Постанова

Іменем України

19 вересня 2022 року

місто Київ

справа № 450/2645/20

провадження № 61-7св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Львівського апеляційного суду від 16 грудня 2021 року, ухвалену колегією суддів у складі Приколоти Т. І., Савуляка Р. В., Шандри М. М.,

ВСТАНОВИВ:

І. ФАБУЛА СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

ОСОБА_1 26 серпня 2020 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання її такою, яка втратила право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що йому на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 . У цьому будинку зареєстрована відповідачка, яка в ньому не проживає без поважних причин з 2018 року. Зазначав, що фактичне місце знаходження та проживання ОСОБА_2 йому не відоме.

Стислий виклад заперечень інших учасників справи

ОСОБА_2 08 грудня 2020 року пред`явила до суду зустрічний позов до ОСОБА_1 про усунення для неї перешкод у користуванні будинком за адресою: АДРЕСА_1 .

Вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_2 обґрунтовувала тим, що з 17 січня 2006 року вона зареєстрована у будинку за зазначеною адресою з дозволу попереднього власника будинку. Між її матір`ю та ОСОБА_1 існувала домовленість про те, що вона проживатиме у будинку, допоки не отримає земельну ділянку, в черзі на яку очікувала з 2006 року, а її мати відмовляється від своєї спадщини на половину спірного будинку. Втім, ОСОБА_1 без попередження замінив усі замки, повісив колодки на брамі та фактично позбавив її права користування житловим приміщенням. Позивач за зустрічним позовом зазначала, що систематично сплачувала за комунальні послуги, несла фінансові витрати з власної ініціативи для облагородження будинку, наведення чистоти та порядку в ньому.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням від 05 липня 2021 року Пустомитівський районний суд Львівської області відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 та задовольнив зустрічний позов ОСОБА_2 .

Суд усунув ОСОБА_2 перешкоди у користуванні житловим будинком за місцем реєстрації: АДРЕСА_1 , та зобов`язав ОСОБА_1 передати їй ключі від замінених дверних замків, встановлених колодок.

Здійснив розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції обґрунтовував рішення тим, що ОСОБА_2 як член сім`ї власника будинку правомірно набула право на користування спірним житловим приміщенням. Непроживання ОСОБА_2 в цьому будинку зумовлене поважними причинами, існуванням постійних конфліктів між сторонами, тому підстав для задоволення первісного позову немає. Суд зазначив, що, виселившись із будинку, ОСОБА_2 мала бажання туди повернутися, однак не мала змоги цього зробити, адже ОСОБА_1 без її відома та згоди змінив замок від вхідних дверей, не надавши їй ключів, чим обмежив право своєї племінниці на вільне користування житлом. Суд першої інстанції зробив висновок, що задоволення зустрічного позову гарантує ОСОБА_2 збереження права користування спірним будинком нарівні із його власником, членом сім`ї якого вона є.

Постановою від 16 грудня 2021 року Львівський апеляційний суд задовольнив апеляційну скаргу ОСОБА_1 , рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 05 липня 2021 року скасував та ухвалив нове рішення.

Суд задовольнив позов ОСОБА_1 , визнав ОСОБА_2 такою, яка втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовив.

Здійснив розподіл судових витрат.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що ОСОБА_2 не є членом сім`ї ОСОБА_1 , виселилася зі спірного будинку добровільно. Зустрічний позов відповідачка подала після звернення ОСОБА_1 до суду із позовом про визнання її такою, яка втратила право користування житловим приміщенням. Перед виселенням із спірного будинку ОСОБА_2 набула у власність інший будинок та земельну ділянку. Також відповідач була співвласником квартири, проте під час розгляду судом цього спору відчужила належну їй частку в праві власності на цю квартиру на підставі договору дарування, чим штучно погіршила свої житлові умови. Апеляційний суд врахував, що ОСОБА_2 забезпечена власним житлом і формально зберігає реєстрацію місця проживання у спірному будинку з метою одержання земельної ділянки.

З наведених підстав суд виснував, що задоволення первісного позову забезпечить захист прав власника житла і за встановлених обставин не може вважатися порушенням конституційних прав та конвенційних положень про право на житло.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

ОСОБА_2 30 грудня 2021 року із застосуванням поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою, у якій просить скасувати постанову Львівського апеляційного суду від 16 грудня 2021 року, рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 05 липня 2021 року залишити в силі.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

ОСОБА_2 , наполягаючи на тому, що оскаржуване судове рішення ухвалене з неправильним застосуванням норм процесуального права та порушенням норм матеріального права, як підстави касаційного оскарження наведеного судового рішення визначила, що:

- суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні застосував норми права без урахування висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц, щодо підстав виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх; у постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 640/16022/16-ц, відповідно до якого припинення сімейних стосунків із власником житла не позбавляє особу права на користування житловим приміщенням, до якого позивач вселився як член сім`ї власника на законних підставах за його згодою;

- суд апеляційної інстанції застосував норми права без урахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 28 травня 2020 року у справі № 328/2111/17, відповідно до якого належність на праві власності іншого жилого приміщення не свідчить про втрату права користування житловим приміщенням, у якому особа зареєстрована; у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц, від 09 грудня 2020 року у справі № 209/2642/18, від 13 січня 2021 року у справі № 462/6206/17, якими визначено порядок застосування статті 71 Житлового кодексу України (далі - ЖК України);

- суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні застосував норми права без урахування висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 11 листопада 2020 року у справі № 760/16979/15-ц, щодо частини третьої статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України);

- суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про долучення доказів до справи.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

ОСОБА_1 у липні 2022 року із застосуванням засобів поштового зв`язку надіслав до Верховного Суду відзив, у якому просив касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою від 24 червня 2022 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_2 .

За змістом правила частини першої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що власником спірного житлового будинку АДРЕСА_1 була мати ОСОБА_1 і баба ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_1 успадкував за заповітом після смерті його матері зазначений житловий будинок.

ОСОБА_1 зареєстрований в спірному будинку з 14 грудня 2006 року, а ОСОБА_2 - з 14 лютого 2008 року.

Згідно з актами обстеження житлово-побутових умов від 24 травня і 25 грудня 2019 року та від 15 червня 2020 року, складеними комісією Кам`янопільського старостинського округу, ОСОБА_2 у спірному будинку не проживає, її речей у цьому будинку немає.

Також суд апеляційної інстанції встановив, що ОСОБА_2 є власником житлового будинку АДРЕСА_2 , загальною площею 58, 6 кв. м, житловою площею 41, 2 кв. м, та земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, площею 0, 2145 га, на підставі договорів купівлі-продажу від 08 травня 2019 року.

На час виникнення спірних правовідносин ОСОБА_2 була співвласником квартири АДРЕСА_3 . Свою частку у праві на цю квартиру відповідач безоплатно відчужила ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 09 грудня 2020 року, тож під час розгляду цього спору судом.

Право, застосоване судом

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з частиною першою статті 317 Цивільного кодексу України

(далі - ЦК України) власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з частинами другою, четвертою статті 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

У частині другій статті 64 ЖК України зазначено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України, статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України, у частині другій якої зазначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

За змістом зазначених норм матеріального права користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником у будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Ця норма права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року

у справі № 6-709цс16 зазначено, що системний аналіз положень статей 383, 391, 405 ЦК України та положень статей 150, 156 ЖК України у поєднанні зі статтею 64 ЖК України дає підстави для висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового чи цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Стаття 8 Конвенції гарантує кожній особі право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції кожній особі гарантується, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 21 лютого 1990 року у справі Powell and Rayner v. the U.K.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ від 24 листопада 1986 року в справі Gillow v. the U.K.), так і на наймача (рішення ЄСПЛ від 18 лютого 1999 року в справі Larkos v. Cyprus).

За змістом рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Отже, право на житло є одним з фундаментальних прав людини, гарантованих не тільки Конституцією України, а і Конвенцією, має велике економічне і соціальне значення, а тому суд при вирішенні спору, пов`язаного з правами на житло, зобов`язаний встановити не тільки законність втручання у право на повагу до житла та його мету, а також необхідність такого втручання в демократичному суспільстві.

Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Оцінка відповідності та правомірності втручання у право особи на житло охоплює такі критерії, які мають оцінюватися у сукупності: законність втручання (згідно із законом); легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом); дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою, тобто необхідність в демократичному суспільстві.

Згідно з прецедентною практикою ЄСПЛ втручання держави становитиме порушення статті 8 Конвенції у випадку, якщо воно не переслідує законну мету і не є необхідним у демократичному суспільстві. Особа, якій загрожує втрата житла, має право на оцінку пропорційності цього заходу судом та оцінку її аргументів у зв`язку з цим.

Легітимною метою у цій справі є захист прав власника будинку, гарантованих статтею 41 Конституції України, статтями 317, 391 ЦК України, а також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Водночас потрібно дотримуватися балансу між захистом права власності позивача та правом відповідача на користування спірним будинком.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Відповідно до частин першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

У справі, що переглядається, суди встановили, що ОСОБА_2 зареєструвала своє місце проживання у спірному будинку 14 лютого 2008 року, коли будинок належав на праві власності її бабі ОСОБА_3 .

Після смерті ОСОБА_3 спірний будинок успадкував ОСОБА_1

ОСОБА_2 є племінницею ОСОБА_1 .

Суд апеляційної інстанції правильно зауважив, що відповідно до статті 64 ЖК України племінниця не є членом сім`ї власника, оскільки доказів того, що сторони коли-небуть спільно проживали і вели спільне господарство, немає. З наведених підстав апеляційний суд зробив обґрунтований висновок про те, що спір виник між власником житла та членом сім`ї колишнього власника, а не між власником будинку та членом його сім`ї.

За висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц

(провадження № 14-298цс19), самий факт переходу права власності на житлове приміщення до іншої особи не є безумовною підставою для виселення (припинення права користування житловим приміщенням) членів сім`ї власника цього нерухомого майна, у тому числі і колишніх. Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.

У справі, що переглядається, суд апеляційної інстанції встановив, що ОСОБА_2 добровільно виселилася зі спірного будинку після набуття у власність іншого житлового будинку.

Також на час виникнення спірних правовідносин ОСОБА_2 була співвласником квартири у м. Львові, проте під час розгляду судом цього спору безоплатно відчужила свою частку ОСОБА_4 , чим погіршила свої житлові умови.

Додатково суд апеляційної інстанції врахував, що у зустрічній позовній заяві ОСОБА_2 зазначала, що у липні 2019 року вона виїхала зі спірного будинку у зв`язку з агресивною поведінкою ОСОБА_1 , проте із зустрічним позовом звернулася до суду лише 08 грудня 2020 року, тобто після того, як із позовом до неї звернувся ОСОБА_1 .

Апеляційний суд об`єктивно оцінив доводи зустрічного позову, докази, надані ОСОБА_2 , та зробив висновок, що вона зберігає реєстрацію у спірному будинку не з метою проживання у ньому, а задля отримання земельної ділянки на території цієї територіальної громади.

Враховуючи викладене, Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про те, що ОСОБА_2 забезпечена власним житлом і формальн зберігає реєстрацію у спірному будинку не з метою проживання у ньому, тому задоволення первісного позову забезпечить захист прав власника житла і не може за встановлених обставин вважатися порушенням її конституційних прав та конвенційних положень про право на житло.

Отже, у справі, що переглядається, інтереси ОСОБА_1 як власника житла переважають інтереси ОСОБА_2 як члена сім`ї колишнього власника будинку, в якої припинилися правові підстави користування чужим майном, яка забезпечена іншим житловим приміщенням, що нею не спростовано.

Такі висновки щодо визнання припиненим права ОСОБА_2 на користування спірним будинком та оцінка на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у контексті статті 8 Конвенції узгоджуються з правовими висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду апеляційної інстанції, Верховний Суд виходить із того, що сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційні скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду апеляційної інстанції.

Верховний Суд врахував, що доводи касаційної скарги зводяться до непогодження з ухваленим судовим рішенням, а також до вимоги здійснити переоцінку досліджених судом апеляційної інстанції доказів, що не належить до повноважень суду касаційної інстанції, визначених у статті 400 ЦПК України.

Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про неврахування судом апеляційної інстанції висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц, у постановах Верховного Суду від 10 квітня 2019 року

у справі № 640/16022/16-ц, від 28 травня 2020 року у справі № 328/2111/17, від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц, від 09 грудня 2020 року у справі № 209/2642/18, від 13 січня 2021 року у справі № 462/6206/17.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц встановлено, що спір стосувався виселення члена сім`ї колишнього власника житла без надання іншого житлового приміщення. Надаючи оцінку принципу пропорційності втручання у право відповідача на спірне житло, Велика Палата Верховного Суду виснувала, що відчуження спірної квартири попереднім власником, членом сім`ї якого є відповідач, поставило під загрозу соціальний статус останнього, який може стати безхатченком, втративши право користування житлом, яким користувався з 1970 року. Сторони договору міни були достовірно обізнані про право відповідача на користування цією квартирою, тому їх дії були недобросовісними стосовно відповідача та спрямованими на позбавлення його права користування житлом. Виселення відповідача, який є особою з інвалідністю ІІ групи, може призвести до виникнення негативних для нього наслідків, пов`язаних з браком у особи житла, а з урахуванням його стану здоров`я та доходів у вигляді пенсії по інвалідності та її розміру, навіть наймання житла буде надмірним тягарем.

У постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року

у справі № 640/16022/16-ц (провадження № 61-9996св18) зазначено, що колишня дружина звернулася до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення її та малолітньої дитини. Встановлено, що відповідач чинить перешкоди позивачу та дитині у проживанні у спірному будинку, в якому позивач зареєстрована у визначеному законом порядку та не може вселитися до нього у результаті перешкоджання цьому відповідачем, тому порушене право користування житловим приміщенням підлягає відновленню. Також Верховний Суд звернув увагу на те, що припинення сімейних відносин із власником житла не позбавляє позивача права на користування житловим приміщення, до якого позивач вселилася як член сім`ї власника на законних підставах за його згодою.

Подібні висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 28 травня 2020 року у справі № 328/2111/17 (провадження № 61-37153св18) за позовом колишньої дружини про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення. Також у цій справі Верховний Суд зазначив, що належність особі на праві власності іншого жилого приміщення не свідчить про втрату права користування житловим приміщенням у якому така особа зареєстрована.

У постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року

у справі № 490/12384/16-ц (провадження № 61-37646св18) про визнання особи такою, що втратила право користування кімнатою зазначено, що позивач не довів факт відсутності відповідача у жилому приміщенні без поважних причин понад встановлені статтею 71 ЖК України строки. Верховний Суд виходив з того, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Суд касаційної інстанції погодився з висновками судів про те, що наявність заборгованості у відповідача за комунальні послуги, а також порушення порядку користування жилою площею (відсутність замка на вхідних дверях до вхідної кімнати, бруд) не є підставами згідно зі статтями 71, 72 ЖК України для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, тому що не свідчать про втрату інтересу відповідача до спірного житла. Водночас відповідач інтерес до кімнати не втрачав, у зв`язку із характером своєї роботи приїздить до кімнати періодично, там зберігаються його меблі, речі, а іншого житла він немає.

У постанові від 13 січня 2021 року у справі № 462/6206/17

(провадження № 61-8308св20) за позовом про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням в квартирі, Верховний Суд зазначив, що позивач не надала доказів на підтвердження непроживання відповідача у спірній квартирі без поважних причин, в тому числі у зв`язку із втратою інтересу до житла. Суд апеляційної інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, встановив, що між учасниками справи, які є близькими родичами (сестрою та братом), існують конфліктні відносини з приводу користування квартирою, у зв`язку з чим відповідач позбавлений можливості проживати за місцем реєстрації та не втрачав інтерес до цього житла, а мати сторін, яка також зареєстрована і проживає у спірній квартирі, не заперечувала проти права відповідача користуватися спірним житлом та підтверджувала поважність причин його відсутності за місцем реєстрації. За наведених обставин Верховний Суд погодився з висновком апеляційного суду про брак підстав для визнання відповідача таким, що в силу положень статей 71, 72 ЖК України втратив право користування спірним житловим приміщенням.

У постанові Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі № 209/2642/18 (провадження № 61-9591св19) встановлено, що позов про визнання колишнього члена сім`ї власника таким, що втратив право користування квартирою,подано до суду на підставі статті 405 ЦК України. За наслідками перегляду справи Верховний Суд скасував оскаржувані судові рішення та передав справу на новий розгляд до суду першої інстанції з тих підстав, що суди належним чином не дослідили причини непроживання відповідача в квартирі, зокрема те, що між сторонами (матір`ю та дочкою) існує конфліктна ситуація з приводу користування спірним житлом, не встановили баланс інтересів позивача як власника квартири та відповідача, яка також зареєстрована у цій квартирі, проживала у ній більше 20 років та не має іншого житла.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) зроблено такі висновки: «Процесуальний закон у визначених випадках передбачає необхідність оцінювання правовідносин на предмет подібності. З цією метою суд насамперед має визначити, які правовідносини є спірними, після чого застосувати змістовий критерій порівняння, а за необхідності - також суб`єктний і об`єктний критерії. З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків сторін спору) є основним, а два інші - додатковими. Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад цих правовідносин або їх специфічний об`єкт. Самі по собі предмет позову та сторони справи можуть не допомогти встановити подібність правовідносин за жодним із критеріїв».

Наведені заявником у касаційній скарзі постанови ухвалені за різних фактичних обставин, які встановлені судами, мають відмінні підстави позовів та правовідносини у цих справах урегульовані іншими нормами права, зокрема статтями 71 ЖК України, 405 ЦК України. Тоді як у справі, що переглядається, спір виник між власником та членом сім`ї колишнього власника будинку, спірні правовідносини врегульовані статтями 383, 391 ЦК України, які передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї. Також у цій справі суд апеляційної інстанції, з висновками якого погодився Верховний Суд, надаючи оцінку принципу пропорційності втручання у право відповідача на спірне житло, не встановив, що позбавлення відповідача права користування житлом буде надмірним тягарем, оскільки ОСОБА_2 забезпечена власним житлом і зберігає формальну реєстрацію у спірному будинку з метою одержання земельної ділянки.

Також у касаційній скарзі ОСОБА_2 посилається на неврахування судом апеляційної інстанції висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 11 листопада 2020 року у справі № 760/16979/15-ц

(провадження № 61-4848св19). У цій постанові зазначено, що відповідно до частин першої та третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. За змістом статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції. Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не були подані до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен ураховувати як вимоги статті 83 ЦПК України щодо строків подання доказів, так і вимоги частини першої статті 44 ЦПК щодо обов`язку особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, а також виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні. Верховний Суд у цій справі встановив, що апеляційний суд не мотивував свій висновок про прийняття та дослідження ним наданих відповідачем нових доказів, чим порушив вимоги статті 367 ЦПК України й помилково скасував законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції.

У справі, що переглядається, позивач 08 листопада 2021 року подав до суду апеляційної інстанції клопотання про виклик свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , тобто осіб, які склали акти обстеження житлово-побутових умов від 24 травня і 25 грудня 2019 року та від 15 червня 2020 року про непроживання ОСОБА_2 у спірному будинку.

Зазначене клопотання задоволено протокольною ухвалою Львівського апеляційного суду від 11 листопада 2021 року та апеляційний суд допитав ОСОБА_5 як свідка.

Втім, відповідне клопотання в суді першої інстанції позивач не заявляв. Доказів неможливості подання цього клопотання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, суду апеляційної інстанції не надав.

Водночас Верховний Суд врахував, що відповідно до частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Показання свідка ОСОБА_5 щодо обставин складення зазначених актів не вплинули на ухвалення апеляційним судом оскаржуваної постанови з викладеними в ній мотивами та ці показання не стали підставою для скасування рішення суду першої інстанції. Такими обставинами стали невстановлення сімейних відносин між сторонами, наявність у відповідача на праві власності іншого житла та формальний характер реєстрації місця проживання в спірному будинку з метою отримання земельної ділянки на території цієї територіальної громади.

Водночас докази щодо непроживання особи мали б значення при визнанні члена сім`ї власника житла таким, що втратив право користування житловим приміщенням на підставі частини другої статті 405 ЦК України. Проте, у справі, що переглядається, ОСОБА_2 не є членом сім`ї ОСОБА_1 , тому частина друга статті 405 ЦК України не застосовна до спірних правовідносин. У наведеному випадку права позивача підлягають захисту в порядку

статей 383, 391 ЦК України з оцінкою пропорційності втручання у право відповідача на житло.

З цих підстав Верховний Суд також відхиляє доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про долучення доказів до справи, а саме листа Мурованської сільської ради від 10 грудня 2021 року № 1611, в якому наведені обставини щодо складання актів від 24 травня і 25 грудня 2019 року та від 15 червня 2020 року про непроживання ОСОБА_2 у спірному будинку. Зазначений лист не містить інформації, яка входить до предмета доказування у справі, що переглядається, зокрема, щодо того, що втрата права користування спірним будинком була б надмірним тягарем для відповідача.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Верховний Суд встановив, що постанова суду апеляційної інстанції ухвалена з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають. Інші доводи заявника спрямовані на зміну оцінки доказів, здійсненої судами, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції та не може бути здійснене цим судом під час перегляду оскаржуваного судового рішення. Повноваження суду касаційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України», заява № 3236/03).

Переглянувши у касаційному порядку судове рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, з урахуванням того, що суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішеннях судів попередніх інстанцій, Верховний Суд дійшов висновку, що оскаржуване судове рішення не суперечить правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у зазначених у касаційній скарзі постановах.

Враховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції без змін.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного суду від 16 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак