Провадження № 22-ц/4808/1006/22
Головуючий у 1 інстанції Бородовський С. О.
Суддя-доповідач Фединяк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого Фединяка В.Д. ( суддя-доповідач)

суддів: Василишин Л.В., Максюти І.О.

секретаря Мельник О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Круця Володимира Мироновича на ухвалу Івано-Франківського міського суду від 12 липня 2022 року, постановлену в складі судді Бородовського С.О. у м. Івано-Франківськ, за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Угриновська Юлія Мирославівна, ПАТ ,,Дельта банк", про визнання права власності на спадкове майно,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Угриновська Юлія Мирославівна, ПАТ ,,Дельта банк", про визнання права власності на спадкове майно.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , яка на випадок своєї смерті склала заповіт, посвідчений 20.12.2008 р. приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Угриновською Ю.М., за №752. Згідно заповіту ОСОБА_3 все своє майно заповіла ОСОБА_1 . До складу спадщини входить, зокрема, квартира АДРЕСА_1 . Постановою приватного нотаріуса Івано-Франківського округу Угриновоською Ю.М. №122/02-31 від 18 серпня 2021 року їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв`язку з тим, що не надано правовстановлюючих документів про належність спадкового майна спадкоємцю ОСОБА_3 . В неї відсутні правовстановлюючий документ, а інший співвласник квартири ОСОБА_2 на прохання про видачу дублікату документи відмовляється. Просила визнати за нею, ОСОБА_1 право власності на 2/3 частки квартири за адресою АДРЕСА_2 .

11 липня 2022 року представник ОСОБА_1 адвокат Круць В. М. подав заяву про забезпечення позову, в якій вказує, що спірна квартира АДРЕСА_2 , перебуває під іпотекою відповідно до відомостей інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження майна щодо об`єкта нерухомого майна №280085856 від 19.10.2021. Договір іпотеки від 25.05.2007 року, який укладений на забезпечення виконання зобов`язання за Кредитним договором № 127/ФКВ-07 від 25.05.2007 р. між ТзОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_4 , передбачає, що іпотекодержатель має право у випадку невиконання Основного зобов`язання звернути стягнення на предмет іпотеки. Таким чином, Іпотекодержатель має право в будь-який момент звернути на нього стягнення або прийняти його у власність. Вказує, що реалізацію майна шляхом укладення договорів купівлі-продажу, проведення прилюдних торгів, звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку ускладнить чи зробить неможливим виконання рішення суду за даним позовом. Просить накласти арешт на квартиру АДРЕСА_3 до набрання судовим рішенням по справі законної сили.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 12 липня 2022 року в задоволенні заяви представника ОСОБА_1 адвоката Круць В.М. про забезпечення позову відмовлено.

Не погоджуючись із ухвалою суду представник ОСОБА_1 адвокат Круць В. М. подав апеляційну скаргу, якій ставиться питання про скасування оскаржуваної ухвали, з постановленням нової про забезпечення позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт вказує на те, що спірна квартира, яка є предметом її позову знаходиться під іпотекою, зобов`язання виконане не було. Таким чином, іпотекодержатель має право в будь-який момент звернути стягнення або прийняти у власність, що унеможливить виконання рішення у разі задоволення позову. Вказує, що вона не є стороною ні кредитного договору, ні договору іпотеки, тому у неї відсутня будь-яка інформація про виконання зобов`язання за кредитним договором. Крім того, після подання нею заяви представники ТзОВ «Діджифінанс» приїждали на спірну квартиру для її огляду та 04 липня 2022 року нею отримано вимога товариства про звільнення житлового приміщення. Підставою задоволення заяви про забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення, тому наведені неї обставини у справі є достатніми доказами для необхідності забезпечення позову шляхом накладння арешту на квартиру АДРЕСА_3 .

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Сторони та їх представники у встановленому законом порядку повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, проте в судове засідання не з`явилась, що відповідно ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи у її відсутності.

Розгляд справи за відсутності сторін та учасників справи, щодо яких наявні відомості про вручення судової повістки не є порушенням статті 129 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод про доступ до правосуддя.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Постановляючи ухвалу про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову суд першої інстанції виходив з того, що заявником не наведено доказів об`єктивних обставин, що невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. При цьому не передбачено процесуальним законом здійснення заходів забезпечення позову, яке ґрунтується виключно на припущеннях про реальну та дійсну загрозу невиконання чи ускладнення виконання можливого рішення суду, у разі задоволення позову, що не підтверджені належними засобами доказування. Заявник належним чином не обґрунтував доцільність забезпечення позову визначеним у заяві способом. Суду не надано доказів, які б свідчили про те, що відповідачем вчиняються будь-які дії, спрямовані на реалізацію квартири.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судом встановлено, що у листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Угриновська Юлія Мирославівна, ПАТ ,,Дельта банк", про визнання права власності на успадковане майно.

Просила визнати за нею, ОСОБА_1 право власності на 2/3 частки квартири за адресою АДРЕСА_2 .

Згідно з ч. 1 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно з ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Одним із критеріїв обґрунтованості заяви є наявність причинного зв`язку між конкретним видом забезпечення позову, про який йдеться у відповідній заяві, та наслідком у формі потенційної загрози виконанню рішення суду.

Пленум Верховного Суду України "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" N 9 від 22.12.2006 р. у п. 4 роз`яснив, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має врахувати наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов`язаний з предметом позову, наскільки він співрозмірний позовній вимозі, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму ВСУ N 9 від 22.12.2006 р. "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові N 6-605цс16 від 25.05.2016 р., винесеної за результатами перегляду рішення Апеляційного суду м. Києва та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою забезпечення позову, згідно з вказаною постановою, є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Разом з тим, суд враховує, що заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Крім того, достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Дані праві висновки містять в постанові Верховного Суду від 04 вересня 2020 року № 200/12227/17.

Встановлено, що за іпотечним договором від 25 травня 2007 року та рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексаційний номер 134611409 від 31 травня 2014 року, здійсненого приватним нотаріусом Ковальчук С.П., Киїівського міського нотаріального округу внесено запис про обтяження №10625895 , вид обтяження - заборона на нерухоме майно квартири АДРЕСА_2 .

Предметом позову є визнання в порядку спадкування права власності на вказану квартиру АДРЕСА_2 .

Таким чином, щодо даного майна внесено обтяження - заборона на нерухоме майно. Спадкоємець боржника, якому невідомо про існування вимог кредитора спадкодавця, не може бути позбавлений успадкованого майна в позасудовому порядку без будь-якого повідомлення чи попереднього пред`явлення претензії кредитором, оскільки це є порушенням права власності, гарантованого ст. 41 Конституції України.

Зазначене узгоджується з висновком викладеного в постанові Верховного Суду від 3 лютого 2021 року у справі № 278/3367/19-ц (провадження № 61-13586св20).

Враховуючи вищевикладене, постановляючи ухвалу про відмову у забезпеченні позову, суд першої інстанції вірно врахував недоведеності існування реальної загрози невиконання або утруднення виконання рішення суду в разі задоволення позову ОСОБА_1 і правильно прийняв до уваги існування іпотечного договору на квартиру за адресою АДРЕСА_2 , на підставі якого накладено обмеження на вказану квартиру, яка без згоди позивачки, у разі задоволення позову не може бути відчужена у позасудовому порядку.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року).

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись ст. 374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Круця Володимира Мироновича залишити без задоволення. Ухвалу Івано-Франківського міського суду від 12 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її підписання і в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Повний текст складено 20 вересня 2022 року.

Судді: В.Д.Фединяк

Л.В.Василишин

І.О.Максюта