ВАСИЛЬКІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 362/318/22
Провадження 2/362/1400/22
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"12" вересня 2022 р. Васильківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Лебідь-ГавенкоГ.М.,

за участю секретаря Берковської Д.С.,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду у місті Василькові Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме, житловим будинком за адресою АДРЕСА_1 .

Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 квітня 2022 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком, призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження та призначено у справі підготовче судове засідання (а.с. 27).

Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 15.06.2022 року закрито підготовче судове засідання та справи призначена до судового розгляду (а.с. 36).

В судове засідання сторони не з`явилися, хоча були повідомлені про розгляд справи належним чином.

Представник позивача, направила до суду клопотання про розгляд справи у її відсутності. Позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити (а.с. 42).

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку.

В судовому засіданні суду стало відомо, що рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09 квітня 2020 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Данилівська сільська рада про визнання особою такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовлено (а.с.18).

Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 29 листопада 2021 року відмовлено у відкритті провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком (а.с.43-44).

Виходячи з п. 3 ч. 1 ст. 255 Цивільного процесуального кодексу (далі по тексту - ЦПК України), суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Тлумачення змісту пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України свідчить, що підставою для прийняття судового рішення про закриття провадження у справі є наявність іншого рішення суду, яке набрало законної сили та яке ухвалено між тими самими сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав.

У розумінні процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.

Верховний Суд в своїй постанові від 25 квітня 2019 року у справі №540/406/19 зазначив, що чи мала кількість справ, які є в провадженні суду/судів, ще не є достатньою підставою для того, щоб вважати ці справи типовими. У контексті цього звернення колегія суддів також звертає увагу на те, що поняття «аналогічні» вимоги і підстави позову не можна ототожнювати з поняттям «однакові» вимоги і підстави позову.

Окрім цього, Верховний Суд в своїй постанові від 22 травня 2019 року у справі №640/7778/18 (провадження № 61-48585св18) зазначив, що закриття провадження у справі у цьому разі можливе за умови, що рішення, яке набрало законної сили, є тотожним позову, який розглядається, тобто збігаються сторони, предмет і підстави позовів. Відповідно до наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) вказано, що «предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу».

Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасно зміна і предмета, і підстав позову не допускається. Разом з тим не вважаються зміною підстави позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19)).

Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі № 640/9380/19 (провадження № 61-6741св21), від 15 листопада 2021 року у справі № 428/9280/20 (провадження № 61-12194св21), від 21 грудня 2021 року у справі № 295/983/21 (провадження № 61-13906св21).

Як встановлено судом, заочним рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09 квітня 2020 року, що набрало законної сили, у справі № 362/557/20 між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 29 листопада 2021 року відмовлено у відкритті провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком з підстав, що встановлено наявність заочного рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09 квітня 2020 року, що набрало законної сили, у справі № 362/557/20 між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, а скарга від 15.05.2020 р. на ім`я начальника відділення поштового зв`язку № 5 м. Васильків Київської обласної дирекції Українського ДП поштового зв`язку «Укрпошта», лист ОСОБА_3 від 19.05.2020 р. та пояснювальна від 12.05.2020 р., не є іншими підставами для повторного подання позову до суду, що також набрала законної сили у справі №362/6407/21.

Суд, з огляду позовних вимог та доданих до матеріалів справи доказів, приходить до висновку про те, що акт обстеження від 19.11.2021 року, яким стверджується факт не проживання відповідача в будинку не є іншими підставами для повторного подання позову до суду, а доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин не вважаються зміною підстави позову, а також були підставою відмови у відкритті провадження у справі ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 29 листопада 2021 року у справі №362/6407/21.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 289 ЦПК України, заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Положенням ст. 352 ЦПК України закріплено право апеляційного оскарження, яким наділені учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.

Відповідно до статті 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Зміст даної статті не містить жодних застережень, які б надавали можливість за тих чи інших умов не виконувати судові рішення, які набрали законної сили. Зазначена норма Закону має імперативний характер і довільному та розширеному тлумаченню не підлягає.

Відповідно до засад цивільного судочинства, судове рішення, як таке, вже само по собі являється актом примусу, спрямованим на вчинення тих чи інших дій в інтересах та на користь учасників судового провадження.

Відповідно до рішення ЄСПЛ від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України», заява № 24465/04, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів. Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі.

Виходячи з характеру спірних правовідносин, складу сторін та обраного позивачем способу захисту, суд приходить до висновку про наявність підстав для закриття провадження у даній цивільній справі, оскільки на даний час набрало законної сили заочне рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09 квітня 2020 року про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особою такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а також ухвала Васильківського міськрайонного суду Київської області від 29 листопада 2021 року про відмову у відкритті провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком, що свідчить про те, що спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав вирішено судом шляхом ухвалення відповідного судового рішення, тому суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись статтями 18, 255 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком - закрити.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складання повного тексту ухвали суду.

Учасник справи, якому повний текст ухвали суду не було вручене в день її складання має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Текст ухвали виготовлено «16» вересня 2022 року.

Суддя Г.М.Лебідь-Гавенко