Справа № 202/1402/21
Провадження № 2/202/183/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2022 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді - Кухтіна Г.О.

за участю секретаря судового засідання Калантаєнко Д.В.

позивач за первісним позовом ОСОБА_1

представника позивача за первісним позовом ОСОБА_2

представника відповідача за первісним позовом ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у місті Дніпрі за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Територіальної громади в особі Дніпровської міської ради, третя особа Управляюча компанія «Комфорт Оновлення Добробут» про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права користування житловим приміщенням та за зустрічною позовною заявою Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа Управляюча компанія «Комфорт Оновлення Добробут» про виселення особи, що самовільно зайняла житлове приміщення, -

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача за первісним та зустрічним позовами.

ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом за результатом розгляду якого просила суд встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 і ОСОБА_4 , в квартирі АДРЕСА_1 , з січня 2019 року по 15 лютого 2021 року та визнати за ОСОБА_1 право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 .

Заявлені вимоги обґрунтовані тим, що квартира АДРЕСА_1 (далі спірна квартира) є квартирою державного житлового фонду. Відповідно до ордеру вказана квартира була виділена ОСОБА_5 на склад сімї в 4 особи серед яких: ОСОБА_6 (чоловік), ОСОБА_7 (донька/позивач) та ОСОБА_4 (син). Позивач у зв`язку із реєстрацією шлюб знялась з реєстрації місця проживання у вказаній квартирі, батьки померли, у вказаній квартирі залишився проживати лише її брат - ОСОБА_4 . У листопаді 2019 року позивач, зі згоди брата, переїхала у спірну квартиру на постійне місце проживання. З 2011 року ОСОБА_4 через наслідки ДТП отримав третю групу інвалідності за загальним захворюванням по опорно-рухомому апарату. За час спільного проживання, а саме з 2019 року по 2021 рік позивач разом із своїм братом несли витрати по оплаті комунальних послуг, купували разом техніку та інше. По не залежним від позивача обставинам вона не встигла зареєструватись у вказаній квартирі. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.

Повністю заперечуючи проти задоволення вимог зі сторони Дніпровської міської ради надано письмовий відзив за змістом якого вказано, що позивач втратила право користування спірним житловим приміщенням відповідно до ч.2 ст.406 ЦК України, оскільки не проживала за місцем реєстрації більше 30 років.

Зі сторони Дніпровської міської ради було подано зустрічну позовну заяву, за результатом розгляду якої просила виселити ОСОБА_1 із спірної квартири без надання іншого жилого приміщення.

Зустрічні вимоги обґрунтовані тим, що спірна квартира перебуває в комунальній власності. ОСОБА_1 заселилась у спірну квартиру незаконно, без відповідних правових підстав, у зв`язку із чим підлягає виселенню.

У своєму відзиві ОСОБА_1 на позовну заяву Дніпровської міської ради, посилалась на те, що в ордері на вселення наявне її ім`я, крім того, вона вселилась у спірну квартиру за згоди свого брата, однак вони не встигли зареєструвати її місце проживання у зв`язку із необхідністю переоформлення особового рахунку з померлої ОСОБА_8 на ОСОБА_4

ІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

29 листопада 1971 року виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради депутатів працюючих було видано ордер №733, на ім`я ОСОБА_9 , на зайняття квартири АДРЕСА_1 , на сім`ю у складі ОСОБА_6 (чоловік), ОСОБА_7 (донька) та ОСОБА_10 (син).

Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя №5, ОСОБА_9 1 березня 1969 року змінила прізвище на « ОСОБА_11 » у зв`язку із реєстрацією шлюбу з ОСОБА_6 .

У відповідності до копії свідоцтва про народження НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_4 , батьками дитини вказано ОСОБА_6 та ОСОБА_8 .

У відповідності до копії свідоцтва про народження НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 народилась ОСОБА_7 , батьками дитини вказано ОСОБА_6 та ОСОБА_8 .

26 травня 1989 року ОСОБА_7 зареєструвала шлюб із ОСОБА_12 , у зв`язку із чим змінила прізвище на « ОСОБА_13 ».

ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_5 померла ОСОБА_8 свідоцтво про смерть серії № НОМЕР_4 .

19 листопада 2019 року ОСОБА_1 заповнила формуляр заяви про реєстрацію місця проживання за адресою: квартира АДРЕСА_1 .

У відповідності до копії довідки Управління Пенсійного фонду України в Індустріальному районі №4123 від 13 серпня 2015 року ОСОБА_4 перебуває на обліку і отримує пенсію по інвалідності ІІІ групи загальне захворювання по опорно-руховому апарату.

У відповідності до копій довідок до актів медико-соціальної експертної комісії ОСОБА_4 має ІІІ групу інвалідності з 1 вересня 2019 року безстроково, до 2019 року група інвалідності підтверджувалась щорічно з 2012 року.

Згідно довідки про причину смерті №351 від 17 лютого 2021 року, ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 через інфаркт міокарду інших уточнених локалізацій.

Також позивачем долучені акти від 25 лютого 2021 року та від 2 березня 2021 року, затверджений заст. Директора упр.компанією «К.О.Д.» про те, що ОСОБА_1 з січня 2019 року дійсно проживала у батьківській квартирі АДРЕСА_1 разом із братом ОСОБА_4 , разом вели спільне господарство.

Також позивачем надано копії платіжних документів з оплати комунальних послуг у спірній квартирі, де платником вказано ОСОБА_4 .

Судом встановлено, що спірна квартира перебуває у комунальні власності територіальної громади міста, в особі Дніпровської міської ради.

У відповідності до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні, станом на 18 червня 2021 року, у квартирі АДРЕСА_1 , зареєстровані ОСОБА_4 (син) та ОСОБА_8 (наймач), яка була знята з реєстрації 17 грудня 2002 року.

У відповідності до показів свідка ОСОБА_14 , яка є майстром в управляючій компанії «Комфорт Оновлення Добробут», ОСОБА_4 у 2019 році звертався з питання реєстрації своєї сестри ОСОБА_1 , у зв`язку із чим свідок направила їх до компетентних органів. В середині 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 приходили для отримання копії ордеру з метою переоформлення особового рахунку та приватизації квартири.

Свідок ОСОБА_15 суду показала, що знає сім`ю ОСОБА_11 . З 2019 року ОСОБА_1 проживала разом із своїм братом у квартирі АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 весь час допомагала ОСОБА_4 , оскільки той був інвалідом ІІІ групи. Вони разом купували продукти, робили ремонт. ОСОБА_4 ставив питання щодо реєстрації ОСОБА_1 у квартирі, однак вони не встигли з оформленням документів через карантинні обмеження.

Свідок ОСОБА_16 надала суду письмові пояснення згідно яких підтвердила обставини щодо спільного проживання ОСОБА_1 із своїм братом ОСОБА_4 за у квартирі АДРЕСА_1 , а саме те, що ними було зроблено самостійно ремонт у квартирі, вони ходили разом по продукти. ОСОБА_4 міг пересуватись лише на милицях, був обмежений у русі. До того як ОСОБА_1 переїхала жити до брата, ОСОБА_4 допомагала свідок, в тому числі, ходила до магазину, приносила продукти.

Свідок ОСОБА_17 у своїх поясненнях підтвердила, що ОСОБА_1 проживала з 2019 року разом із братом ОСОБА_4 , допомагала йому у всьому, оскільки останній мав обмеження у зв`язку із інвалідністю. Свідок підтвердила, що ОСОБА_4 ставилось питання щодо реєстрації ОСОБА_1 у квартирі, однак вони не встигли провести реєстрацію через необхідність зміни особового рахунку, та карантину, потім ОСОБА_4 помер.

У відповідності до листа Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради №3/12-1300 від 22 березня 2021 року 4 грудня 2020 року за вх.32/695 до Дніпровської міської ради Піддубцевим О.М. було подано заяву про надання дозволу на зміну умов договору найму квартири АДРЕСА_1 . Станом на 11 березня 2020 року пакет документів на зміну умов договору найму за вказаною адресою сформовано.

ІІІ. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Згідно зі статтею 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

У статті 9 ЖК УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Статтю 58 Житлового кодексу Української УРСР встановлено, що на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 61 ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Відповідно до ст. 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї.

Згідно зі ст. 65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Частиною 1 статті 106 ЖК УРСР передбачено, що повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача.

В той же час, як роз`яснено у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996 № 9 (з подальшими змінами) «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11.07.2012 №6-60цс-12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (ч. ч. 1, 2 ст. 64 ЖК УРСР). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ч. 2 ст. 65 ЖК УРСР).

При цьому під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем. За змістом ст. 65 ЖК України за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Судом встановлено, що позивач з 2019 року постійно проживала разом з ОСОБА_4 до його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , в квартирі АДРЕСА_1 . Позивач вселилася у спірну квартиру та проживала у ній за усної згоди ОСОБА_4 , тобто її рідного брата, за життя останнім питання про виселення позивача не ставилось.

При цьому, відсутність письмової згоди ОСОБА_4 на вселення позивача у спірну квартиру не свідчить про те, що позивач не набула права користування спірною квартирою, оскільки фактичними обставинами безспірно встановлено, що позивач за згодою рідного брата, ОСОБА_4 , вселилася у вказану квартиру, проживала у цій квартирі з 2019 року, як член його сім`ї до смерті останнього. Після смерті ОСОБА_4 позивач продовжує проживати у спірній квартирі. Іншого житла позивач не має.

Окрім вище зазначеного, суд звертає увагу, що згідно ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Згідно ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Невід`ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16.12.1966 (ст. 10). При цьому, як вбачається із п. 1 ст. 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16.12.1966, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання. Повага до права людини на житло закріплена також уст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод.

Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на Рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004у справі № 1-33/2004.

Невід`ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16.12.1966 (стаття 10).

Пунктом 1 статті 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16.12.1966 наголошено, що право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання.

Повага до права людини на житло закріплена також у статті 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на державні органи зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі Gillow v. the U. K. від 24.11.1986) так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999).

У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17.05.2018 у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Виходячи з вищенаведених обставин справи, а також діючого матеріального закону, з урахуванням загальних засад цивільного судочинства, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права користування житловим приміщенням підлягають задоволенню, а в задоволенні зустрічних вимог Дніпровської міської ради про виселення особи необхідно відмовити.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 10, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Задовольнити повністю позовну заяву ОСОБА_1 до Територіальної громади в особі Дніпровської міської ради, третя особа Управляюча компанія «Комфорт Оновлення Добробут» про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права користування житловим приміщенням.

Встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 і ОСОБА_4 , в квартирі АДРЕСА_1 , з січня 2019 року по 15 лютого 2021 року.

Визнати за ОСОБА_1 право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнути з Територіальної громади в особі Дніпровської міської ради на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 816,00 грн.

Відмовити повністю у задоволенні зустрічної позовної заяви Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа Управляюча компанія «Комфорт Оновлення Добробут» про виселення особи, що самовільно зайняла житлове приміщення.

Реквізити сторін:

ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 , адреса: АДРЕСА_2 );

Територіальна громада в особі Дніпровської міської ради (, адреса: м.Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, 75);

Управляюча компанія «Комфорт Оновлення Добробут» (, адреса: м.Дніпро, пр. Праці, буд.5).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 09 вересня 2022 року.

Суддя Г.О. Кухтін