Справа № 344/6894/22
Провадження № 22-ц/4808/896/22
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.,

суддів: Бойчука І.В., Девляшевського В.А.,

за участю секретаря Мельник О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського міського суду, постановлену суддею Пастернак І.А. 16 червня 2022 року в м. Івано-Франківську у справі позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 , про визнання протиправним висновку, зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в:

13.06.2022 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 , про визнання протиправним висновку, зобов`язання вчинити дії.

Зазначив, що 02.04.2021 року ОСОБА_2 звернулася до Івано-Франківського міського суду з позовом до ОСОБА_1 про визначення місця проживання неповнолітніх дітей. Суд відкрив провадження в даній справі.

В якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору до участі в розгляді цієї справи було залучено Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, яким 05.08.2021 року було складено Висновок для подання до суду щодо визначення місця проживання дітей.

Позивачу ж даний Висновок не надсилався, він ознайомився з ним у вересні 2021 року при ознайомленні з матеріалами судової справи.

Вважає такий Висновок необґрунтованим, прийнятим без врахування усіх обставин, які мають значення для прийняття рішення, без дотримання принципу рівності перед законом.

Зазначає, що ним подавався позов з тим самим предметом спору і з тих самих підстав до Івано-Франківського окружного адміністративного суду, однак йому відмовлено у відкритті провадження у справі. А в постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22.06.2022 року у справі №300/986/22 вказано, що спори щодо підтвердження місця проживання дітей з одним із батьків, в тому числі щодо оскарження рішення виконавчого комітету про затвердження відповідного висновку служби у справах дітей про підтвердження місця проживання дітей, є спорами, що виникають із сімейних правовідносин, та вирішуються у порядку цивільного, а не адміністративного судочинства. Отже спірне рішення виконавчого комітету щодо визначення місця проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_3 , яке позивач просить визнати протиправним та скасувати, стосується відносин, що регулюються нормами сімейного права, та не є рішенням суб`єкта владних повноважень у сфері управлінської діяльності. Оскаржуване рішення хоч і прийняте суб`єктом владних повноважень, проте спрямоване на реалізацію приписів сімейного законодавства та впливає, насамперед, на особисті немайнові права позивача як батька дітей.

Аналогічна правова позиція викладена в подібних правовідносинах в постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.11.2019 року у справі №756/4477/18 (провадження №11-607апп19).

З огляду на викладене просив визнати незаконним висновок Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради (як органу опіки та піклування) від 05.08.2021 року щодо визначення місця проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_3 ; зобов`язати відповідача скласти та надати суду в справі №344/5007/21 новий висновок, в якому врахувати умови проживання, які пропонує дітям батько, дійсні умови проживання дітей з матір`ю.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 16.06.2022 року відмовлено у відкритті провадження у даній справі.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Вважає дану ухвалу незаконною та необґрунтованою, постановленою з порушенням норм процесуального права.

Зазначає, що вказав у позові, що спершу звертався з таким до Івано-Франківського окружного адміністративного суду, однак йому відмовлено у відкритті провадження у справі.

Вказує, що оскаржуваний висновок органу опіки та піклування є доказом у справі №344/5007/21, поданим суб`єктом владних повноважень. І хоча такий не є обов`язковим для суду при розгляді спору, його права як позивача будуть порушені, адже рішення суду в такому випадку буде виноситись без належно складеного законного та обґрунтованого висновку.

На його думку, він має безумовне право оскаржити діяння, що становить втручання в його права.

Вважає безпідставним твердження суду в оскаржуваній ухвалі, що спірні правовідносини підлягають вирішенню при розгляді справи №344/5007/21, оскільки в даній справі він є відповідачем, суд не може виходити за межі позовних вимог, а ЦПК України не передбачає можливості відповідачу заявити позов до третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Отже для захисту свого порушеного права він може лише звернутися до суду з новим позовом.

Також вважає, що даними діями та бездіяльністю органу місцевого самоврядування йому завдана моральна шкода. Однак він не може звернутися до суду з позовом про відшкодування такої шкоди, оскільки перед цим повинен довести неправомірність та незаконність таких дій.

Просить скасувати ухвалу Івано-Франківського міського суду від 16.06.2022 року, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Представник третьої особи - ОСОБА_2 - адвокат Созоник Т.Б. подала до суду відзив на апеляційну скаргу. Зазначає, що як вбачається з доводів, викладених позивачем в позовній заяві, він не обґрунтував в чому полягає порушення його прав, які саме його права порушені прийняттям оскаржуваного висновку. За змістом висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 28.01.2021 року у справі №753/6498/15-ц висновок органу опіки та піклування є лише одним з доказів у справі, носить рекомендаційний характер та не може бути самостійним засобом захисту порушеного права. Цьому документу може бути надана лише оцінка в сукупності з іншими доказами у справі при вирішенні по суті питання, для якого він був складений. А в постанові Верховного Суду від 01.07.2020 року у справі №522/23095/16-а вказано, що оскаржувані висновки та рішення є дорадчими документами та не тягнуть за собою виникнення будь-яких прав чи обов`язків у батьків щодо батьківських прав та визначення способів участі у вихованні дитини, оскільки такі висновки та рішення не порушують прав та обов`язків жодного з батьків. Правові наслідки для батьків виникають виключно в результаті прийняття рішення судом, в процесі якого і відбувається оцінка всіх доказів в сукупності, у тому числі і оспорюваних висновків та рішень органу опіки та піклування, які не мають наперед встановленої сили для суду, що розглядає спір про визначення місця проживання дитини. Також батько дітей має захищати свій інтерес під час судового розгляду у справі за позовними вимогами про визначення місця проживання дітей, а не ініціювати окрему судову справу щодо оскарження рішення органу опіки та піклування (постанова Верховного Суду від 09.06.2021 року у справі №370/408/19). Штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим (постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.01.2020 року у справі №50/311-б, від 22.09.2020 року у справі №910/3009/18). З огляду на викладене просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду без змін.

В судовому засіданні апеляційного суду апелянт доводи апеляційної скарги підтримав.

Представник третьої особи - адвокат Созоник Т.Б. щодо задоволення апеляційної скарги заперечила, просила оскаржувану ухвалу суду залишити без змін.

Представник відповідача в засідання апеляційного суду не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за відсутності представника відповідача

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвала суду першої інстанції зазначеним вимогам відповідає.

Постановляючи ухвалу про відмову у відкритті провадження у даній справі, суд першої інстанції виходив з того, що в Івано-Франківському міському суді розглядається справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дітей. І спірні правовідносини підлягають вирішенню при розгляді вказаної справи, де ОСОБА_1 є стороною і не позбавлений можливості надавати пояснення суду, зокрема, й висловити свою позицію з приводу висновку органу опіки та піклування. Отже позивачем обрано неправильний спосіб захисту свого права.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У частині першій статті 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц.

Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства (п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи, предметом спору у ній є визнання незаконним висновку Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради (як органу опіки та піклування) від 05.08.2021 року щодо визначення місця проживання дітей, зобов`язання відповідача скласти та надати суду в справі №344/5007/21 новий висновок, в якому врахувати умови проживання, які пропонує дітям батько, дійсні умови проживання дітей з матір`ю.

Разом з тим, судом встановлено, що в провадженні Івано-Франківського міського суду перебуває справа №344/5007/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, про визначення місця проживання неповнолітніх дітей.

Оскаржуваний висновок було складено на виконання ухвали Івано-Франківського міського суду у вищевказаній цивільній справі №344/5007/21 від 05.04.2021 року для розв`язання даного спору (а.с. 11-15).

Відповідно до ч.ч. 4-6 ст, 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Як зазначено в правовому висновку, викладеному в постанові Верховного Суду від 9 червня 2021 року у справі №370/408/19 (провадження №61-15434св20), законодавець визначив певний порядок вирішення батьками питання участі у виховані дитини. Так, у випадку якщо мати і батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може бути вирішений органом опіки та піклування або судом. Таким чином, законодавством встановлена варіативність вирішення цього питання, тобто батьки можуть його вирішити у судовому порядку або звернутися до відповідного органу опіки і піклування. Якщо хтось із батьків не погоджується із рішенням органу опіки та піклування, він може звернутися для вирішення спору щодо визначення місця проживання дитини до суду. У цьому випадку законодавство не вимагає окремого оскарження рішення органу опіки та піклування.

В постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 січня 2020 року у справі №50/311-б (провадження №12-143гс19), від 22 вересня 2020 року у справі №910/3009/18 (провадження №12-204гс19) вказано, що особа має захищати інтерес своїх дітей під час судового розгляду у справі за зазначеними позовними вимогами, а не ініціювати окрему судову справу щодо оскарження рішення органу опіки та піклування, що відповідає принципу процесуальної економії, відповідно до якого штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, і на дотриманні якого неодноразово наголошувала Велика Палата.

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі №333/6816/17 зазначено, що ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Не відповідатиме завданням цивільного судочинства звернення до суду з позовом, спрямованим на оцінювання доказів, зібраних в інших справах, на предмет їх належності та допустимості, або з метою створення підстав для звільнення від доказування в іншій справі (для встановлення у судовому рішенні обставин, які би не потрібно було надалі доказувати під час розгляду іншої справи). Недопустимим з огляду на завдання цивільного судочинства є ініціювання позовного провадження з метою оцінки обставин, які становлять предмет доказування у іншій справі.

У справі, що переглядається, на думку колегії суддів, позивачем цей принцип не дотримано. Адже оскарження під час розгляду справи рішень органу місцевого самоврядування не призвело до дійсного захисту інтересів позивача без необхідності повторного звернення до суду з такими вимогами.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для відмови у відкритті провадження у справі, обґрунтовано зауваживши, що оспорюваний висновок органу опіки та піклування є одним із доказів у справі, який підлягає оцінці судом у сукупності з іншими доказами при вирішенні спору.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому його відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги правильності висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Івано-Франківського міського суду від 16 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: І.В. Бойчук

В.А. Девляшевський

Повний текст постанови складено 19 вересня 2022 року.