 розірвано.

Згідно довідки № 418 від 16.02.2021, виданої Управлінням праці та соціального захисту населення Рівненського міськвиконкому, ОСОБА_3 знаходиться на обліку в управлінні та отримує допомогу дітям з інвалідністю до 18 років, підгрупа А на ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Виплата призначена з 10.08.2011 по 29.06.2029.

Відповідно до довідки № 384 від 24.12.2021, виданої Рівненським навчально-реабілітаційним центром "Особлива дитина" Рівненської міської ради, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , навчається в 3-А класі Рівненського навчально-реабілітаційного центру "Особлива дитина". Супровід дитини в заклад освіти на навчання та після нього здійснює мати дитини, ОСОБА_3 .

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 292580408 від 24.12.2021, за ОСОБА_3 відсутні зареєстровані у власності об`єкти нерухомого майна.

Як стверджується довідкою про склад зареєстрованих осіб у житловому приміщенні від 22.12.2021 № 77606, виданої Управлінням забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано ОСОБА_3 , ОСОБА_6 та ОСОБА_4 .

Відповідно до акту № 146 від 22.12.2021, сусіди ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 засвідчили той факт, що ОСОБА_3 та її син ОСОБА_6 проживають у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 з 2016 року та по даний час.

Судом також досліджено додані до матеріалів справи копії платіжних квитанцій про сплату за комунальні послуги за адресою: АДРЕСА_1 , а також документи, що посвідчують нарахування для відповідачки житлової субсидії в грошовій формі.

Згідно з копією будинкової книги за адресою - АДРЕСА_5 , в даному житлі були зареєстровані та проживали як позивачі, так і син позивачів ОСОБА_4 зі своєю колишньою дружиною ОСОБА_3 та дитиною ОСОБА_6 , а також донька позивачів - ОСОБА_4 .

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 16.03.1994, виданого Міською адміністрацією Рівненської міської ради народних депутатів, квартира за адресою: АДРЕСА_5 , на праві приватної спільної сумісної власності належить позивачам - ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та їхнім дітям ОСОБА_4 та ОСОБА_4 .

Згідно договору дарування квартири від 09.01.2008, посвідченого державним нотаріусом Рівненської державної нотаріальної контори Пуховою Н.Ю., ОСОБА_2 отримав у дар від ОСОБА_11 квартиру за адресою: АДРЕСА_6 .

Згідно з відповіддю з ЦНАП Рівненської міської ради від 22.02.2022 № 939/01-14, за адресою: АДРЕСА_5 , зареєстровані ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 .

Відповідно до відповідді Шпанівської сільської ради Рівненського району Рівненської області від 05.03.2022 № 312/02-12/22 вказано, що за адресою: АДРЕСА_6 , ніхто не зареєстрований.

За змістом частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

За приписами частини першої статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Положеннями частинами другою, четвертою статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Судом не встановлено, що відповідачка є членом сім`ї позивачів.

Відповідно до статті 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

У статті 162 ЖК Української РСР вказано, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін.

Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

За змістом зазначених норм матеріального права користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником у будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Ця норма права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України, статтею 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 ЖК Української РСР).

Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.

Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у статті 11 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Отже, позивачі, як особи, які на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначають докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідачки проти позову, доводиться їх достатність та переконливість.

Системний аналіз положень статей 383, 391, 405 ЦК України та положень статей 150, 156 ЖК Української РСР у поєднанні зі статтею 64 ЖК Української РСР дає підстави дійти висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового чи цивільного законодавства.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17, провадження № 14-64цс20.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Стаття 8 Конвенції гарантує кожній особі право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Необхідно зазначити, що зміст «трискладового тесту» для оцінки відповідності втручання у право особи європейським стандартам правомірності такого втручання охоплює такі критерії, які мають оцінюватися у сукупності: 1) законність вручання (згідно із законом); 2) легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом); 3) дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою, тобто необхідність в демократичному суспільстві.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine»), рішення від 02 грудня 2010 року) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Суд звертає увагу, що згідно з прецедентною практикою ЄСПЛ втручання держави становитиме порушення статті 8 Конвенції у випадку, якщо воно не переслідує законну мету і не є необхідним у демократичному суспільстві. Особа, якій загрожує виселення, має право на оцінку пропорційності цього заходу судом та оцінку її аргументів у зв`язку з цим.

Легітимною метою у цій справі є захист прав власника будинку, які гарантовані статтею 41 Конституції України, статтями 317, 391 ЦК України, а також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Необхідно дотримуватися балансу між захистом права власності позивачів та правом користування спірним будинком відповідачкою, яка тривалий час проживає у ньому.

Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (рішення у справі «Кутцнер проти Німеччини», пункт 60).

Отже, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до статті 88 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбачено статтею 129 Конституції України.

У постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17, провадження № 14-64цс20, Велика Палата Верховного Суду сформулювала правовий висновок щодо застосування норм права щодо припинення права користування житловим приміщенням колишнього члена сім`ї власника житла.

Так, у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17, провадження №14-64цс20, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Також необхідно досліджувати питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком.

У цій справі спір виник щодо користування квартирою, належною позивачам на праві власності, в якому проживають колишня невістка та її дитина.

Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках

Суд, аналізуючи доводи позовної заяви, оцінює відповідність вимог позивачів про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення пропорційності (необхідністю у демократичному суспільстві) згідно зі статтею 8 Конвенції. Припинення права користування відповідачкою спірним житлом не відповідає такій пропорційності, з огляду на те, що крім спірної квартири іншого житла відповідачка не має.

Отже інтереси позивачів як власників житла не перевищують інтереси відповідачки, оскільки ОСОБА_3 проживає у спірній квартирі з жовтня 2014 року, іншого житла у відповідачки немає, крім того, позивачами не спростовано, що виселення відповідачки з квартири буде надмірним тягарем для неї.

Суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, зважаючи на принцип змагальності та відсутність належних і допустимих доказів на підтвердження того, що дії відповідачки перешкоджають позивачам користуватися та розпоряджатися власністю, дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

На підставі вимог ст. 141 ЦПК України, витрати зі сплати судового збору понесені при подачі позову необхідно залишити за позивачами.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 279 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2

до ОСОБА_3 про зняття з реєстрації та виселення з квартири відмовити.

Витрати по сплаті судового збору залишити за позивачами.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, безпосередньо до Рівненського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування учасників справи:

позивачка: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_7 , РНОКПП НОМЕР_2 );

позивач: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_7 , РНОКПП НОМЕР_3 );

відповідачка: ОСОБА_3 ( АДРЕСА_8 , РНОКПП НОМЕР_4 ).

Повне судове рішення складене та підписане 21.09.2022.

Суддя Левчук О. В.