23 серпня 2022 року м. Кропивницький
справа № 391/299/21
провадження № 22-ц/4809/408/22
Постановою Кропивницького апеляційного суду у складі суддів судової палати у цивільних справ: Дуковського О. Л. (головуючий та суддя-доповідач), Дьомич Л. М., Письменний О.А. від 23 серпня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Виробничого сільськогосподарського кооперативу «Колос», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Команіївська селищна рада Кіровоградської області про визнання права на земельну частку (пай ), апеляційну скаргу Виробничого сільськогосподарського кооперативу «Колос», залишено без задоволення, а рішення Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 09 грудня 2021 року - залишено без змін. Даним судовим рішенням визнано за ОСОБА_1 право на земельну частку (пай) із земель колективної власності КДСС «Колос» Компаніївського району Кіровоградської області. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Я, суддя Кропивницького апеляційного суду Дьомич Л.М, не погоджуюся з висновками суду першої та апеляційної інстанції про задоволення позовних вимог, визнання за позивачем права на земельну частку пай.
За змістом статей 15 та 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з частинами 1 та 2 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Спір виник з наступного. ОСОБА_1 з 01 лютого 1976 року був прийнятий у члени колгоспу імені Дзержинського Компаніївського району Кіровоградської області. У 1992 році відбулася реорганізація колгоспу імені Дзержинського Компаніївського району Кіровоградської області у Колективно-дольову селянську спілку «Колос» (далі КДСС «Колос»). Позивач набув членство у колективному сільськогосподарському підприємстві як колгоспник колгоспу імені Дзержинського, подавши особисту заяву про прийняття його у члени КДСС «Колос». Вказував, що його членство у КДСС «Колос» було припинено 07 лютого 1996 року, після розпаювання зазначеного господарства.
В подальшому по закінченню 25 років, а саме 26.04.2021 звернувся до відділу у Компаніївському районі Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області для отримання на його ім`я сертифіката щодо права на земельну частку (пай), який видавався громадянину України - члену колективного сільськогосподарського підприємства (сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства) встановленого зразка. У відповіді від 27.04.2021 відділу у Компаніївському районі Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області № 72/114-21 виявилося, що він не був включений до списку-додатку осіб до державного акту на право колективної власності на землю КДСС «Колос» Компаніївського району Кіровоградської області, а тому сертифікату на його ім?я не виготовлялося.
Обгрунтування вимог зводиться до позиції, що на час отримання КДСС «Колос» державного акта на право колективної власності на землю, він був членом КДСС «Колос» та набув право на земельний пай на підставі чинного законодавства, а тому звернувся до суду про визнанням за ним права на земельну частку (пай) із земель зазначеного колективного сільськогосподарського підприємства, які підлягали розпаюванню.
Сторона відповідача, заперечуючи проти доводів звернення вказала декілька заперечень, що становлять підстави апеляційного оскарження, а саме:
- на момент прийняття Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 8 вересня 1995 року, ОСОБА_1 не був членом даного господарства офіційно був звільнений, виключений із членів КДСС «Колос», а відтак не мав і не має права на земельну частку (пай) бувшого КДСС;
- Положенням про співвласників КДСС «Колос» від 28 лютого 1992 року, пунктом 2.2., передбачені умови за яких член спілки втрачає право на пай, що було застосовано до позивача, самовільне залишення місця роботи;
- припинення членства у КДСС «Колос» ОСОБА_1 відбулося в результаті переривання трудових відносин саме з 01.06.1995, а не в результаті засідання правління № 14 від 07.02.1996, на якому документально підтверджений факт здійсненого раніше позивачем проступку та сформульовані підстави звільнення його членства з КДСС «Колос» .
ОСОБА_1 відповідно до ст. 5 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» та п.2 розділу 2 Положення про співвласників колективно - дольової селянської спілки «Колос» втратив членство з 01.06.1995;
- пропущений позивачем строк позовної давності, враховуючі час коли виникли спірні правовідносини, застосування положень ЦК 1963 року, суд мав застосувати правові наслідки його спливу.
З доводами апеляційної скарги погоджуюсь, за наступного.
Відповідно до ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
За вказаним державним актом КДСС «Колос» отримало у колективну власність 6782,6 га (том 1 а.с. 89-90).
Колгосп імені Дзержнського в колективно-дольову селянську спілку (КДСС) реорганізовано в КДСС «Колос», затверджено статут КДСС та положення про співвласників КДСС «Колос» ( том 1 а.с. 201).
Позивач набув членство у КДСС «Колос» з часу його створення - 28.02.1992, а рішення про вибуття ОСОБА_1 із членів КСП, що записане в трудовій книжці за рішенням правління підприємства є 07.02.1996.
Тобто позивач набув право на земельну частку пай, так як звільнений був після отриманням відповідачем державного акту на право власності на землю. Так як станом на 21.12.1995, а саме на час видачі державного акту на право колективної власності на землю КДСС «Колос» Компаніївської селищної ради був членом даного підприємства, а тому має право на частку (пай), що кореспондується із Указом Президента України від 08.08.1995 №720/95 «Про порядок паювання земель переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» та ст.ст. 22, 23 Земельного Кодексу України, проте не отримав відповідний правовстановлюючий документ, який посвідчує таке право - сертифікат на земельну частку (пай).
Відповідно до пункту 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського товариства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.
Колегія суддів погодилась з доводами сторони, що невнесення до списків членів КСП не може бути підставою для позбавлення його права на земельну частку (пай) незалежно від того, чи свідомо, чи помилково відповідачем не виконано цього обов`язку.
Разом з тим, критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Рішення суду першої інстанції, залишене без змін колегії суддів апеляційного суду, не відповідає вказаним вимогам закону.
Згідно роз`яснень викладених в п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 за № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Переглядаючи в апеляційному порядку судові рішення, суд апеляційної інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряє правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
Звертаючись до суду з позовом, позивач одночасно не заявив про поновлення строку позовної давності, а відтак не вказав поважності причин такого строку. Враховуючи, що звернення відбулося по закінченню понад 25 років з дня видачі державного акту.
Відтак вважаю, що право позивача не підлягає захисту в судовому порядку.
За визначенням пункту 6 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України 2003 року правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких установлений законодавством, що діяло раніше, не закінчився до набрання чинності зазначеним Кодексом.
Згідно до статті 71 ЦК Української РСР 1963 року, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.
Відповідно до статті 75 ЦК Української РСР позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін.
На підставі статті 76 ЦК Української РСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.
Закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові (стаття 80 ЦК Української РСР).
Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу.
Механізм застосування позовної давності повинен корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю позивача про факт порушення його права.
Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав.
Тому, вважаю, що апеляційний суд, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, мав би дійти висновку про те, що у передбачений законом строк, встановлений статтею 71 ЦК Української РСР, ОСОБА_1 не звернувся до суду з зазначеними вимогами, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Позивач не заявляв і не наводив обґрунтованих підстав для визнання поважними причин пропуску строку позовної давності для звернення до суду із позовом.
Суд має враховувати стандарт доказування "вірогідність доказів" приймати до уваги докази, які свідчать про те, що позивач був обізнаний та міг бути обізнаним про порушене право.
Так, право на позов у ОСОБА_1 виникло з 5 грудня 1995 року, тобто після видачі КДСС «Колос» державного акту на землю, тому звернувшись до суду із цим позовом у червні 2021 року, позивач пропустив встановлений законодавством строк звернення до суду з позовом. Про порушення своїх прав сторона знала, або повинна була знати, коли почалося розпаювання земель колишніх колгоспників враховуючи, що останній постійно мешкає на території Компаніївського району Кіровоградської області.
Такий висновок відповідає обставинам і матеріалам справи, а також висновку Верховного Суду у справі з подібними правовідносинами (постанова Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 933/670/20). тлумачення норм матеріального права.
На моє переконання рішення суду першої інстанції мало б бути скасоване та ухвалене нове рішення про відмову в задоволенні позову.
Суддя Л.М. Дьомич