Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/4961/20
Провадження № 2/711/927/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2022 року Придніпровський районний суд м. Черкаси у складі:

головуючого - судді Скляренко В.М.,

при секретарі Слабко Ю.М., Гладиш О.Ю., Тарасевич М.Р., Зайцевій О.І.

за участі:

позивачки ОСОБА_1 ,

представника позивача Білоглазенко Г.П. ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача Колісника С.М. ,

відповідача Чуєнко Л.П. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , секретаря виконавчого комітету Мокрокалигірської сільської ради Катеринопільського району Чуєнко Любові Миколаївни про визнання заповіту недійсним, -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернулася до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом до ОСОБА_3 , секретаря виконавчого комітету Мокрокалигірської сільської ради Катеринопільського району Чуєнко Любові Миколаївни про визнання заповіту недійсним.

В обґрунтування позову вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати - ОСОБА_6 . Після її смерті залишилося спадкове майно, яке складається із квартири АДРЕСА_1 , житловою площею 29,9 кв.м. Вона (позивачка) має право на спадщину, оскільки є рідною донькою померлої ОСОБА_7 .

Також вказує, що у визначений законом шестимісячний строк вона звернулася до приватного нотаріуса Яценко О.В. із завою про прийняття спадщини після смерті матері, до складу якої входить квартира АДРЕСА_1 , однак їй стало відомо, що її матір`ю був складений заповіт на користь ОСОБА_3 , який посвідчений 04.12.2019 року секретарем виконавчого комітету Мокрокалигірської сільської ради Катеринопільського району Чуєнко Л.П. за № 71. Вважає вказаний заповіт недійсним, оскільки він складений з порушенням вимог чинного законодавства.

Так, в заповіті зазначено, що у зв`язку із хворобою, фізичною вадою та похилим віком за дорученням ОСОБА_6 , у її присутності текст заповіту підписаний ОСОБА_8 , однак інформація про те, яка хвороба стала підставою для посвідчення заповіту, яке доручення і ким воно було видано цій особі, в заповіті відсутня.

Вважає, що її мати - ОСОБА_6 під час укладення даного заповіту знаходилася у такому стані, коли від негативних наслідків хвороби не зовсім адекватно реагувала на зовнішні імпульси, мала психічний стан, при якому неможлива або утруднена можливість прийняття правильних рішень і відповідальності за свої вчинки.

Так, ОСОБА_6 при житті хворіла та неодноразово проходила лікування в Комунальному закладі «Черкаська обласна психіатрична лікарня» з діагнозом «Виражена змішана судинна деменція з емоційною неврівноваженістю. Галюцинаторно - параноїдний синдром з повною втратою самообслуговування та соціального функціонування. Хронічна прогресуюча ішемія головного мозку з двобічною, рефлекторно - парамідною недостатністю».

Згідно епікризу з медичної картки хворого №1503 від 23.06.2017 року ОСОБА_6 вважалася хворою на протязі 10 років. Останній раз перед поступленням в лікарню неадекватно поводилася по відношенню до оточуючих. Психічний стан характеризувався зміною та розладом мислення, дезорієнтована. Приймала за живих - померлих і розмовляла з ними.

Вказує, що під час хвороби матері, вона (позивачка) постійно доглядала за нею, так як мати проживала в її помешканні. При погіршенні стану здоров`я, за порадою лікаря, супроводжувала матір до медичного закладу, за період лікування направляла кошти на придбання ліків та продуктів харчування медсестрі КЗ «ЧОПЛ», а остання відправляла їй звіти.

Також вказує, що без погодження із нею (позивачкою) її брат - ОСОБА_9 , усвідомлюючи такий стан матері, своїми діями став видавати «безмірну» родинну чи дружню прихильність до неї, завдяки чому, в червні 2017 року забрав примусово матір із лікарні та перевіз по місцю свого проживання в с. Ярошівка Катеринопільського району Черкаської області. На її (позивачки) неодноразові прохання про візит до матері з метою перевірки її стану - відмовляв в цьому, в зв`язку з чим її чоловіку - ОСОБА_10 та сину - ОСОБА_11 довелося звертатися до правоохоронних органів про усунення перешкод у спілкуванні із ОСОБА_6 в домоволодінні ОСОБА_9 . В ході таких спілкувань ОСОБА_6 була неадекватна та не впізнавала їх.

Зазначає, що не перевіривши та не переконавшись в стані здоров`я заповідача, не витребувавши медичні документи або викликавши лікаря-психіатра, посадова особа виконкому посвідчила оспорюваний заповіт.

А тому, просила: визнати недійсним заповіт від 04.12.2019 року, посвідчений секретарем виконавчого комітету Мокрокалигірської сільської ради Катеринопільського району Чуєнко Любов`ю Миколаївною, за № 71.

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22.07.2020 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , секретаря виконавчого комітету Мокрокалигірської сільської ради Катеринопільського району Чуєнко Любові Миколаївни про визнання заповіту недійсним та вирішено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Сторонам встановлено строк для подачі заяв про суті спору.

02.08.2020 року відповідачем - секретарем виконавчого комітету Мокрокалигірської сільської ради Катеринопільського району Чуєнко Л.М. подано до суду відзив на позовну заяву ОСОБА_1 , в якому остання просить відмовити в задоволенні позову, в зв`язку з його безпідставністю. При цьому вказує, що нею при посвідченні заповіту ОСОБА_6 від 04.12.2019 року було дотримано вимог чинного законодавства, ніяких порушень допущено не було.

Відповідачем ОСОБА_3 відзив на позовну заяву до суду не подавався.

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 28.10.2020 року за клопотанням представника позивачки - адвоката Білоглазенко З.І. по справі була призначена судова посмертно-психіатрична експертиза на предмет визначення психічного стану ОСОБА_6 на момент складання заповіту.

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 01.03.2021 року закрито підготовче провадження у справі ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , секретаря виконавчого комітету Мокрокалигірської сільської ради Катеринопільського району Чуєнко Любові Миколаївни про визнання заповіту недійсним, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник - адвокат Білоглазенко Г.П. позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити, визнати недійсним заповіт складений ОСОБА_6 від 04.12.2019 року, посвідчений секретарем виконавчого комітету Мокрокалигірської сільської ради Катеринопільського району Чуєнко Любов`ю Миколаївною, за № 71.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 , його представник - адвокат Колісник С.М. та відповідач - секретар виконавчого комітету Мокрокалигірської сільської ради Катеринопільського району Чуєнко Л.М. просили відмовити в задоволенні позову в зв`язку з його безпідставністю.

Суд, заслухавши пояснення позивачки ОСОБА_1 , її представника - адвоката Білоглазенко Г.П., пояснення відповідача ОСОБА_3 , його представника - адвоката Колісника С.М., пояснення відповідача - секретаря виконавчого комітету Мокрокалигірської сільської ради Катеринопільського району Чуєнко Л.М., пояснення свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 (лікар психіатр обласного психоневрологічного диспансеру), ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , дослідивши письмові матеріали справи, встановив наступні обставини та прийшов до наступного висновку.

Відповідно до ст.ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

В судовому засіданні встановлено, що позивачка у справі ОСОБА_1 є дочкою ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказане стверджується свідоцтвом про народження ОСОБА_15 , серія НОМЕР_1 від 24.08.1959 року, свідоцтвом про укладення шлюбу між ОСОБА_15 та ОСОБА_10 , серія НОМЕР_2 від 17.08.1977 року, свідоцтвом про смерть ОСОБА_6 , серія НОМЕР_3 від 14.04.2020 року (а.с. 9, 12).

Після смерті матері позивачки ( ОСОБА_6 ) відкрилася спадщина на спадкове майно, спадкова справа №65854014 заведена приватним нотаріусом Яценко О.В. (а.с. 10).

Як вбачається із позовної заяви, позивачка, як спадкоємець першої черги, зверталася до нотаріальної контори із завою про прийняття спадщини, однак, на момент подачі такої заяви виявилось, що мати позивачки - ОСОБА_6 04.12.2019 року склала заповіт, яким заповідала все своє майно, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося, - ОСОБА_3 .

Як вбачається із самого заповіту, він був посвідчений секретарем виконавчого комітету Мокрокалигірської сільської ради Катеринопільського району Чуєнко Л.М. та зареєстрований в реєстрі за №71. Із зазначеного заповіту також вбачається, що у зв`язку похилим віком та хворобою заповідача ОСОБА_6 , оскільки остання не могла самостійно прочитати та підписати даний заповіт, він за її ж дорученням, в її присутності та присутності секретаря виконавчого комітету Мокрокалигірської сільської ради Катеринопільського району Чуєнко Л.М. та двох запрошених свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , попередньо прочитаний вголос та підписаний ОСОБА_8 (а.с. 13).

Згідно висновку судово-психіатричного експерта № 189 від 16.06.2022 року, ОСОБА_6 , станом на 04.12.2019 року хворіла на психічні розлади, які були стійкими та вираженими, впливали на її вільне волевиявлення, сприйняття нею значення своїх дій та здатність керувати ними на момент підписання вказаного документу. На час написання (підписання) заповіту 04.12.2019 року ОСОБА_6 виявляла ознаки помірно-вираженої судинної деменції (слабоумство), через що не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними (а.с. 298-202).

Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт є одностороннім правочином, оскільки залежить виключно від волі заповідача.

Згідно частини другої статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту).

Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених нормами ЦК України.

Загальні підстави недійсності правочину визначені статтею 215 ЦК України. Так, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частин 1-3,5,6 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивачка ОСОБА_1 посилається на те, що її мати не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними в момент складання розпорядження на випадок своєї смерті (складання заповіту), що свідчить про те, що оформлення і посвідчення заповіту відбулось з порушенням вимог закону, тому просила визнати оспорюваний заповіт недійсним.

Статтею 1247 ЦК України визначені загальні вимоги до форми заповіту, відповідно до яких, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначених у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Частина четверта статті 207 ЦК України передбачає, що якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє.

Згідно частини другої статті 1248 ЦК України, нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках.

Згідно зі статтею 7 Закону України «Про нотаріат», нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються законами України, постановами Верховної Ради України, указами і розпорядженнями Президента України, постановами і розпорядженнями Кабінету Міністрів України, а на території Республіки Крим, крім того, - законодавством Республіки Крим, наказами Міністра юстиції України, нормативними актами обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій.

Згідно пункту 1 глави 3 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року, нотаріус посвідчує заповіти фізичних осіб з повною цивільною дієздатністю, у тому числі подружжя, які складені відповідно до вимог статей 1233-1257 Цивільного кодексу України та особисто подані нотаріусу. Посвідчення заповіту через представників не допускається. У заповіті зазначаються місце і час складення заповіту, дата та місце народження заповідача. Заповіт особисто підписує заповідач.

Пунктом 2.1 розділу ІІ Порядку про вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №3306/5 від 11.11.2011 року, передбачено, що нотаріальні дії вчиняються в приміщенні органу місцевого самоврядування. В окремих випадках, коли громадянин не може з`явитися в зазначене приміщення, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаним приміщенням. Якщо нотаріальна дія вчиняється поза приміщенням органу місцевого самоврядування, то в посвідчувальному написі на документі і в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій записується місце вчинення нотаріальної дії із зазначенням адреси, а також причини, з якої нотаріальна дія вчиняється поза приміщенням органу місцевого самоврядування.

Посадові особи органів місцевого самоврядування, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують заповіти. При посвідченні заповіту посадова особа органу місцевого самоврядування встановлює особу заповідача та визначає обсяг його цивільної дієздатності. Посадова особа органу місцевого самоврядування посвідчує заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог статей 1247, 1251 ЦК України і особисто подані ними посадовій особі органу місцевого самоврядування. Заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням точного місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. Посадова особа органу місцевого самоврядування може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути прочитаний уголос та підписаний заповідачем, про що ним зазначається у заповіті перед його підписом. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися в присутності не менш як двох свідків. Свідками можуть бути лише особи з повною цивільною дієздатністю. Текст заповіту має містити відомості про особи свідків, а саме: прізвище, ім`я, по батькові кожного з них, дату народження, місце проживання, реквізити паспорта чи іншого документа, на підставі якого було встановлено особу свідка. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому (пункти 1.1, 1.4 розділу ІІІ вищевказаного Порядку).

У статті 1257 ЦК України передбачено вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, та зазначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині 3статті 203 ЦК України.

Також, як роз`яснено у пунктах 4, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 ЦК України, тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК України, тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до статей 215, 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Таким чином оспорюваний правочин є недійсним в силу визнання його судом, а нікчемний - в силу припису закону.

Зі змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.

Згідно з частинами першою та другою статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина четверта статті 203 ЦК України).

Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам Цивільного Кодексу України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

В пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 роз`яснено, що правила ст. 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Як відзначив Верховний Суд у постанові від 19.02.2020 року у справі № 372/1862/17, підставою для визнання правочину недійсним згідно з ч. 1 ст. 225 ЦК має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Таким чином, особа під час складення заповіту перебуває у стані «фактичної недієздатності».

При цьому слід врахувати, що в контексті ч. 1 ст. 225 ЦК заповідач має страждати тяжким психічним розладом, а не будь-якою іншою хворобою. Сама собою обставина, що заповіт складений у період, коли заповідач систематично хворів, перебував у нестабільному стані здоров`я, не міг себе самостійно обслуговувати, не є підставою для висновку про те, що особа страждала таким розладом здоров`я, який би впливав на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, і який би позбавив його можливості вільно і свідомо висловити свою волю.

Для встановлення психічного стану заповідача в момент складення заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року № 7).

Відтак, висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент складення заповіту.

Верховний Суд у постанові від 16.03.2020 року (справа № 204/1064/16-ц, провадження № 61-21834св19) наголосив, що висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину необхідно робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами. Будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи могла в конкретний момент вчинення правочину особа розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Отже, підставою для визнання правочину недійсним згідно з ч. 1 ст. 225 ЦК може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Згідно ст. 110 ЦПК висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Як встановлено в судовому засіданні, заповіт, складений 04.12.2029 року ОСОБА_6 та посвідчений секретарем виконавчого комітету Мокрокалигірської сільської ради Катеринопільського району Чуєнко Любов Миколаївною, якою було встановлено особу заповідача; заповіт складений у письмовій формі, із зазначенням точного місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача; заповіт, в зв`язку з похилим віком та хворобою заповідача ОСОБА_6 посвідчений в присутності двох свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , однак якою саме хворобою в заповіті не зазначено. При цьому, текст заповіту зачитаний вголос та підписаний іншою особою (не заповідачем) - ОСОБА_8 .

Для встановлення обсягу цивільної дієздатності заповідача ОСОБА_6 на момент складення оспорюваного заповіту, за клопотанням представника позивачки Білоглазенко Г.П. по справі судом призначалася посмертна судово-психіатрична експертиза, оскільки були необхідні спеціальні знання.

Згідно висновку судово-психіатричної експертизи №189 від 16.06.2022 року ОСОБА_6 хворіла на психічні розлади, які були стійкими та вираженими, впливали на її вільне волевиявлення, сприйняття нею значення своїх дій та здатність керувати ними і на час написання (підписання) заповіту 04.12.2019 року вона виявляла ознаки помірно-вираженої судинної деменції (слабоумство), через що не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними (а.с. 198-202). Підстав вважати вказаний висновок необґрунтованим чи таким, що суперечить матеріалам справи чи викликає сумніви в його правильності, немає.

При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що підстав для призначення у справі повторної посмертно-психіатричної експертизи, про яку, з метою спростування вже наявного у справі висновку №189 від 16.06.2022 року, клопотав представник відповідача - адвокат Колісник С.М., немає, оскільки для проведення призначеної ухвалою суду від 28.10.2020 року посмертної судово-психіатричної експертизи судом надавались експертам всі матеріали цивільної справи, необхідні для складання висновку; висновок експертизи є повним, чітким та конкретним, експертами досліджено надані матеріали. Сам відповідач ОСОБА_3 та його представник Колісник С.М. , не погоджуючись із таким висновком, не довели, що висновок експертизи є недостатньо обґрунтованим чи суперечить іншим матеріалам справи, чи при його складанні істотно порушені норми процесуального права, які регламентують призначення і проведення судової експертизи.

Також, суд вважає за необхідне зазначити, що доводи представника відповідача про те, що призначення по справі посмертної судово-психіатричної експертизи проводилося в підготовчому судовому засіданні, а інші докази (необхідні для проведення експертизи: пояснення свідків, амбулаторні книжки) забезпечувалися (збиралися) вже в судовому засіданні, в тому числі і висновок експерта, то вони не спростовують встановлені судом обставини та не можуть бути підставою для відмови в задоволенні позову. До того ж, збирання таких доказів проводилося на клопотання експерта та потребувало заслуховування в судовому засіданні пояснень учасників процесу та свідків, тому судом і був прийнятий саме такий порядок.

Згідно частин 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У відповідності до ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частинами 1, 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

А тому, враховуючи вищевикладене, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним та визнання заповіту, складеного ОСОБА_6 та посвідченого секретарем виконавчого комітету Мокрокалигірської сільської ради Катеринопільського району Чуєнко Любов`ю Миколаївною 04.12.2019 року, зареєстрованого в реєстрі за № 71 - недійсним.

Щодо пред`явленого ОСОБА_1 позову до відповідача - секретаря виконавчого комітету Мокрокалигірської сільської ради Катеринопільського району Чуєнко Любові Миколаївни, то він, на думку суду, до задоволення не підлягає, як такий, що заявлений до неналежного відповідача, оскільки в даній справі належним відповідачем має бути саме обдарована особа - ОСОБА_3 .

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з наступного.

Статтею 141 ЦПК України та Законом України «Про судовий збір» визначено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Враховуючи, що позов до відповідача ОСОБА_3 судом задоволений, тому, відповідно до ст. 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», до стягнення із відповідача ОСОБА_3 на користь позивача підлягає і судовий збір в розмірі 840 грн. 80 коп.

За змістом ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 137 ЦПК України, передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатом розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.

Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України).

Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. (ч.ч. 4, 5 ст. 137 ЦПК України).

Частиною 6 ст. 137 ЦПК України визначено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

На підтвердження витрат на правову допомогу адвоката під час розгляду даної справи, представником позивача до суду надано: договір № 27/20 від 13.07.2020 року про надання правничої допомоги, укладений між ОСОБА_1 та Адвокатським бюро Білоглазенко», в особі адвоката Білоглазенко Г.П., з якого вбачається, що сума обумовленого гонорару складає 10 000 грн. (а.с. 215); розрахунок суми гонорару за надання правничої допомоги від 29.08.2022 року (а.с. 217); акт виконаних робіт від 29.08.2022 року (а.с. 218); квитанція до прибуткового касового ордеру від 13.07.2020 року на суму 5 000 грн. та квитанція до прибуткового касового ордеру від 28.01.2022 року на суму 5 000 грн. (а.с. 216).

А тому, враховуючи викладене вище, оцінюючи наявні в матеріалах справи докази, які підтверджують понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 грн., а також беручи до уваги, що відповідачем до суду не подавалося відповідного клопотання про зменшення розміру витрат на правову допомогу та не доведено неспівмірність таких витрат, як це визначено ч.ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України, суд приходить до висновку про необхідність стягнення із відповідача ОСОБА_3 на користь позивачки ОСОБА_1 понесених нею судових витрат, а саме: витрат на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 10 000 грн.

Керуючись ст. 12, 13, 70, 76, 77, 81, 89, 133, 141, 265, 352, 354 ЦПК України, ст.ст. 15, 16, 203, 207, 215, 1225, 1233, 1247, 1248, 1257 ЦК України, Законом України «Про нотаріат», Порядком про вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №3306/5 від 11.11.2011 року, суд, -

в и р і ш и в :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , секретаря виконавчого комітету Мокрокалигірської сільської ради Катеринопільського району Чуєнко Любові Миколаївни про визнання заповіту недійсним - задовольнити.

Визнати недійсним заповіт від 04.12.2019 року, посвідчений секретарем виконавчого комітету Мокрокалигірської сільської ради Катеринопільського району Чуєнко Любов`ю Миколаївною, за № 71.

Стягнути із ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ), судовий збір в розмірі 840 грн. 80 коп. та витрати на правову допомогу адвоката в сумі 10 000 грн.

Рішення суду може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складений 16.09.2022 року.

Головуючий: В.М. Скляренко