Постанова

Іменем України

17 серпня 2022 року

м. Київ

справа № 947/18558/20

провадження № 61-12509св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу акціонерного товариства «Альфа-Банк» на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2020 року в складі судді Маломуж А. І. та постанову Одеського апеляційного суду від 17 червня 2021 року в складі колегії суддів: Заїкіна А. П., Князюка О. В., Таварткіладзе О. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2020 року акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_2 , третя особа - служба у справах дітей Одеської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 та зняття з реєстраційного обліку.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 15 жовтня 2019 року АТ «Альфа-Банк» є правонаступником усього майна, прав та обов`язків акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - АТ «Укрсоцбанк»). В порядку позасудового звернення на предмет іпотеки на підставі статті 37 Закону України «Про іпотеку» за АТ «Укрсоцбанк» було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 , яка належала відповідачу ОСОБА_1 . Підставою для реєстрації права власності на нерухоме майно було відповідне застереження в пункті 9.1. договору іпотеки від 03 вересня 2008 року, укладеному між банком (іпотекодержателем) та відповідачем ОСОБА_1 (іпотекодавцем).

Згідно з довідкою департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 03 березня 2020 року про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні, у спірному житловому приміщенні зареєстровані відповідачі: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - з 18 січня 2013 року та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , - з 16 серпня 2013 року.

Посилаючись на зазначені обставини, АТ «Альфа-Банк» просило суд задовольнити позов, оскільки внаслідок набуття ним права власності на спірне житлове приміщення відповідачі втратили будь-які підстави для користування цим приміщенням, проте в добровільному порядку звільнити його відмовляються, чим перешкоджають позивачу користуватися та розпоряджатися своїм майном, просило позов задовольнити.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2020 року відмовлено у задоволенні позовних вимог АТ «Альфа-Банк».

Рішення суду мотивоване тим, що проживання особи протягом тривалого часу в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколів до неї (далі - Конвенція). Тому, наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням. Тобто, є похідним від вимог про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а тому ці позовні вимоги АТ «Альфа-Банк» також не підлягають задоволенню.

Постановою Одеського апеляційного суду від 17 червня 2021 року апеляційну скаргу АТ «Альфа-Банк» залишено без задоволення, а заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2020 року - без змін.

Апеляційний суд підтримав висновки суду першої інстанції про неможливість визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом, оскільки це призведе до їх виселення із спірної квартири.Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 та малолітній ОСОБА_2 на законних підставах постійно проживали у спірній квартирі і зареєстровані там, наявність у них іншого житла позивачем не доведена. Тому є підстави стверджувати, що відповідачі мають достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а спірна квартира є їхнім «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції. У справі, що розглядається, позивач знав про проживання у спірній квартирі відповідачів, які не мають іншого житла, тому його право на це майно не може бути захищено, шляхом визнання ОСОБА_1 та її малолітнього сина ОСОБА_2 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, які внаслідок цього стануть безхатченками, що не є справедливим з урахуванням усіх обставин цієї справи.

Короткий зміст касаційної скарги

У липні 2021 року представник АТ «Альфа-Банк» - Ременюк Т. О. надіслав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 17 червня 2021 року.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 17 червня 2021 року і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги АТ «Альфа-Банк» задовольнити.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 29 вересня 2021 рокувідкрито касаційне провадження та витребувано справу із суду першої інстанції.

Вказана справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 08 серпня2022 року справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Узагальнення доводів касаційної скарги

Підставою касаційного оскарження заочного рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2020 року та постанови Одеського апеляційного суду від 17 червня 2021 року заявник вказує застосування в оскаржуваних рішеннях норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України: від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-1484цс15, від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 06 липня 2016 року у справі № 6-969цс16; у постановах Верховного Суду: від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц, від 02 вересня 2020 року у справі № 755/18091/18, від 27 січня 2021 року у справі № 754/14503/16-ц, від 09 червня 2021 року у справі № 347/1073/19, від 23 червня 2021 року у справі № 279/2993/19.

Касаційна скарга мотивована, зокрема, тим, що суди не врахували, що наявність реєстрації відповідача в спірному житловому приміщенні створює позивачу перешкоди в реалізації права на вільне розпорядження належним йому майном, усунути які можливо виключно в судовому порядку шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Позиція інших учасників

Фактичні обставини, встановлені судами

03 вересня 2008 року між ТОВ «УніКредитБанк» (правонаступником якого є АТ «Укрсоцбанк») та ОСОБА_1 було укладено договір про іпотечний кредит № MRTG-74. За його умовами банк надав позичальнику кредитні кошти у сумі 85 082 доларів США, зі сплатою 13,5 % річних, та кінцевим строком повернення - не пізніше 03 вересня 2028 року (пункти 1.1., 1.2. договору).

Кредитні кошти були призначені на купівлю квартири АДРЕСА_1 (пункт 1.3. договору).

03 вересня 2008 року між цими ж сторонами було укладено іпотечний договір № MRTG-74/S, за умовами якого ОСОБА_1 (іпотекодавець) передала в іпотеку банку (іпотекодержатель) відповідну квартиру, яка належала їй згідно договору купівлі-продажу від 03 вересня 2008 року, посвідченому приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Савченко С. В. 03 вересня 2008 року за реєстровим номером 3928.

Предмет іпотеки (квартира) складається з двох житлових кімнат, загальна площа квартири - 52,6 кв. м, житлова - 28,8 кв. м.

Згідно із пунктом 9.1. договору іпотеки визначено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язання по кредитному договору в порядку, встановленому законодавством України ( у тому числі - статтею 37 Закону України «Про іпотеку») та умовами цього договору; продажу іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підстав договору купівлі-продажу, в порядку, встановленому законодавством України (у тому числі статтею 38 Закону України «Про іпотеку») та умовами цього договору.

Рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 45444993 від 08 лютого 2019 року, прийнятим державним реєстратором комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Манютою С. В., здійснено державну реєстрацію за АТ «Укрсоцбанк» права власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно рішення № 5/2019 АТ «Укрсоцбанк» від 15 жовтня 2019 року, було припинено АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк». У підпункті 1.2. цього рішення визначено, що правонаступником щодо всього майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк», є АТ «Альфа-Банк» з 15 жовтня 2019 року.

Рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 50075868 від 06 грудня 2019 року, прийнятим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чапським А. Е. проведено державну реєстрацію за АТ «Альфа-Банк» права власності на квартиру АДРЕСА_1 .

АТ «Альфа Банк» як правонаступником АТ «Укрсоцбанк» на підставі пункту 9.1. договору іпотеки та статті 37 Закону України «Про іпотеку» в порядку позасудового врегулювання спору було оформлено право власності на відповідну квартиру, що належала на праві власності ОСОБА_1 .

Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 12 червня 2020 року № 212329418 підтверджується реєстрація права власності за АТ «Альфа-Банк» на квартиру АДРЕСА_1 (двокімнатна квартира, загальною площею - 52,6 кв. м, житловою - 28,8 кв. м).

Згідно з довідкою департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 30 березня 2020 року, у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - з 18 січня 2013 року та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , - з 16 серпня 2013 року.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16 червня 2021 року № 261795678 за ОСОБА_1 відсутні зареєстровані речові права на нерухоме майно.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 21 вересня 2020 року в справі № 520/15523/19 позовну заяву ОСОБА_1 до державного реєстратора комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Манюти С. В., ПАТ «Альфа-Банк», третя особа - орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію, витребування майна, залишено без розгляду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Як видно із касаційної скарги, рішення судів першої та апеляційної інстанцій, визначені у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України оскаржуються на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У статті 6 Конвенції вказано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції Українипередбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Згідно з частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Частиною першою статті 37 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Суди першої та апеляційної інстанцій установили, що рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 50075868 від 06 грудня 2019 року, прийнятим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чапським А. Е. проведено державну реєстрацію за АТ «Альфа-Банк» права власності на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 .

АТ «Альфа-Банк» на підставі статті 37 Закону України «Про іпотеку» в порядку позасудового врегулювання спору було проведено звернення стягнення на предмет іпотеки та оформлено право власності на відповідну квартиру, що належала на праві власності ОСОБА_1 .

Згідно з довідкою департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 03 березня 2020 року про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні, у спірному житловому приміщенні зареєстровані відповідачі: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - з 18 січня 2013 року та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , - з 16 серпня 2013 року.

Звертаючись до суду із позовом, АТ «Альфа-Банк» просило визнати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 такими, що втратили право на користування житловим приміщення та зняти їх з реєстраційного обліку, оскільки внаслідок набуття позивачем права власності на спірну квартиру відповідачі втратили будь-які підстави для користування цим житлом, проте в добровільному порядку звільнити його відмовляються, чим перешкоджають позивачу користуватися та розпоряджатися своїм майном.

Стаття 15 Цивільного кодексу України об`єктом захисту називає порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

У частині першій статті 109 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) зазначено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду (частина друга статті 109 ЖК України).

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку», якій кореспондує положення частини третьої статті 109 ЖК України, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Відповідно до статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Отже, державою створений механізм захисту власником свого права власності в тому числі й правом вимагати від будь-якої особи усунути перешкоди в реалізації власником свого права власності, зокрема, правом визнати осіб, які безпідставно зареєстровані у квартирі, яка належить власнику, такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Проте, як на обґрунтування свого позову, АТ «Альфа-Банк», посилається на неправомірне проживання відповідачів у вказаній квартирі і вважає, що внаслідок цього, відповідачі мають бути виселені з даної квартири.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18-ц, Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

У статті 47 Конституції України зазначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У частині четвертій статті 9 ЖК України закріплено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автоматичне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Кожному гарантується недоторканість житла (стаття 30 Конституції України).

Стаття 8 Конвенції закріплює право кожного на повагу до його приватного і сімейного життя, житла, і до таємниці кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права інакше, ніж згідно із законом і коли це необхідно в демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

За Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв'язків з конкретним місцем. Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом буде мати наслідком їх виселення із спірної квартири.

Отже, при вирішенні справи, передбачених законом підстав для виселення особи, чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співмірним із переслідуваною законною метою.

Суди першої та апеляційної інстанцій установили, що ОСОБА_1 та малолітній ОСОБА_2 на законних підставах постійно проживали у спірній квартирі і зареєстровані там, наявність у них іншого житла позивачем не доведена. Тобто, відповідачі мають достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а спірна квартира є їхнім «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції.

Відповідно до статті 59 ЦПК України права, свободи та інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років, а також недієздатних фізичних осіб захищають у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом. Права, свободи та інтереси неповнолітніх осіб віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також осіб, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть захищати у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, піклувальники чи інші особи, визначені законом. Суд може залучити до участі в таких справах неповнолітню особу чи особу, цивільна дієздатність якої обмежена.

За частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції).

Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

За рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц зауважила, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, наслідком чого є виселення у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення права останніх на житло, внаслідок яких відповідачі втратять не лише право на користування житлом, а стануть безхатченками.

Суди правильно встановили, що відповідачі ОСОБА_1 та малолітній ОСОБА_2 набули право користування спірним житлом згідно із законом, тобто набули охоронюване законом право на мирне володіння майном. У подальшому право власності на житло набуто позивачем. Спірна квартира не є місцем проживання позивача.

У цій справі позивач знав про проживання у спірній квартирі відповідачів, які не мають іншого житла, тому його право на це майно не може бути захищено, шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, які внаслідок цього стануть безхатченками, що не є справедливим та не відповідає принципу пропорційності з урахуванням усіх обставин цієї справи.

Верховний Суд погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність підстав для визнання відповідачів ОСОБА_1 та малолітнього ОСОБА_2 , такими, що втратили право користування спірною квартирою.

Щодо позовних вимог про зняття з реєстраційного обліку

Згідно з пунктом 12 статті 2 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання (перебування) особи - це внесення за заявою про реєстрацію місця проживання (перебування), поданою особою в паперовій формі, до реєстру територіальної громади інформації про місце проживання (перебування) особи.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Аналіз змісту указаних норм свідчить про те, що позовна вимога про зняття з реєстраційного обліку осіб є похідною від задоволення судом позовної вимоги про виселення осіб.

Оскільки у цій справі Верховний Суд дійшов висновку про законність судових рішень щодо відмови у задоволенні позовних вимог АТ «Альфа-Банк» про визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житлом, то й позовні вимоги банку в частині зняття їх з реєстраційного обліку також не підлягають задоволенню. Подібна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 201/9754/17, від 14 липня 2022 року в справі № 183/4172/20.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно із частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

У справі, що переглядається, судами обґрунтовано встановлено відсутність підстав для задоволення заявлених АТ «Альфа-Банк» позовних вимог про визнання відповідачів такими, що втратили право на користування спірним житловим приміщенням та зняття з реєстрації.

Висновки судів по суті вирішеного спору є правильними, законними, обґрунтованими та підтверджуються матеріалами справи.

Доводи касаційної скарги АТ «Альфа-Банк» про неврахування судами висновків про застосування норм права у подібних правовідносинах, які викладені у постановах викладених у постановах Верховного Суду України: від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-1484цс15, від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 06 липня 2016 року у справі № 6-969цс16; та у постановах Верховного Суду: від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц, від 02 вересня 2020 року у справі № 755/18091/18, від 27 січня 2021 року у справі № 754/14503/16-ц, від 09 червня 2021 року у справі № 347/1073/19, від 23 червня 2021 року у справі № 279/2993/19 є безпідставними, оскільки висновки у цих справах та у справі, яка переглядається, встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

У справах № 6-1484цс15, № 6-197цс16 Верховний Суд України, скасовуючи рішення судів та постановляючи нове рішення про відмову у виселенні з іпотечного майна зазначив, що суди, установивши, що в іпотеку передано будинок, який було одержано у власність не за рахунок кредитних коштів, дійшли помилкового висновку про наявність передбачених законом підстав для виселення мешканців із зазначеного будинку без надання їм іншого постійного житла.

У справі № 6-969цс16 та у справі, яка переглядається, спірні правовідносини не подібні, зокрема, різні предмети позовів. У наведеній справі - звернення стягнення на предмет іпотеки (у рахунок погашення цієї заборгованості за кредитним договором) шляхом його продажу на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження, за початковою ціною продажу, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

У справі № 753/12729/15-ц Верховний Суд скасував рішення судів та ухвалив нове рішення про відмову у виселенні відповідача (як колишнього власника житла) та вселення позивача (як нинішнього власника житла), зазначивши, зокрема, що дійсно, внаслідок відмови в задоволенні позову про виселення, неволодіючий власник несе певні обмеження. Однак, спірне житлове приміщення придбане позивачем на прилюдних торгах, при підготовці до яких мали бути зазначені обтяження у вигляді наявності осіб, які зареєстровані і проживають у житловому приміщенні, тобто виявлені ризики, пов`язані з придбанням спірної нерухомості. Спірна квартира придбана при реалізації предмета іпотеки державним виконавцем, який повинен був зазначити про обтяження квартири у вигляді проживання у ній її власника разом із членами сім`ї, серед яких є неповнолітня дитина; банк при наданні згоди на реалізацію предмета іпотеки мав виконати вимоги частини другої статті 109 ЖК України (яка містила заборону виселення боржника за кредитним договором без надання іншого житлового приміщення).

У справі № 755/18091/18 Верховний Суд, змінюючи мотивувальні частини рішень судів першої та апеляційної інстанцій, зазначив, що банк неправомірно звернув стягнення на спірну квартиру шляхом реєстрації права власності на неї, оскільки такі дії не могли бути вчинені враховуючи Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року № 1304-VII. Тобто, суди дійшли правильних висновків про наявність підстав у відмові у задоволенні первісного позову АТ «Укрсоцбанк» до відповідачів про усунення перешкод у здійсненні права користування майном шляхом надання постійного безперешкодного доступу та про визнання осіб такими, що втратила право користування та про часткове задоволення зустрічного позову відповідачів до АТ «Укрсоцбанк», державного реєстратора КП «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району» про визнання протиправним та скасування рішення державного адміністратора, але з інших мотивів.

У справі № 754/14503/16-ц Верховний Суд, скасовуючи постанову апеляційного суду та залишаючи у силі рішення суду першої інстанції, виходив із того, що суд першої інстанції встановив дотримання позивачем процедури звернення стягнення на іпотечне майно шляхом позасудового врегулювання на підставі договору, а також порушення відповідачами його прав як нового власника квартири, тому зробив правильний висновок про задоволення позову - усунення перешкод у праві користування та розпорядження майном шляхом виселення.

У справі № 347/1073/19 Верховний Суд, скасовуючи рішення судів та направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, вказував, що суди, встановили, що 16 квітня 2019 року ТОВ «Кредитні ініціативи» направило на адресу відповідачів вимогу про добровільне виселення не встановлено, однак, не з`ясували, чи була отримана відповідачами ця вимога банка. Без з`ясування цих обставин неможливо вирішити спір по суті.

У справі № 279/2993/19 Верховний Суд, скасовуючи рішення судів та направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, вказував, що суди не з`ясували, чи направляв банк на адресу відповідачів вимогу про добровільне виселення та чи була вимога банку отримана відповідачами. Без з`ясування цих обставин неможливо вирішити спір по суті.

Таким чином, відсутні підстави стверджувати, що суди у справі, що переглядається, не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у наведених як приклад постановах касаційного суду, оскільки у цих постановах, та у справі, що є предметом перегляду, відмінними є, зокрема, предмет позовів, встановлені судами фактичні обставини на підставі наданих доказів.

Отже, доводи касаційної скарги АТ «Альфа-Банк», що стали підставами для відкриття касаційного провадження, не підтвердилися.

Проаналізувавши зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій з точки зору застосування норм права, які стали підставою для позову по суті, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що судами ухвалені рішення відповідно до встановлених ними обставин на підставі поданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

ЄСПЛ у своїх рішеннях вказував, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (справа «Пономарьов проти України» (CASE «PONOMARYOV v. UKRAINE»), рішення від 03 квітня 2008 року).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних рішеннях, питання вичерпності висновків судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд виходить із того, що у справі, що переглядається, судові рішення відповідають вимогам вмотивованості.

Верховний Суд розглянув справу в межах доводів, наведених заявником у касаційній скарзі, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, і підстав вийти за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.

Ураховуючи зазначене, Верховний Суд вважає, що суд першої інстанції та апеляційний суд правильно застосували норми матеріального та процесуального права на підставі наданих доказів та ухвалили законні і обґрунтовані рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

У статті 410 ЦПК України зазначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства «Альфа-Банк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 17 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

ГоловуючийІ. М. Фаловська

Судді:В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко
С. Ю. Мартєв В. А. Стрільчук