КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 759/4615/21 Головуючий у суді І інстанції Журибеда О.М.
Провадження № 22-ц/824/2876/2022 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

8 вересня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Святошинського районного суду міста Києва від 25 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «ІСКО», Слідчого відділу Святошинського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві, про стягнення боргу,

в с т а н о в и в:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «ІСКО» (далі - ТОВ «ІСКО»), третя особа - Слідчий відділ Святошинського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві (далі - СВ Святошинського УП ГУ НП у м. Києві), в якому просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість у розмірі 265 507,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих не себе зобов`язань за попереднім договором купівлі-продажу квартири, укладеним між сторонами 6 вересня 2018 року, за договором від 20 лютого 2020 року про розірвання вказаного попереднього договору купівлі-продажу та за угодою від 20 лютого 2020 року про розірвання договору про забезпечення виконання зобов`язань № ПК/5/9/1080 від 6 вересня 2018 року в частині неповернення коштів, сплачених позивачем в рахунок вартості однокімнатної квартири будівельний АДРЕСА_1 .

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 21 вересня 2021 року до участі у справі в якості співвідповідача залучено СВ Святошинського УП ГУ НП у м. Києві.

Заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 25 листопада 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ «ІСКО» на користь ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 246 921,51 грн.

Стягнуто з ТОВ «ІСКО»на користь держави судовий збір у розмірі 908,00 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідачем не надано доказів повернення позивачу грошових коштів в сумі 246 921,51 грн, як це передбачено умовами укладеної 20 лютого 2020 року між сторонами угоди про розірвання договору про забезпечення виконання зобов`язань, тому з урахуванням зазначених обставини та положень ЦК України, позовні вимоги про стягнення заборгованості за вказаною угодою підлягають частковому задоволенню.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням в частині незадоволених позовних вимог, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його часткового скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених в оскаржуваному рішенні, обставинам справи та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, а саме стягнути з відповідача на його користь 265 507,00 грн заборгованості.

Аргументи апеляційної скарги зводяться до того, що загальний розмір внесених позивачем на рахунок відповідача ТОВ «ІСКО» коштів становив 265 507,00 грн, а судом першої інстанції не було враховано, що умови, викладені в пункті 4.3 договору про забезпечення виконання зобов`язань № ПК/5/9/1080 від 6 вересня 2018 року та пункти 2, 3 угоди від 20 лютого 2020 року про розірвання даного договору є несправедливими, оскільки за невиконання своїх зобов`язань відповідач не несе жодної відповідальності, а інвестор (споживач) навпаки, внаслідок невиконання ТОВ «ІСКО» своїх зобов`язань, в разі розірвання договорів змушений нести неустойку у вигляді 7 % від внесеної ним грошової суми.Фактично суд з власної ініціативи застосував до позивача санкції на користь відповідача, врахувавши умови пунктів вищезгаданих договорів та не врахував, що укладення договору про розірвання первинних договорів було вимушеною дією позивача з метою повернення власних коштів, після того як він довідався про негативні факти про ТОВ «ІСКО». Крім того, за заявою позивача судов залучив співвідповідачем у справі СВ Святошинського УП ГУ НП у м. Києві, однак в оскаржуваному рішенні місцевий суд не обґрунтував підстав відмови у позовних вимогах до цього відповідача.

Відзиви на апеляційну скаргу відповідачівдо суду апеляційної інстанції не надійшли.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 6 вересня 2018 року між ТОВ «ІСКО» та ОСОБА_1 був укладений нотаріально посвідчений попередній договір купівлі-продажу квартири, предметом якого є однокімнатна квартира будівельний АДРЕСА_2 .

Відповідно до пунктів 1.3, 1.4 цього договору плановий строк введення в експлуатацію будинку - І квартал 2020 року, а сторони зобов`язуються укласти основний договір протягом ІІ кварталу 2020 року, але в будь-якому разі не раніше отримання відповідачем правовстановлюючих документів на об`єкт будівництва.

Для підтвердження зобов`язань, що виникли у сторін згідно з попереднім договором від 6 вересня 2018 року щодо укладення та нотаріального посвідчення основного договору купівлі-продажу квартири 6 вересня 2018 року сторони уклали договір про забезпечення виконання зобов`язань № ПК/5/9/1018.

Згідно із пунктом 2.2 договору забезпечення розмір грошових коштів, які сплачуються відповідно до умов договору, як забезпечення виконання зобов`язання згідно пункту 1.1 розділу 1 договору становить 265 500,00 грн, в тому числі ПДВ 20 % - 44 250,00 грн.

За пунктом 2.3 договору забезпечення платежі по договору здійснюються наступним чином: платіж у розмірі 180 000,00 грн, в тому числі ПДВ 20 % - 30 000,00 грн, ОСОБА_1 здійснює у строк до 20 вересня 2018 включно, а залишок коштів у розмірі 85 500,00 грн, в тому числі ПДВ 20 % - 14 250,00 грн зобов`язується сплачувати відповідачу частинами у сумі не меншій ніж 7 125,33 грн, починаючи з жовтня 2018 року і не пізніше 20 вересня 2019 року.

Пунктом 4.2 договору забезпечення передбачено, що у разі настання обставин, викладених у пункті 4.1 розділу 4 договору, та у зв`язку з цим розірвання попереднього договору, сума грошових коштів, що фактично була сплачена позивачем відповідачу згідно розділу 2 договору, повертається позивачу, за винятком суми грошових коштів у гривнях, що еквівалента 7 % від суми встановленої у пункті 2.2 розділу 2 договору, які залишаються у розпорядженні відповідача в якості неустойки.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем в повному обсязі були виконані умови зазначеного договору про забезпечення виконання зобов`язань № ПК/5/9/1018 щодо сплати грошових коштів, а саме внесено на поточний рахунок ТОВ «ІСКО» 265 507,00 грн вартості квартири, що підтверджується копіями відповідних квитанцій (а.с. 13-17).

20 лютого 2020 року між ТОВ «ІСКО» та ОСОБА_1 укладено нотаріально посвідчений договір про розірвання з вказаної дати попереднього договору купівлі-продажу квартири від 6 вересня 2018 року.

Крім того, сторони 20 лютого 2020 року уклали угоду про розірвання договору про забезпечення виконання зобов`язань № ПК/5/9/1080 від 6 вересня 2018 року, в якій дійшли згоди щодо припинення дії та розірвання зазначеного договору забезпечення.

На звернення позивача до Святошинського УП ГУ НП у м. Києві за № 5126 від 20 січня 2020 року з приводу протиправних дій службових осіб ТОВ «ІСКО» щодо заволодіння шахрайським способом грошовими коштами в сумі 265 500,00 грн при купівлі квартири, останнє листом від 24 січня 2020 року повідомило ОСОБА_1 , що СВ Святошинського управління поліції відносно службових осіб відповідача відкрито кримінальне провадження № 0006767 від 6 серпня 2017 року і його звернення направлено до слідчого відділу для розгляду в рамках вказаного кримінального провадження.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України, зокрема, свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У статтях 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі частиною першою статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору.

У статтях 526, 530, 610, 612 ЦК Українипередбачено, що зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. А відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У відповідності до статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (частина перша статті 547 ЦК України, частина перша статті 548 ЦК України)

При цьому за частиною другою статті 526 ЦК України виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.

Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 651 ЦК України).

Відповідно до вимог частин першої - третьої статті 653 ЦК України у разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо. У разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

Як свідчать матеріли справи, 20 лютого 2020 року між ТОВ «ІСКО» та ОСОБА_1 укладено угоду про розірвання договору про забезпечення виконання зобов`язань № ПК/5/9/1080 від 6 вересня 2018 року, пунктом 2 якої передбачено, що розмір грошових коштів, сплачених позивачем становить 265 507,00 грн, в тому числі ПДВ 20 % - 44 251,17 грн.

Відповідач утримує з позивача суму грошових коштів у гривнях, що еквівалента 7 % від суми встановленої у пункті 2.2 розділу 2 договору забезпечення, яка залишається у розпорядженні відповідача і становить 18 585,49 грн, в тому числі ПДВ 20 % - 3 097,59 грн.

Одночасно згідно із пунктом 3 угоди відповідач здійснює повернення грошових коштів у розмірі 246 921,51 грн, в тому числі ПДВ 20 % - 41 153,59 грн на умовах, зазначених у пункті 4.3 договору забезпечення, шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок позивача.

Підписавши 20 лютого 2020 року угоду про розірвання договору про забезпечення виконання зобов`язань № ПК/5/9/1080 від 6 вересня 2018 року, в якій сторони дійшли згоди щодо розміру і порядку повернення грошових коштів, ОСОБА_1 відповідно до статей 3, 627 ЦК України добровільно погодив такі умови розірвання зазначеного договору забезпечення, які йому були достеменно відомі і зрозумілі, що випливає зі змісту цього правочину, а тому в суду першої інстанції не було обґрунтованих підстав стягувати з ТОВ «ІСКО» на його користь заявлену суму грошових коштів, які були сплачені позивачем на виконання своїх зобов`язань за укладеними договорами, які в подальшому були розірвані в добровільному порядку.

Крім того, в пункті 7 угоди сторони підтвердили, що підписанням цієї угоди вони підтверджують відсутність одна до одної будь-яких претензій майнового чи немайнового характеру, окрім обов`язків сторін, викладених в цій угоді (а.с. 11).

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню (постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1383/2010 (провадження № 14-308цс18) та від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19)).

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Натомість відповідач таку презумпцію під час розгляду справи не спростував, підписану ним угоду про розірвання договору про забезпечення виконання зобов`язань не оспорював як по суті, так і у зв`язку з доводами про несправедливість її умов.

Колегія суддів виходить з презумпції правомірності та чинності укладеної між сторонами 20 лютого 2020 року угоди про розірвання договору про забезпечення виконання зобов`язань № ПК/5/9/1080 від 6 вересня 2018 року, у зв`язку з чим відхиляє посилання апеляційної скарги про те, що пункти 2, 3 цієї угоди є несправедливими в силу положень статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Водночас вказана норма передбачає саме визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, тоді як в межах даної справи таких вимог позивача не пред`являв.

Ураховуючи вимоги статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, тому при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, а правом визначати предмет та підставу позову наділений лише позивач (статті 13, 43, 49, 175 ЦПК України).

Виходячи з наведеного безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції з власної ініціативи застосував до позивача санкції на користь відповідача, врахувавши умови пунктів вищезгаданої угоди та не врахував, що укладення договору про розірвання первинних договорів було вимушеною дією позивача з метою повернення власних коштів.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що в оскаржуваному рішенні місцевий суд не обґрунтував підстав відмови у позовних вимогах до СВ Святошинського УП ГУ НП у м. Києві колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки жодних вимог до вказаного відповідача у межах цього судового розгляду звернуто не було, в тому числі після залучення його до участі у справі в якості співвідповідача позовні вимоги позивачем не уточнювались і не збільшувались, а також не змінювались предмет та підстави позову (стаття 49 ЦПК України).

При цьому як вказав Європейський суд з прав людини, пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову в оскаржуваній частині, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення про відмову у стягненні з відповідача на користь позивача залишку заборгованості у розмір 18 585,49 грн, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування в цій частині з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

В частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «ІСКО» про стягнення заборгованості у розмірі 246 921,51 грн рішення суду першої інстанції не оскаржується позивачем, тому згідно вимог статті 367 ЦПК України перегляду в апеляційному порядку не підлягає.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на те, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 10 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», судові витрати у вигляді судового збору за перегляд справи в суді апеляційної інстанції слід віднести в рахунок держави.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а заочне рішення Святошинського районного суду міста Києва від 25 листопада 2021 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: М.В. Мережко

С.І. Савченко