Єдиний унікальний номер справи 202/810/16-ц
Провадження №22-ц/824/638/2022
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 вересня 2022 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Сас Ю.В.,

розглянувши справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 22 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_2 про розірвання договору та визнання права власності та за зустрічним позовом третьої особи яка заявляє самостійні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2016 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання права власності.

В обґрунтування позову зазначив, що 20.06.2015 року між ним та ОСОБА_3 був укладений інвестиційний договір, відповідно до умов якого, позивач прийняв на себе зобов`язання збудувати житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , а відповідач зобов`язався брати участь в інвестуванні. В порушення вимог договору від 20.06.2015 року відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання, не брав участі в інвестуванні, в зв`язку з чим позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом.

У зв`язку з вищевикладеним просив суд розірвати інвестиційний договір від 20.06.2015 року укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та визнати за ОСОБА_1 право власності на нерухоме майно, а саме: будинок загальною площею 198,4 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який складається з :І поверх - 1 - веранда, 2- вітальня, 3- кімната, 4- санвузол, ІІ поверх - 5 - коридор, 6 - кімната, 7 - лоджія, 8 - кімната, 9 - кімната, 10 - санвузол.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 лютого 2016 року позов задоволено.

У березні 2017 року відповідач подав заяву про перегляд заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 лютого 2016 року.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 березня 2017 року вищевказане заочне рішення скасовано та справу призначено до розгляду в загальному порядку.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 листопада 2017 року позов залишено без розгляду.

У липні 2019 року відповідач ОСОБА_3 ,не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, направив апеляційну скаргу.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 20 листопада 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено,ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 листопада 2017 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 березня 2020 року справу передано за підсудністю до Святошинського районного суду м. Києва.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 07 травня 2020 року прийнято до свого провадження вказану цивільну справу та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.

У липні 2020 року позивач направив до суду заяву про залучення третьої особи ОСОБА_2 .

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 13 липня 2020 року залучено ОСОБА_2 у якості третьої особи без самостійних вимог.

23.11.2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності.

В обґрунтування позову зазначила, що відповідно до укладених між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 договору купівлі-продажу житлового будинку від 25.05.2018 року та договору купівлі-продажу земельної ділянки від 25.05.2018 року, посвідчених приватним нотаріусом КМНО Трубінською О.О., вона є власником житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та земельної ділянки на якій розташований вказаний будинок. На даний час вона є єдиним законним власником спірного майна, у зв`язку з чим ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом про визнання права власності на спірний житловий будинок та стягнення судових витрат.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 22 вересня 2021 року первісний позов задоволено частково; розірвано інвестиційний договір будівництва об`єкта нерухомості від 20.06.2015 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ; в іншій частині позовних вимог - відмовлено; в задоволенні зустрічного позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності - відмовлено.

Не погоджуючись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 направили апеляційні скарги, в яких зазначили, що оскаржуване рішення вважають незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказують на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянти просили апеляційний суд рішення суду скасувати в частині відмови у задоволенні їх позовних вимог та ухвалити у відповідній частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

09.06.2022 року розгляд справи було відкладне у зв`язку з надходженням від представника ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2 клопотань про відкладення розгляду справи. Розгляд справи призначено на 07.07.2022 року.

07.07.2022 року розгляд справи було відкладне у зв`язку з надходженням від представника ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2 - клопотань про відкладення розгляду справи. Розгляд справи призначено на 08 вересня 2022 року.

08.09.2022 року до Київського апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшло клопотання про відкладення розгляду апеляційної скарги.

Представник ОСОБА_2 також клопотав про відкладення розгляду справи.

Дослідивши подані клопотання та врахувавши їх систематичність, колегія суддів апеляційного суду визнала їх зловживанням процесуальними правами і залишила без розгляду.

Станом на початок розгляду справи по суті відзив на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надходив.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що підстави для зміни чи скасування оскаржуваного рішення відсутні.

Під час розгляду справи судом було встановлено, що 20.06.2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений інвестиційний договір, відповідно до умов якого, позивач прийняв на себе зобов`язання збудувати житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , а відповідач зобов`язався брати участь в інвестуванні.

Пунктом 2.3. Договору було встановлено, що інвестор здійснює фінансування будівництва житлового будинку шляхом внесення Інвестиції, а Забудовник забезпечує реалізацію Інвестиції Інвестора.

Основною підставою для відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 в частині вимоги про визнання права власності на нерухоме майно, суд першої інстанції зазначив факт самочинної побудови такого майна і недоведення позивачем наявності у нього права власності або права користування земельною ділянкою під будинком.

З наведеною позицією в повній мірі погоджується і колегія суддів апеляційного суду. Позивачем було подано до суду вимоги про визнання права власності на нерухоме майно, однак не було надано відповідних документів, які підтверджують належність земельної ділянки під ним ні позивачу, ні відповідачу.

Представлені позивачем до суду документи стосовно реалізації частини передбаченої законом процедури отримання земельної ділянки з кадастровим номером :75:096:0028 жодним чином не посвідчують факту завершення такої процедури та набуття права власності або користування такою земельною ділянкою. Більш того, з наданих до суду самим позивачем витягів з державного земельного кадастру вбачається, що спірна земельна ділянка не належить ні позивачу, ні відповідачу.

Більш того, після ухвалення Індустріальним районним судом міста Дніпропетровська 26 лютого 2016 року заочного рішення про задоволення позову ОСОБА_1 , розірвання інвестиційного договору та визнання за ним права власності на спірний будинок у місті Києві, позивачем подавалися до суду заява про ухвалення додаткового рішення та визнання за ним права власності на земельну ділянку. При цьому в якості підстави такого визнання права власності на землю позивач зазначав факт визнання за ним права власності на будинок і встановлений ст. 120 ЗК України порядок переходу до набувача об`єкта нерухомості і права власності на землю під таким об`єктом.

Зазначене додатково доводить відсутність будь-якого права у позивача на земельну ділянку під спірним будинком.

Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

В порушення вищевказаних процесуальних норм позивачем не було представлено до суду належних доказів набуття ним права власності чи користування земельною ділянкою. В свою чергу зазначене обумовлює відсутність підстав для визнання за позивачем права власності на житловий будинок, самочинно збудований на земельній ділянці, яка не належить і не передавалась позивачу, що і було належним чином констатовано судом першої інстанції.

Не можуть бути прийняті апеляційним судом і доводи ОСОБА_1 стосовно того, що фактично справу було розглянуто відносно іншого об`єкта, оскільки зазначена адреса будинку: АДРЕСА_1 , тоді як в позовній заяві вимога стосувалась будинку по АДРЕСА_1 .

По-перше, такі твердження не відповідають дійсності, оскільки в позовній заяві було зазначено адресу саме з літерою «А»;

По-друге: в матеріалах справи зустрічаються документи як з літерою «А», так і без неї, що з точки зору суду викликано реєстрацією об`єкта на підставі заочного рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська та додаткових рішень цього ж суду. В той же час з усіх матеріалів справи вбачається, що мова йде про один і той самий об`єкт, зважаючи на його характеристики.

З урахуванням викладеного, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Стосовно апеляційної скарги ОСОБА_2 апеляційний суд зазначає наступне:

Свою позицію у даній справі ОСОБА_2 ґрунтує на тому, що вона придбала спірний будинок та земельну ділянку під ним у ОСОБА_4 , яка в свою чергу набула права власності на такі об`єкти відповідно до договору дарування. При цьому на час набуття такого будинку та земельної ділянки право власності продавця було належним чином зареєстровано, а правовою підставою первісного виникнення права власності на будинок було заочне рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська, права власності на земельну ділянку - додаткове рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська, які на той час ще існували і ще не були скасовані. Вказані обставини з точки зору третьої особи свідчать про належність набуття ОСОБА_2 права власності на будинок та земельну ділянку.

З такою позицією колегія суддів апеляційного суду погодитись не може. Для визнання належності особі права внаслідок його набуття за цивільно-правовою угодою має бути встановлена наявність підстав (та їх належність) для первісного виникнення такого права, яке в подальшому може бути передано однією особою іншій. При цьому рішення суду, яке в подальшому було скасоване, не породжує цивільних прав для будь-якої сторони.

Як вбачається з матеріалів справи, а також інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, первісне право власності на спірний будинок та земельну ділянку було зареєстроване на підставі заочного рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 25.06.2015 року та додаткового рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська. В подальшому таке право було відчужене ОСОБА_1 ОСОБА_4 , а тою в свою чергу - ОСОБА_2 .

Вищевказане заочне рішення та додаткове рішення суду були в подальшому скасовані. На даний час не існує жодного чинного судового рішення, яке б підтверджувало першопочаткове право на спірний будинок та земельну ділянку. За таких умов апеляційний суд констатує той факт, що первісне право власності на будинок та земельну ділянку у ОСОБА_1 належном чином не виникало. В свою чергу вказане свідчить про відсутність такого права й у його подальших набувачів, а саме ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

За таких умов позов ОСОБА_2 не підлягає до задоволення у зв`язку з відсутністю у неї того права, яке вона вимагає захистити, через відсутність цього права у осіб, які їй начебто його передали.

З огляду на вищевказане, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову, відтак підстав для задоволення вимог апеляційних скарг та скасування рішення суду першої інстанції не вбачає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 22 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько