Справа № 362/501/18 Головуючий в суді І інстанції Кравченко Л.М.
Провадження № 22-ц/824/2572/2022 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Гуля В.В.,

за участі секретаря Примушка О.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22 жовтня 2021 року у справі за позовом Державної спеціалізованої фінансової установи "Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву" до ОСОБА_1 , третя особа: Іпотечний центр в м. Києві та Київській області Державної спеціалізованої фінансової установи "Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву", про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Державної спеціалізованої фінансової установи "Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву", третя особа - третя особа: Іпотечний центр в м. Києві та Київській області Державної спеціалізованої фінансової установи "Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву" про визнання Додаткового договору від 08.03.2014 р. до Кредитного договору №3 від 30.05.2011 р. недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2018 року представник Державної спеціалізованої фінансової установи "Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву" звернувся до суду із вказаним позовом, який обґрунтовував тим, що 30 травня 2011 року між Іпотечним центром в м. Києві та Київській області Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву», Державною спеціалізованою фінансовою установою "Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву" та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 3, за умовами якого фонд надав ОСОБА_2 кредит на будівництво житла за адресою: АДРЕСА_1 на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання в сумі 339072,00 грн. зі строком повернення 309 місяців, починаючи з моменту перерахування кредитних коштів на рахунок позичальника відповідно до умов договору.

30 вересня 2011 року між забудовником ТОВ ВБП «Сільбуд-Інвест" та ОСОБА_2 було підписано Акт прийому-передачі вказаної квартири.

В подальшому, у зв`язку зі смертю ОСОБА_2 та на підставі свідоцтва про спадщину за законом, 08 березня 2014 року між Державною спеціалізованою фінансовою установою «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» та ОСОБА_1 було підписано додатковий договір до Кредитного договору № 3 від 30.05.2011 року, згідно якого відповідачка прийняла на себе зобов`язання за кредитним договором № 3 від 30.05.2011 року.

Вказував, що свої зобов`язання за договором Державна спеціалізована фінансова установа "Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву" виконав в повному обсязі та надав кошти (кредит) на будівництво житла. В свою чергу відповідач свої зобов`язання за кредитним договором не здійснює, на вимоги позивача про повернення коштів не реагує.

Посилаючись на вищевказані обставини, просив суд стягнути, з відповідача на свою користь заборгованість по кредиту та витрати по сплаті судового збору в загальному розмірі 38 962,10 грн.

Заочним рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 12 грудня 2018 року позов задоволено, проте, за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення, ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 28 січня 2020 року заочне рішення скасовано, а справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.

В подальшому, ОСОБА_1 звернулась до суду з зустрічним позовом до Державної спеціалізованої фінансової установи "Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву", третя особа: Іпотечний центр в м. Києві та Київській області Державної спеціалізованої фінансової установи "Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву" про визнання Додаткового договору від 08 березня 2014 року до кредитного договору №3 від 30 травня 2011 року недійсним, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вважала, що підписання додаткового договору узгодить графік погашення кредиту зі зменшення суми щомісячного платежу, проте змінився лише позичальник, а інші умови договору залишилися без змін.

Позивач за первісним позовом подав до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по кредиту в розмірі 241 032,02 грн., та витрати по сплаті судового збору в розмірі 4 819,48 грн.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22 жовтня 2021 року позов Державної спеціалізованої фінансової установи "Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву" задоволено та стягнуто з ОСОБА_1 на користь Державної спеціалізованої фінансової установи "Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву" заборгованість у розмірі 241 032,02 грн., з яких: 59 944,03 грн. - заборгованість по тілу кредиту, 91 500,82 грн. - відсотки за користування кредитом, 17 364,74 грн. - пеня за несвоєчасну оплату; 72 222,43 грн. - збитки від інфляції., та витрати по сплаті судового збору в розмірі 4 819,48 грн. а всього - 245 851 грн. 50 коп. В задоволенні зустрічного позову - відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила його скасувати, та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову Державної спеціалізованої фінансової установи "Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву" та задоволення її позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом усіх обставин справи.

Обґрунтовувала доводи апеляційної скарги тим, що місцевий суд не правильно встановив, що між нею та позивачем виникли правовідносини боржника і кредитора, тоді як між ними існують відносини спадкоємця боржника і кредитора, які мають регулюватися ст. 1282 ЦК України.

Вказувала, що позивачем не доведено належними доказами розмір заборгованості, оскільки довідка про стан заборгованості не є первинним бухгалтерським документом. Натомість, вона готова сплатити заборгованість у сумі 118 101 грн.

Вказувала також, що судом першої інстанції необґрунтовано відмовлено у задоволенні її зустрічних позовних вимог, оскільки судом не враховано, що вона уклала Додатковий договір від 08 березня 2014 року під впливом тяжких обставин, пов`язаних зі смертю її доньки, оскільки вважала, що підписання додаткового договору дасть можливість узгодити графік погашення кредиту та зменшити суму щомісячних платежів.

Від представника Державної спеціалізованої фінансової установи "Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву" надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він заперечує проти задоволення апеляційної скарги та вважає, що місцевим судом ухвалено законне та обґрунтоване рішення, а тому слід апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлялись належним чином.

Від представника ОСОБА_1 - адвоката Курило В.Г. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, яке мотивоване тим, що вона тимчасово не займається адвокатською діяльністю, оскільки є волонтером, однак колегія суддів вважає, що вказані причини неявки апелянта не є поважними, та відмовляє у задоволення клопотання, як необґрунтованого.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З урахуванням викладеного, колегія суддів доходить висновку про можливість розгляду справи за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов Державної спеціалізованої фінансової установи "Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву", суд першої інстанції виходив з того, що обставини, на які посилався позивач при зверненні до суду, знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду справи, а отже позовні вимоги первісного позову є такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 погодилась на запропоновані відповідачем за зустрічним позовомумови та уклала Додатковий договір від 08.03.2014 року до Кредитного договору № 3 від 30.05.2011 року, а тому суд вважає неможливим покладення в основу судового рішення як підстави для визнання договору недійсним твердження позивача щодо тяжких обставин при його укладенні, оскільки обґрунтованих доказів на підтвердження вказаних обставин суду надано не було.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 30 травня 2011 року між Іпотечним центром в м. Києві та Київській області Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву», Державною спеціалізованою фінансовою установою "Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву" та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 3 (а.с.5-12 т.1).

За умовами кредитного договору фонд надав ОСОБА_2 кредит на будівництво житла за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 45,8 кв.м згідно з договором про участь у будівництві від 02.05.2011 року №11-ф, укладеним між позичальником (учасником) та товариством з обмеженою відповідальністю виробничо-будівельне підприємство «Сільбуд-Інвест» (забудовник) на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання в сумі 339072,00 грн., зі строком повернення 309 місяців, починаючи з моменту перерахування кредитних коштів на рахунок позичальника відповідно до умов договору.

Відповідно до вимог п. 2.5. Договору плата за користування кредитом встановлюється у розмірі 10,75 % річних суми зобов`язань за кредитом.

Нарахування відсотків за користування кредитом починається з моменту перерахування кредитних коштів на рахунок позичальника (п. 2.6. Договору).

30 вересня 2011 року між забудовником ТОВ ВБП «Сільбуд-Інвест» та ОСОБА_2 було підписано Акт прийому-передачі житла за адресою: АДРЕСА_1 , згідно якого житло було передано ОСОБА_2 (а.с.23 т.1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть, серії НОМЕР_1 , виданого 20.07.2013 року відділом реєстрації смерті у м. Києві (а.с.24 т.1).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 28 січня 2014 року спадкоємцем майна ОСОБА_3 , є її мати ОСОБА_1. , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.25 т.1)

Спадщина складається з квартири АДРЕСА_2 .

На підставі вищевказаного свідоцтва про спадщину за законом, 08 березня 2014 року між Державною спеціалізованою фінансовою установою «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» та ОСОБА_1 було підписано додатковий договір до Кредитного договору № 3 від 30.05.2011 року, згідно якого відповідачка прийняла на себе зобов`язання за кредитним договором № 3 від 30.05.2011 року (а.с.26 т.1).

Згідно п. 2 Додаткового договору до Кредитного договору, всі інші умови кредитного договору, не змінені цим додатковим договором, залишаються без змін.

Згідно довідки-розрахунку заборгованості позичальника ОСОБА_1 , станом на 01 квітня 2021 року становить 241 032,02 грн., з яких: 59 944,03 грн. - заборгованість по тілу кредиту, 91 500,82 грн. - відсотки за користування кредитом, 17 364,74 грн. - пеня за несвоєчасну оплату; 72 222,43 грн. - збитки від інфляції (а.с.226-229 т.1).

Згідно із ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Принцип повернення, строковості та платності означає, що кредит має бути поверненим позичальником банку у визначений у кредитному договорі строк з відповідною сплатою за його користування.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, відповідач порушує зобов`язання за даним Договором.

Статтею 525 ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (п. 1 ст. 612 ЦК України).

Згідно положень ст. 625 ЦК України - боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З матеріалів справи вбачається, що Державною спеціалізованою фінансовою установою «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» свої зобов`язання за Договором виконано в повному обсязі, натомість, ОСОБА_1 не надавала своєчасно грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору, що має відображення у Розрахунку заборгованості за договором.

На підставі викладеного, перевіривши наявні у матеріалах справи докази, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» підлягають задоволенню в повному обсязі й з відповідачки на її користь підлягає стягненню заборгованість за Договором у розмірі 241 032,02 грн.

Щодо вимог зустрічної позовної заяви колегія суддів звертає увагу на наступне.

Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до висновків Верховного Суду викладених у постанові від 16 вересня 2021 року у справі № 404/8483/15-ц, за змістом статті 233 ЦК України для визнання правочину недійсним необхідно встановити наявність двох підстав: тяжких обставин та вкрай невигідних умов вчинення правочину.

Для того щоб правочин було визнано недійсним з підстав, передбачених статтею 233 ЦК України, позивачу у сукупності необхідно довести наявність таких підстав: 1) наявність в особи, що вчиняє правочин, тяжких обставин: хвороба, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини; 2) правочин повинен бути вчинений саме для усунення та/або зменшення тяжких обставин; 3) правочин повинен бути вчинений особою добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки; 4) особа повинна усвідомлювати свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини.

Крім того, необхідним критерієм для визнання правочину недійсним з передбачених вище підстав, є доведення у судовому засіданні нерозривного причинно-наслідкового зв`язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин, тобто основний акцент необхідно зробити на об`єктивній та суб`єктивній стороні.

По-перше, ці невигідні умови безпосередньо мають бути пов`язані з обставинами вчинення правочину. Тобто внаслідок вчинення такого правочину особа отримує можливість вирішити ту проблему (усунути тяжку обставину), яка змусила її це зробити.

По-друге, умови правочину повинні бути не просто невигідними, а вкрай невигідними. Тобто такі умови мають бути явно кабальними для особи.

По-третє, хоча ЦК України і не встановлює, чого саме мають стосуватися умови правочину, однак з аналізу цієї норми випливає, що це насамперед ціна або інші обтяжливі для особи обов`язки.

Для доведення вкрай невигідних умов вчинення правочину особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

У постанові від 09 грудня 2020 року Верховний Суд у справі №303/3765/16-цзробив такий висновок: підставами визнання правочину недійсним за статтею 233 ЦК України та предметом доказування у справі є: 1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин; 2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах.

Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але змушена це зробити через тяжкі обставини, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі. Необхідним критерієм для визнання правочину недійсним, з підстав передбачених вище, є доведення в судовому процесі нерозривного причино наслідкового зв`язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення або зменшення тяжких обставин.

Що стосується вкрай невигідних умов, то слід враховувати, що невигідні умови безпосередньо мають бути пов`язані з обставинами вчинення правочину. Тобто внаслідок вчинення такого правочину особа отримує можливість вирішити ту проблему (усунути тяжку обставину), яка змусила її вчинити цей правочин. Також умови правочину повинні бути не просто невигідними, а вкрай невигідними.

Виходячи із системного аналізу вказаних норм, визнання правочину недійсним на підставі приписів статті 233 ЦК України пов`язане із доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин.

У постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 6-551цс16 зроблено висновок, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оспорює правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 17 квітня 2019 року за наслідкам розгляду цивільної справи № 507/1084/17.

З урахуванням вказаних висновків Верховного Суду та перевіривши матеріали справи, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що зі змісту укладеного між сторонами Додаткового договору, вбачається, що останній містить інформацію про суму кредиту, про детальний розпис його сукупної вартості, дату укладення правочину та процентну ставку, а також ОСОБА_1 , в свою чергу, була ознайомлена зі всіма істотними умовами кредитного договору, що підтверджується її підписом на спірному Додатковому договорі, а відтак при укладенні Додаткового договору вона діяла свідомо і повністю розуміла природу договору, свої зобов`язання за ним та обсяг своєї відповідальності, оскільки наведені нею обставини укладення оскаржуваного договору, пов`язані зі смертю її доньки, не можуть бути підставою для застосування статті 233 ЦК України, з огляду на недоведеність того, що за відсутності тяжкої обставини договір було б вчинено на інших умовах.

Також, ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів того, що саме в момент укладення оскаржуваного правочину вона не у повній мірі могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, оскільки про наявність її волевиявлення свідчить власноручний підпис на оскаржуваному договорі, яким вона підтвердила своє волевиявлення.

Доводи апеляційної скарги про те, що між нею та позивачем існують відносини спадкоємця боржника і кредитора, які мають регулюватися ст. 1282 ЦК України, оцінюються колегією суддів критично, позаяк між сторонами укладено Додатковий договір від 08 березня 2014 року, згідно умов якого, на підставі заяви ОСОБА_1 про прийняття зобов`язань за кредитним договором від 30.05.2011 року №3, вона замінила сторону позичальника в кредитному договорі та прийняла на себе зобов`язання за цим договором.

Твердження апелянта про недоведеність позивачем розміру заборгованості, відхиляються колегією судів, з огляду на таке.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Таким чином, наявні в матеріалах справи письмові докази (розрахунок заборгованості, виконаний в автоматизованому режимі), який розраховано на підставі погоджених між сторонами умов договору, зокрема щодо відсотків за користування кредитом, є належними та допустимими доказами у розумінні статей 76-78 ЦПК України.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що твердження апелянта про часткове погашення нею заборгованості не спростовують розмір заборгованості, що підтверджений розрахунком заборгованості, крім того, ОСОБА_1 не надала жодних доказів на спростування вищенаведених обставин, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог про стягнення з неї заборгованості, надавши на підтвердження цих обставин належні, допустимі та достовірні докази.

Інших вагомих та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22 жовтня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: