Справа № 346/2306/22
Провадження № 2/346/1080/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2022 р.м. Коломия Коломийський міськрайонний суд Івано - Франківської області

у складі: головуючого судді П`ятковського В.І.

секретаря Мацьків С.Д.

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Коломия справу за позовом ОСОБА_1 до П`ядицької сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області, про визнання права власності на спадкове майно,

В С Т А Н О В И В :

Позивачка, звернувшись в суд із даним позовом, посилається на те, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 , відносився до суспільної групи колгоспний двір, головою якого був її дядько ОСОБА_2 , про що видано відповідне свідоцтво. На час ліквідації колгоспних дворів, на 01 липня 1990 року, як члени двору, в господарстві проживали: ОСОБА_2 - голова колгоспного двору; його дружина - ОСОБА_3 , та його син - ОСОБА_4 . Таким чином, кожному із них належить по 1/3 частці будинковолодіння.

ІНФОРМАЦІЯ_1 її дядько помер, після його смерті відкрилася спадщина за заповітом, посвідченим на ім`я сина ОСОБА_4 , на частку у спірному будинковолодінні. Спадщину після смерті ОСОБА_5 фактично прийняли дружина та син, які фактично проживали з ним на час відкриття спадщини.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла її тітка ОСОБА_3 , після її смерті відкрилася спадщина за заповітом посвідченим на ім`я сина ОСОБА_6 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер її брат ОСОБА_4 , після його смерті вона фактично прийняла спадщину, оскільки проживала спільно з спадкодавцем на момент відкриття спадщини, вступила в управління спадковим майном.

Вказує, що інших спадкоємців на майно померлого немає.

З метою оформлення права на спадщину після звернулася до приватного нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину. Однак нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину на вказане спадкове майно, у зв`язку із відсутністю правовстановлюючого документу на спадкове майно, що належить померлому.

Просить суд визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами.

Позивачка в судове засідання не з`явилася, її представник адвокат Гринів подала суду заяву про розгляд справи у її та позивачки відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить позов задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання також не з`явився, подав суду заяву, про розгляд справи в його відсутності.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Врахувавши заяви представників сторін, дослідивши матеріали справи суд дійшов наступних висновків.

Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно п. 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16 травня 2013 року № 24-753/04-13 передбачено, що «при вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у по господарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами».

З введенням в дію з 01.07.1990 року Закону СРСР , а з 15.04.1991 року Закону України "Про власність" колгоспні двори ліквідовано і в даній справі слід керуватися п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України за № 20 від 22.12.1995 р. "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", в якому зазначено, що спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15.04.1991 р. мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору.

Власність колгоспного двору регулювалася - ст.ст. 120 - 126 ЦК УРСР (редакції 18.07.1963 року) і згідно ст. ст. 120, 123 ЦК УРСР (редакції 18.07.1963 року) майно колгоспного двору належало його членам на праві спільної сумісної власності і розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору.

Судом встановлено, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 відносився до типу колгоспного двору, головою якого був дядько позивачки ОСОБА_2 .

Станом на 01 липня 1990 року у даному житловому будинку проживали та були зареєстровані: ОСОБА_2 - голова колгоспного двору; його дружина - ОСОБА_3 , та його син - ОСОБА_4 . Таким чином, кожному із них належить по 1/3 частці будинковолодіння.

Згідно п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20із змінами "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" передбачено, що право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглось після його припинення, мають ті члени двору, котрі станом до 15 квітня 1991 року не втратили частку в його майні. Розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних.

Таким чином, оскільки на час ліквідації колгоспних дворів в господарстві проживали голова двору, та ще двоє членів колгоспного двору, які набули право спільної сумісної власності на спірне будинковолодіння, то їх частки у вказаному майні рівні, тобто по 1/3 частині. Однак члени колгоспного двору не виділили належні їм частки у майні колишнього колгоспного двору у встановленому законом порядку.

Згідно виписки з інвентаризаційних матеріалів № 69533 від 28 серпня 2021 року право власності на спірне будинковолодіння зареєстровано за ОСОБА_2 , як головою колгоспного двору на підставі свідоцтва про право власності, виданого 21 червня 1989 року виконкомом Коломийської районної ради на підставі рішення № 125 від 14 червня 1989 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер дядько позивачки ОСОБА_2 , про що того ж дня складено відповідний актовий запис за № 36.

Після його смерті відкрилася спадщина на заповітом, на частку у спірному будинковолодінні. Померлий заповів все належне й ому на момент смерті майно синові ОСОБА_7 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_3 , про що 06 лютого 2020 року складено відповідний актовий запис № 15.

Після її смерті відкрилася спадщина за заповітом, посвідченим 21 серпня 2001 року, яким вона все належне їй на момент смерті майно заповіла синові ОСОБА_7 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 02 березня 2020 року.

Єдиною спадкоємицею на спадкове майно після ОСОБА_6 є позивачка.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_3 приходилася позивачці тіткою, вказане підтверджується копією свідоцтва про народження померлої, де в графі батько зазначено « ОСОБА_8 », а в свідоцтві про народження позивачки батьком зазначено брата померлої ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .

З метою оформлення спадщини позивачка звернулася до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, однак оформити спадкові права не в змозі у зв`язку із відсутністю правовстановлюючого документу на житловий будинок, що належить померлому, про що вказано нотаріусом у постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

Згідно даних технічного паспорта на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 , від 24 вересня 2021 року, його загальна площа складає 46,0 кв.м., житлова - 22,0 кв.м.

Згідно висновку про вартість майна від 12 січня 2022 року, ринкова вартість будинковолодіння становить 66 518 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Пункт 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачає, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Згідно з ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Ст. 1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до положень ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Виходячи з того, що позивачці на праві власності належить нерухоме майно і це право не порушує нічиї права і охоронювані законом інтереси, однак, вона не взмозі оформити власність через відсутність правовстановлюючого документу на нерухоме майно. Пркедставник відповідача в поданій суду письмовій заяві не заперечив проти визнання права власності на будинковолодіння за позивачкою, суд вважає за можливе визнати за ОСОБА_1 право власності на будинковолодіння шляхом задоволення позову.

На підставі наведеного та ст.ст. 15, 16, 328, 392, 1217, 1268 ЦК України, керуючись ст.ст. 200 ч. 3, 206, 247 ч. 2, 263, 265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_1 , жителькою АДРЕСА_2 право власності на житловий будинок, позначений в технічному паспорті під літерою А, загальною площею 46,0 кв.м. житловою - 22,0 кв.м. та господарські будівлі і споруди: сарай позначений літерою Б, стайню позначену літерою В, літню кухню позначену літерою Д, криницю позначену №1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Івано-Франківського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 16 вересня 2022 року.

Суддя П`ятковський В. І.