КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/5197/2022
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Болотова Є.В.,

суддів: Кулікової С.В., Музичко С.Г.,

при секретарі Кузьмич Р.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Панченко Олександр Володимирович, про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та приведення сторін до первісного стану,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 грудня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Галагана В.І.,-

встановив:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із названим позовом.

Позивач просив: визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 12 червня 2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Панченком О.В.; скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 , індексний номер: 52627664 від 12.06.2020 року, внесений на підставі договору купівлі-продажу квартири від 12.06.2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Панченком О.В.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірний договір укладено з порушенням діючого законодавства.

ОСОБА_2 , продаючи квартиру ОСОБА_3 , мала право власності, передбачене договором купівлі-продажу квартири від 19 травня 2015 року.

Проте, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12 липня 2021 року у справі № 755/21049/15-ц визнано недійсною довіреність від 19 травня 2015 року, видану ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_5 , посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іценко О.Г., реєстровий номер № 996, визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири від 19 травня 2015 року, укладений від імені ОСОБА_6 на підставі довіреності від 19 травня 2015 року ОСОБА_5 з ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іценко О.Г., реєстровий номер № 1003.

Правовими підстави подачі ОСОБА_1 даного позову є те, що він є сином ОСОБА_4 ,після смерті якої залишилось спадкове майно квартира АДРЕСА_1 .

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16 грудня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

У відзиві на апеляційну скаргу представник приватного нотаріуса зазначила, що апеляційна скарга необґрунтована.

У судовому засіданні представник приватного нотаріуса проти апеляційної скарги заперечила.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про його час і місце повідомлялися належним чином.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника приватного нотаріуса, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем неправильно обрано спосіб захисту порушеного права.

Судом першої інстанції вказано, що позивачу слід на підставі статті 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним, з огляду на те, що підставою позову є придбання останнім набувачем квартири ОСОБА_3 цього майна за договором у особи, яка не мала права його відчужувати. Тобто, позивач має здійснити захист порушеного права шляхом звернення до суду із віндикаційним позовом про витребування майна, ураховуючи, що позивач не є стороною оспорюваних ним правочинів, та між позивачем та останнім власником квартири ОСОБА_3 існують не договірні, а речово-правові відносини щодо права на спірну квартиру.

Висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Встановлено, що 19 травня 2015 року між ОСОБА_4 , від імені якої на підставі довіреності, посвідченої 19 травня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іценко О.Г. за реєстровим номером № 996, діяла ОСОБА_5 , та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

12 червня 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Панченком О.В., рішення про державну реєстрацію права власності від 12.06.2020 року, індексний номер: 52627664.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12 липня 2021 року у справі № 755/21049/15-ц, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 28 вересня 2021 року, визнано недійсною довіреність від 19 травня 2015 року видану ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_5 , посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іценко Оксаною Григорівною, зареєстровану в реєстрі за № 996. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири від 19 травня 2015 року, укладений від її імені ОСОБА_4 на підставі довіреності від 19 травня 2015 року ОСОБА_5 з ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іценко Оксаною Григорівною, зареєстрований в реєстрі за № 1003.

Судовими рішеннями встановлено, що ОСОБА_1 звернувся 05 грудня 2018 року до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті своєї матері ОСОБА_4 . Отже, позивач є спадкоємцем за законом майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , оскільки прийняв спадщину.

Обґрунтовуючи поданий позов, ОСОБА_1 зазначив, що у разі задоволення позовних вимог, він в порядку спадкування може успадкувати квартиру АДРЕСА_1 , у відповідності до вимог ст. 1223 ЦК України. Спірний договір купівлі-продажу укладено з грубим порушенням норм діючого законодавства. Позивач посилається на вимоги ст. 216 ЦК України, згідно яких недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 203 ЦК України передбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`тою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частинами 2, 3 статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 216 ЦК України передбачено загальні наслідки недійсності правочину: недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього.

Згідно ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 зазначено, що за загальним правилом якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання недійсним оспорюваного договору купівлі-продажу, оскільки ОСОБА_1 обрано невірний спосіб захисту порушеного права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про те, що судом при вирішенні спору були порушені норми матеріального та процесуального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду від 16 грудня 2021 року постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, відтак підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги немає.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 382 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 13 вересня 2022 року.

Суддя-доповідач Є.В. Болотов

Судді: С.В. Кулікова

С.Г. Музичко