Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №338/200/22

12 вересня 2022 року селище Богородчани

Богородчанський районний суд Івано-Франківської області в складі головуючого судді Куценка О.О., секретаря судового засідання Двібородчин І.В. за участю представника позивача адвоката Гедзика В.М., представника відповідача адвоката Ружицького В.М. розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду селища Богородчани цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в:

16 лютого 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом в якому просила визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком по АДРЕСА_1 .

Позов обгрунтовує тими обставинам, що позивач є власником домоволодіння по АДРЕСА_1 . Відповідач по справі є її колишнім чоловіком з яким вона розірвала шлюб 14 серпня 2020 року. Після розірвання шлюбу позивач проживав у вказаному будинку. 14 лютого 2021 року позивач виїхав з вказаного будинку та забрав все рухоме майно. Після розлучення за час проживання у спірному будинку відповідач не сплачував комунальні послуги. У добровільному порядку відповідач відмовляється знятись із реєстрації у зв`язку із чим вона була вимушена звернутись до суду із вказаним позовом.

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнав 27 травня 2022 року, представник відповідача адвокат Ружицький Д.М. подав відзив на позов в якому зазначив, що 12 серпня 2003 року між позивачем та відповідачем по справі було зареєстровано шлюб. За час шлюбу сторонами по справі було побудовано та облаштовано домоволодіння по АДРЕСА_1 . Право власності на вказане майно було 12 жовтня 2017 року зареєстровано за відповідачем. Шлюб між сторонами було розірвано 14 серпня 2020 року. Для можливості уникнення майнових конфліктів та можливості зберегти сім`ю та добрі відносини, відповідач 20 січня 2020 року подарував спільне домоволодіння позивачу. Вважає що позивач діє недобросовісно. Відповідач є зареєстрованим у вказаному будинку з 2016 року та проживав до 10 травня 2021 року. Саме в цей день позивач вчинила конфлікт за наслідком якого викликала поліцію та відповідач був вимушений залишити житло, оскільки не був його власником. Зазначає, що відповідач не має іншого житла, а тому просив відмовити у задоволенні позову.

Ухвалою суду від 21 березня 2022 року відкрито провадження по справі.

Ухвалою суду від 01 червня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

27 червня 2022 року на адресу суду від відповідача ОСОБА_2 надійшла заява про відвід головуючого судді Шишка О. А., яку обґрунтовує тим, що позивачка ОСОБА_1 є колишнім працівником Богородчанського районного суду Івано-Франківської області, працювала на посаді консультанта суду й вказана обставина викликає у нього сумніви у безсторонності судді у розгляді вказаної справи, що, на його думку, дає підстави для відводу.

Ухвалою судді Богородчанського районного суду Івано-Франківської області Шишка О. А. від 08 липня 2022 року визнано необґрунтованим відвід судді Шишку О.А. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та передано заяву про відвід для визначення судді в порядку ст. 33 ЦПК України.

Ухвалою судді Богородчанського районного суду Івано-Франківської області Решетова В. В. від 08 липня 2022 року заяву відповідача ОСОБА_2 про відвід головуючого судді Шишка О. А. у цивільній справі №338/200/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - задоволено та передано цивільну справу №338/200/22 до канцелярії Богородчанського районного суду Івано-Франківської області для виконання вимог ст. 33 ЦПК України.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи системою документообігу Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 11 липня 2022 року матеріали справи передано на розгляд судді Куценку О.О.

Ухвалою судді Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 12 липня 2022 року прийнято до провадження цивільну справу та ухвалено повторно провести підготовче провадження.

Ухвалою суду від 09 серпня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача адвокат Гедзик В.М. підтримав доводи позову та просив його задовольнити.

Представник відповідача адвокат Ружицький В.М. просив відмовити у задоволенні позову з підстав зазначених у його відзиві.

Заслухавши учасників справи, дослідивши письмові докази, допитавши свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 суд приходить до наступних висновків.

Встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 12 серпня 2003 року по 14 серпня 2020 року.

Так, з дослідженого судом рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 14 серпня 2020 року, яке набрало законної сили 14 вересня 2020 року вбачається, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який зареєстрований 12 серпня 2003 року в Старобогородчанській сільській раді Богородчанського району Івано-Франківської області, актовий запис №18, було розірвано (а.с.10).

Також встановлено, що відповідно до договору дарування від 20 січня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Богородчанського районного нотаріального округу Івано-Франківської Максьом Г.І. і зареєстрованого в реєстрі за № 2-131, позивач набув право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 (а.с.7-8,9).

Спір з приводу користування житловим приміщенням виник між колишнім подружжя, одному з яких - ОСОБА_1 житловий будинок належить на праві особистої приватної власності, а інший з подружжя - ОСОБА_2 проживав у цьому будинку як член сім`ї власника.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року N 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Разом із тим слід зауважити, що у спірних правовідносинах права позивача, як власника житлового будинку, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно "суспільний інтерес"; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу", враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Отже, необхідно вирішити питання про співвідношення і застосування статей 391, 395, 405, 406 ЦК України та статей 64, 150 та 156 ЖК УРСР.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР.

Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

У статті 162 ЖК УРСР вказано, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

При цьому необхідно звернути увагу, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України.

Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Можна зробити висновок, що законодавець при прийнятті ЦК України у вказаній статті не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У частині першій статті 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

При порівнянні норм ЖК УРСР та ЦК України можна зробити такі висновки:

У частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права.

Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника.

Зазначена норма не передбачає і самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу.

Водночас, посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника.

Відповідно до статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено перелік речових прав, похідних від права власності: право користування (сервітут); інші речові права відповідно до закону.

Тобто під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи.

Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин.

Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням.

Разом із тим, відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, мають прийматись до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Встановлено, що відповідно до актів про фактичне місце проживання (не проживання) в селі Скобичівка Старобогородчанської територіальної громади від 12 жовтня 2021 року №16, від 19 листопада 2021 року №19, від 15 грудня 2021 року №23 (а.с.11-13), які надані позивачем в обгрунтування позову, ОСОБА_2 , зареєстрований, але не проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно акту обстеження №11 від 27 травня 2022 року ОСОБА_2 фактично не проживає за вищевказаною адресою з лютого 2021 року (а.с.47-48).

Свідок ОСОБА_3 дала показання, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , знає, як мешканців с. Скобичівка, які проживали по сусідству від неї. Їй відомо, що спірний будинок будувався подружжям ОСОБА_1 під час шлюбу на земельній ділянці, яка належала батьку позивача. Після розірвання шлюбу ОСОБА_1 стала проживати у своєї матері, а ОСОБА_2 проживав у спірному будинку сам. В лютому 2021 року ОСОБА_2 добровільно покинув вказане житло. Так, ОСОБА_1 повідомила, що її чоловік покинув будинок та куди поїхав їй не відомо при цьому, остання скаржилась, що чоловік залишив їй великі борги за комунальні послуги. Після цього їй відомо, що ОСОБА_2 у травні 2021 року приїхав на мікроавтобусі до будинку позивача та став, виносити до автомобіля якісь речі з будинку. З приводу цього виник конфлікт та позивач викликала поліцію. Однак поліція будь-яких заходів до відповідача не застосовувала.

Свідок ОСОБА_4 дала показання, що позивач по справі є її двоюрідною сестрою. Вона проживає с. Скобичівка, а позивач по справі разом зі своєю сім`єю проживала по сусідству. Спірний будинок будувався подружжям ОСОБА_1 під час шлюбу. Після розірвання шлюбу ОСОБА_1 стала проживати у своєї матері, а ОСОБА_2 проживав у спірному будинку сам. В лютому 2021 року ОСОБА_2 добровільно покинув вказане житло. Так, ОСОБА_1 повідомила, що її чоловік покинув будинок та куди поїхав їй не відомо при цьому, остання попросила її позичити 8 000 грн. для оплати за газ, оскільки чоловік залишив їй великі борги за комунальні послуги. Їй відомо, що у травні 2021 року ОСОБА_2 приїхав на автомобілі до будинку позивача та став, виносити до автомобіля якісь речі з будинку., була викликана поліція, яка до відповідача будь-яких заходів не застосовувала. ОСОБА_2 приїхав саме за речами та не мав наміру вселятись у будинок. Їй відомо, що ОСОБА_2 має квартиру у Івано-Франківську, тому що він туди брав сина ОСОБА_7 і той розповідав, що у батька є квартира.

Таким чином з показань зазначених свідків та письмових доказів наданих позивачем вбачається, що відповідач з лютого 2021 року у спірному житловому будинку не проживає та залишив його добровільно та не мав бажання проживати у спірному житловому будинку.

Надані відповідачем докази(а.с.37-44) не спростовують вказаних обставин та доводів позову.

Таким чином, у справі, інтереси позивача, як власника житла перевищують інтереси колишнього члена сім`ї, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном.

При цьому слід зазначити, що згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статті передбачено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі i щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, могла б скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів, але в даному разі цього зроблено не було.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю.

Не може суд прийняти до уваги не згоду відповідача з заявленими позовними вимогами, оскільки відповідачем та її представником не надано належних доказів на спростування доводів позову, та ні чим об`єктивно не підтверджується, надані відповідачем у відзиві до позову заперечення, щодо відсутності іншого житла та можливості позивача надати житло відповідачу. Відповідач повинен довести, що його діями не було порушено права позивача. Однак, жодних доказів відповідачем до суду не надано.

Таким чином, позивач, як власник спірного житла, за захистом своїх прав звернувся в передбаченому законом порядку до суду, відповідач доводи позову належними та допустимими доказами фактично не спростував.

За таких обставин заявлені позивачем вимоги є законними, обгрунтованими та підлягають задоволенню.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 10-13,76,77-80,81, 82, 89,141, 229, 263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням- задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком по АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 993 (дев`ятсот дев`яносто дві) грн. 40 коп.

Повний текст судового рішення складено 19 вересня 2022 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя :