ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2022 року

м. Хмельницький

Справа № 672/488/21

Провадження № 22-ц/4820/708/22

Хмельницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Корніюк А.П. (суддя доповідач), П`єнти І.В., Талалай О.І., секретар судового засідання Гриньова А.М.

за участю представника відповідачів ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу №672/488/21 за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Городоцького районного суду Хмельницької області від 18 січня 2022 року (суддя Федорук І.М., повне судове рішення складено 21 січня 2022 року) у справі за позовом Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 про стягнення трьох відсотків річних за порушення зобов`язання.

Заслухавши доповідача, пояснення представника учасників справи, дослідивши доводи апеляційних скарг і матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

Звертаючись до суду із позовом, АТ «Райффайзен Банк» (перейменовано з АТ «Райффайзен банк Аваль»; далі - Банк) вказувало, що 29.11.2006 між Банком та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір №014/2235/82/959 (далі - Договір), згідно умов якого Банк зобов`язався надати позичальнику кредит у сумі 28800 доларів США строком до 28.11.2016, а позичальник зобов`язалася повернути отриманий кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у розмірі 14% річних, комісію згідно договору та тарифів кредитора. Поміж того, 11.02.2008 між Банком та ОСОБА_4 було укладено додаткову угоду №1 до Кредитного договору №014/2235/82/959 від 29.11.2006, за якою кредитор збільшив позичальнику кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 68800 доларів США. Разом з тим, з метою забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором 29.11.2009 та 11.02.2008 між Банком та ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 було укладено договори поруки.

Позивач зазначає, що 25.11.2011 Городоцьким районним судом Хмельницької області стягнуто з відповідачів заборгованість за кредитним договором №014/2235/82/959 від 29.11.2006 у розмірі 83840,44 доларів США заборгованості за кредитом та відсотках і 538649, 42 грн пені, проте з дати ухвалення рішення заборгованість за кредитним договором погашена не була.

12.11.2020 Банком направлено ОСОБА_4 вимогу про виконання грошових зобов`язань за кредитним договором та 22.03.2021 направлено ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 повідомлення про неналежне виконання зобов`язань за договором поруки, однак станом на дату подачі позовної заяви дій, які б свідчили про добросовісність виконання позичальником та поручителями вимог Банку відсутні.

Позивач зазначив, що відповідно до розрахунку заборгованості за Договором розрахунок 3% річних визначається на прострочену суму по договору за період з 06.11.2017 по 06.11.2020, що складає 13260,26 доларів США (еквівалентно 376118,11 грн). Тому, саме таку суму Банк просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на свою користь за невиконання грошового зобов`язання за кредитним договором №014/2235/82/959 від 29.11.2006.

Рішенням Городоцького районного суду Хмельницької області від 18 січня 2022 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 солідарно 3% річних за порушення грошового зобов`язання в сумі 7458, 37 доларів США, що еквівалентно курсу валют НБУ станом на 20.04.2021 214147,26 грн. В решті позову відмовлено.

Ухвалою Городоцького районного суду Хмельницької області від 03 лютого 2022 року виправлено арифметичну помилку, допущену в рішенні Городоцького районного суду Хмельницької області від 18 січня 2022 року у цивільній справі №672/488/21. А саме: у абзаці вісімнадцятому мотивувальної частини рішення замість слів «7548,37 доларів США, що станом на день пред`явлення позову еквівалентно 214147,26 грн» зазначити «6424,71 доларів США, що станом на день пред`явлення позову еквівалентно 182269,02 грн»; - у абзаці другому резолютивної частини рішення замість слів «7548 доларів США 37 центів, що еквівалентно курсу валют НБУ станом на 20.04.2021- 214147 грн 26 коп» зазначити «6424 доларів США 71 цент, що еквівалентно курсу валют НБУ станом на 20.04.2021 182269 грн 02 коп».

Не погоджуючись із цим рішенням суду, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 подали апеляційні скарги, що є ідентичними за змістом. Так, апелянти в своїх скаргах вважають оскаржуване рішенням таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Посилаючись на ст. 256 ЦК України ОСОБА_2 та ОСОБА_1 вказували, що Банк ще в 2011 році, звертаючись до суду із позовом про стягнення заборгованості, знав про своє порушене право, а тому міг пред`явити до відповідачів відповідний позов, проте таким правом не скористався, у зв`язку із чим позивачем пропущено строк позовної давності більш ніж на три роки.

Зважаючи на викладене, апелянтки ОСОБА_6 та ОСОБА_1 просять суд скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким в задоволені позову відмовити у повному обсязі.

У відзивах на апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 АТ «Райффайзен Банк» погоджується із висновками суду першої інстанції та просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційні скарги без задоволення.

Позивач зазначив, що за змістом ст. 625 ЦК України нарахування 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Як вказує позивач, борг по кредиту не погашено, а тому стягнення 3% річних можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, що передували подачі позову. Позивач вказує, що позовна вимога про стягнення 3% річних охоплює останні 3 роки, що передували подачі позову, а саме: з 06.11.2017 по 06.11.2020. Представник Банку посилається на те, що вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених ст. 625 ЦК України не є додатковими вимогами в розумінні ст. 266 ЦК України, а тому перебіг позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення строку позовної давності за вимогою про стягнення 3% річних і інфляційних втрат.

Представник апелянтів Мерви І.В., ОСОБА_2 ОСОБА_3 підтримав апеляційні скарги з підстав у них наведених.

Відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 і представник АТ «Райффайзен Банк» до суду не з`явилися, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Від представника позивача надійшла заява про слухання справи без його участі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника учасників справи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають до часткового задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. (ч. 1 ст. 263 ЦПК України).

Оскаржуване судове рішення в повній мірі не відповідає вказаним вимогам.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, рішенням Городоцького районного суду Хмельницької області від 25.11.2011 стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 з кожного солідарно з ОСОБА_4 на користь АТ «Райффайзен Банк» заборгованість за кредитом згідно договору № 014/2235/82/959 від 29.11.2006 в сумі 1207574,9 грн, з якої: заборгованість по кредиту та відсотках 668925,50 грн (еквівалентно 83870,44 долари США), пені в розмірі 538649,42 грн та судові витрати по справі (т.1 а.с.35-37).

Цим судовим рішенням встановлено, що 29.11.2006 між ОСОБА_4 та АТ «Райффайзен Банк» укладено кредитний договір № 014/2235/82/959 про надання кредиту в сумі 28800 доларів США строком на 120 місяців по 28.11.2016 зі сплатою 14% річних за користування кредитними коштами.

11.02.2008 укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору №014/2235/82/959, за якою сторони домовилися внести зміни та доповнення до кредитного договору, за якими позичальник отримав кредит в сумі 68800 доларів США.

29.11.2006 були укладені договори поруки № 206 між АТ «Райффайзен Банк» та ОСОБА_5 , №207 між АТ «Райффайзен Банк» та ОСОБА_2 , №208 між АТ «Райффайзен Банк» та ОСОБА_1

11.02.2008 року були укладені договори поруки №014/2235/82/959/332 між АТ «Райффайзен Банк» та ОСОБА_5 , № 014/2235/82/959/333 між АТ «Райффайзен Банк» та ОСОБА_2 , № 014/2235/82/959/334 між АТ «Райффайзен Банк» та ОСОБА_1 .

Станом на 17.10.2011 заборгованість по кредиту та відсотках становила 83870, 44 доларів США, пеня в розмірі 538649,42 грн, з яких: заборгованість по кредиту 60156, 55 доларів США, заборгованість по відсоткам 23713,89 доларів США, пеня за прострочення тіла кредиту 259547,78 грн, пеня за прострочення відсотків 279101,89 грн, всього на суму 1207574,90 грн.

Як вбачається із матеріалів цієї справи (т.1 а.с.38), 09.11.2020 АТ «Райффайзен Банк» було направлено ОСОБА_4 вимогу про виконання грошових зобов`язань за кредитним договором №014/2235/82/959 від 29.11.2006 в розмірі 60 156, 55 доларів США заборгованості по сумі кредиту, 99 976, 28 доларів США заборгованості за процентами, а також розрахована пеня відповідно до умов кредитного договору.

16.03.2021 Банком направлені поручителям ОСОБА_5 , ОСОБА_2 і ОСОБА_1 повідомлення щодо негайного сплату боргу адже позичальником неналежно виконуються її зобов`язання за кредитним договором і заборгованість перед Банком станом на 06.11.2020 склала: 60 156,55 доларів США заборгованість за кредитом, 100 022,30 доларів США заборгованість за відсотками та розрахована пеня (т.1 а.с.41-43).

25.06.2021 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 направили до суду заяви про застосування строків позовної давності, посилаючись на пропуск Банком строку позовної давності, адже позивачу ще у 2011 році було відомо про порушене право і Банк міг подати відповідний позов (т.1 а.с. 101-103, 119-121).

Задовольняючи частково позовні вимоги та стягуючи з ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 солідарно 3% річних за порушення грошового зобов`язання в розмірі 6424,71 доларів США, що еквівалентно курсу валют НБУ станом на 20.04.2021 182269,02 грн, суд першої інстанції виходив із того, що рішення Городоцього районного суду Хмельницької області від 25 листопада 2011 року відповідачами не виконано, а тому застосовуючи строк позовної давності наявні законі підстави для стягнення із відповідачів 3% річних за порушення виконання грошового зобов`язання за період з 20.04.2018 по 06.11.2020.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про наявність законних підстав для стягнення з відповідачів 3% річних за порушення грошового зобов`язання за період з 20.04.2018 по 06.11.2020, проте вважає, що суд прийшов до помилкового висновку щодо стягнення цих коштів саме в солідарному порядку та із зазначенням у резолютивній частині оскаржуваного рішення еквівалента стягнутої суми в національній валюті.

Так, відповідно до частин 1, 2 статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з частино 1 статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування трьох процентів річних входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), вказав, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення Європейського суду з прав людини від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти росії»).

Строк давності переслідує кілька важливих цілей, а саме забезпечує правову визначеність і закінченість, захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які було б важко спростувати, і дозволяє уникнути несправедливості, яка може виникнути при прийнятті судами рішень щодо подій, які мали місце у далекому минулому на підставі доказів, які з часом можуть стати ненадійними і недостатніми (рішення Європейського суду з прав людини від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» («Stubbings and Others v. the United Kingdom»).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим.

До правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).

У своїй постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19) Велика Палата Верховного Суду погодилась з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

З огляду на вищенаведене та враховуючи, що заборгованість за кредитним договором №014/2235/82/959 від 29.11.2006 позичальником та поручителями погашена не була і після ухвалення Городоцьким районним судом Хмельницької області 25 листопада 2011 року судового рішення, тому суд першої інстанції, врахувавши заяву ОСОБА_2 і ОСОБА_1 про застосування строків позовної давності, прийшов до обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 20 квітня 2018 року по 06 листопада 2020 року у межах трирічного строку позовної давності та в межах заявлених позовних вимог.

Тому доводи апеляційних скарг про незаконність висновку суду першої інстанції щодо відмови у застосовуванні строку позовної давності відносно періоду з 20.04.2018 по 06.11.2020 є такими, що не заслуговують на увагу.

Разом з тим, відповідно до ч.4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які за одним чи за декількома договорами поруки поручилися перед кредитором за виконання боржником одного і того самого зобов`язання, є солідарними боржниками і відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Суд першої інстанції дійшов висновку про солідарне стягнення з усіх відповідачів 3% річних за порушення грошового зобов`язання не врахувавши, що лише у випадку укладення одного договору декількома поручителями (спільна порука) поручителі відповідають перед кредитором солідарно з боржником та солідарно між собою.

Як слідує із матеріалів справи (т. 1 а.с. 26-34) відповідачами ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 кожним окремо було укладено із Банком договори поруки на виконання зобов`язань позичальника ОСОБА_4 по кредитному договору №014/2235/82/959 від 29.11.2006.

Колегія суддів вважає, що поручителі у такому разі не несуть солідарної відповідальності між собою, оскільки не можна вважати їхню поруку спільною.

Не врахувавши вищенаведене, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про солідарне стягнення з відповідачів 3 % річних за невиконання грошового зобов`язання, а тому в цій частині оскаржуване судове рішення підлягає до зміни.

Крім того, помилковим є посилання у резолютивній частині оскаржуваного рішення на грошовий еквівалент стягнутої суми 3% річних за невиконання грошового зобов`язання у гривні.

Так, за змістом статті 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Загальні положення про виконання грошового зобов`язання закріплені у ст. 533 ЦК України, згідно з якою грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

У разі, якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті і позичальник (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам ч. 3 ст. 533 ЦК України.

З огляду на викладене рішення суду першої інстанції слід змінити, зазначивши порядок стягнення 6424,71 доларів США 3% річних за невиконання грошового зобов`язання з ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 кожного з них солідарно із ОСОБА_4 на користь АТ «Райффайзен Банк» та виключивши еквівалент 6424,71 доларів США 3% річних за невиконання грошового зобов`язання в національній валюті.

Оскільки апеляційний суд змінює порядок стягнення з відповідачів 3% річних за невиконання грошового зобов`язання та виключає зазначення судом еквіваленту в національній валюті, тому відсутні підстави, що визначені частиною 13 статті 141 ЦПК України для перерозподілу судового збору.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382 384, 389, 390 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Городоцького районного суду Хмельницької області від 18 січня 2022 року змінити, зазначивши порядок стягнення 6424,71 доларів США 3% річних з ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 з кожного з них солідарно із ОСОБА_4 на користь Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» та виключивши визначений еквівалент в національній валюті.

В решті рішення Городоцького районного суду Хмельницької області від 18 січня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 14 вересня 2022 року.

Судді А.П. Корніюк

І.В. П`єнта

О.І. Талалай