ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1244/22Головуючий по 1 інстанції
Справа №711/3329/21 Категорія: 310000000 Позарецька С. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2022 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Вініченка Б.Б., Василенко Л.І., Новікова О.М.

за участю секретаря Чуйко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Плакущого Сергія Володимировича на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 19 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання розірвання шлюбу фіктивним та анулювання актового запису, -

в с т а н о в и в:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що вона та ОСОБА_2 одружилися 13.06.2002р., про що свідчить актовий запис №671, відповідно до свідоцтва про одруження.

Після одруженні ОСОБА_2 став фактично проживати за адресою реєстрації позивача: АДРЕСА_1 , незважаючи на те, що він був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Спільних дітей вони не мали; у кожного з них були діти від інших шлюбів.

Через 16 років, у 2018р. через фізичне перенавантаження на своїй роботі у ОСОБА_2 , між подружжям виникли сімейні сварки та деякі елементи сімейного непорозуміння на побутовому ґрунті. Не маючи один до одного ніяких матеріальних претензій, позивач разом з чоловіком вирішили звернутися до органів РАЦСу та розірвати свій шлюб.

18.06.2018р. Черкаським відділом ДРАЦСу ГТУЮ у Черкаській області за заявами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 шлюб розірвано, про що складено відповідний актовий запис №374, про що ними отримані відповідні свідоцтва; прізвища вони не змінювали.

Після оформлення розірвання шлюбу, фактичного розлучення між ними не сталося. Вони сприйняли цю ситуацію як жарт; продовжували свої стосунки як чоловік та жінка; разом проживали в одній квартирі АДРЕСА_3 ; про оформлення розлучення ніхто не знав і вважали їх як сім`я. Стосунки між ними покращились і вони мали бажання зафіксувати свої стосунки реєстрацією одруження, але цього не зробили. Окремо вони не проживали, вели спільний побут, мали спільний бюджет, опікувалися один одним, проводили разом відпочинок.

16.04.2021р., коли позивач була відсутня вдома, ОСОБА_2 знаходився за місцем їхнього проживання і раптово помер, що зафіксовано лікарським свідоцтвом про смерть №435 від 19.04.2021р. Поховання було проведене позивачем і за її кошти.

Позивач вважає, що розірвання шлюбу було фіктивним, оскільки була відсутня внутрішня воля щодо такого розірвання, вони підтримували подальші шлюбні відносини і не мали наміру їх припиняти.

Також зазначено, що слід провести анулювання актового запису цивільного стану відділом державної реєстрації актів цивільного стані за місцем його зберігання.

Таким чином, позивач просила суд визнати фіктивним розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстроване Черкаським міським відділом ДРАЦСу ГТУЮ у Черкаській області 18.09.2018р., актовий запис №374; анулювати актовий запис №374 від 18.09.2018р., складений відповідачем.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 19 липня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено належними, допустимими та переконливими доказами те, що колишнє подружжя не мало наміру припиняти шлюбні відносини. При цьому, зазначено, що показання свідків не можуть бути єдиними доказами по справі.

Судом враховано, що за життя ОСОБА_2 ні він, ні його колишня дружина ОСОБА_1 не порушували питання про фіктивність розірвання шлюбу і лише через місяць після смерті ОСОБА_2 , остання звернулася до суду з позовом про визнання розірвання шлюбу фіктивним з метою отримання спадщини. Також відсутні підстави вважати, що дії колишнього подружжя після розірвання шлюбу були спрямовані на реалізацію функцій сім`ї та мети шлюбних відносин.

Крім того суд вважав, що Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) не є належним відповідачем по даній справі, він не повинен відповідати за пред`явленими позовними вимогами. Крім того, враховуючи обставини, на які посилається позивач, мету визнання фіктивним розірвання шлюбу, судом зазначено, що відповідати за пред`явленим позовом можуть інші особи, зокрема спадкоємці після смерті спадкодавця ОСОБА_2 , але про них суду не вказано і позивач відповідних клопотань про заміну неналежного відповідача на належного чи про залучення співвідповідача, не подавав.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 адвокат Плакущий С.В. оскаржив його в апеляційному порядку та зазначив, що рішення суду є незаконним, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, тому просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач вважає, що розірвання шлюбу в момент його розірвання було фіктивним, оскільки була відсутня її з чоловіком внутрішня воля щодо розірвання шлюбу, так як вони з чоловіком здійснили фіктивне розлучення через життєві обставини, продовжували підтримувати подальші шлюбні відносини та ніколи не мали наміру їх припинення.

Вказує, що припинення шлюбних відносин відбулося з метою отримання субсидії по житлово-комунальним послугам на квартиру ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 . Зазначає, що в матеріалах справи містяться належні докази, які підтверджують факт підтримання подальших шлюбних відносин після розірвання шлюбу.

Вважає, що позивачем визначено належного відповідача у справі.

Крім того, в поданій апеляційній скарзі представник позивача просив суд долучити до матеріалів справи копію паспорта дочки позивача ОСОБА_3 , копію свідоцтва про шлюб дочки позивача ОСОБА_3 , копію довідки про внесення відомостей до Єдиного Державного демографічного реєстру дочки позивача ОСОБА_3 із зазначенням в ньому місцем проживання АДРЕСА_2 та дати реєстрації 27.07.2018 року; копію виписного епікризу з медичної карти стаціонарного хворого №1004 відділення №10 ОСОБА_4 із зазначенням відомостями про родичів, опікунів: невістка ОСОБА_1 .

Вказані докази не могли бути подані до суду першої інстанції, оскільки дочка позивача проживає в республіці Польща, а тому через карантинні обмеження та введення воєнного стану, ОСОБА_1 не мала можливості отримати вказані документи. Про наявний виписний епікриз з медичної карти стаціонарного хворого №1004 ОСОБА_4 позивач дізналася наприкінці липня 2022 року при ознайомленні представником позивача з матеріалами іншої судової справи.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Згідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частина 3 статті 367 ЦПК України).

До поданої апеляційної скарги позивачем долучено докази, а саме: копію паспорта дочки позивача ОСОБА_3 , копію свідоцтва про шлюб дочки позивача ОСОБА_3 , копію довідки про внесення відомостей до Єдиного Державного демографічного реєстру дочки позивача ОСОБА_3 із зазначенням в ньому місцем проживання АДРЕСА_2 та дати реєстрації 27.07.2018 року. Позивач зазначає, що докази не були долучені у суді першої інстанції, оскільки її донька проживає за межами України в республіці Польща, а тому у зв`язку із веденням карантину для запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, а в подальшому введенням на території України воєнного стану, донька не мала можливості їх надати позивачу.

Колегія суддів такі твердження відхиляє, оскільки такі документи могли бути надіслані позивачу засобами поштового або електронного зв`язку.

Щодо долучення як доказу виписного епікризу з медичної карти стаціонарного хворого №1004 відділення №10 ОСОБА_4 із зазначенням відомостями про родичів, опікунів: невістка ОСОБА_1 , то колегія суддів також враховує, що жодних виняткових обставин неподання такого доказу позивачем не наведено, а факт його отримання наприкінці липня 2022 року жодним чином не підтверджено.

Отже, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для прийняття зазначених доказів.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Оскаржуване судове рішення відповідає зазначеним вимогам закону.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб 13.06.2002р., про що складено актовий запис №671 та було видане Черкаським міським відділом реєстрації актів громадянського стану свідоцтво про одруження серія НОМЕР_1 .

ОСОБА_1 з 1992р. зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , а ОСОБА_2 з 1991р. за адресою: АДРЕСА_2 .

Крім того, встановлено, що 14.08.2018р. ОСОБА_2 та ОСОБА_1 подали до Черкаського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Черкаській області заяву про розірвання шлюбу, в якій зокрема, - зазначено, що вони за взаємною згодою просять розірвати шлюб у встановленому законодавством порядку; також зазначено, що з умовами розірвання шлюбу вони ознайомлені, про відповідальність за повідомлення завідомо неправдивих відомостей відділу попереджені.

За відомостями актового запису про розірвання шлюбу №374 від 18.09.2018р. чоловік ОСОБА_2 та дружина ОСОБА_1 розірвали шлюб, який укладений між ними 13.06.2002р. (актовий запис №671).

Відповідно до даних лікарського свідоцтва про смерть №435 від 19.04.2021р. та свідоцтва про смерть серія НОМЕР_2 , ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Черкаси. При цьому, зазначене його місце проживання: АДРЕСА_2 , а місце смерті АДРЕСА_1 . Спільних дітей вони не мали.

Поховання ОСОБА_2 , зокрема здійснювала позивач, відповідно до договору-замовлення №7 від 20.04.2021р., видаткової накладної від 20.04.2021р., товарних чеків.

В обґрунтування позовних вимог позивачем також надані наступні докази: квитанції-розрахунки щодо оплати комунальних послуг за адресами: АДРЕСА_4 ; інформація ВП-спецрозділ від 20.08.2018р. про те, що з ОСОБА_2 в дохід держави стягувався штраф в сумі 17грн. відповідно до постанови Придніпровського райсуду м. Черкаси від 16.12.2005р. №3-18070 і виконавче провадження завершене (дата відсутня); копія довіреності від 02.07.2018р., за якою ОСОБА_5 уповноважила ОСОБА_2 на вчинення ряду повноважень (посвідчена нотаріусом №3735); договір-замовлення №1094 на організацію та проведення поховання ОСОБА_6 та довідку про причини смерті останнього; свідоцтво на право власності на житло від 10.07.1997р. про співвласника квартири АДРЕСА_5 ОСОБА_2 , декларацію №0001-К5КА-Н0А0 щодо вибору лікаря тощо.

В суді першої інстанції було заслухано ряд свідків, які показали наступне.

Свідок ОСОБА_7 показала, що є сусідкою ОСОБА_1 і знає її з моменту народження, а ОСОБА_2 знала близько 20 років. Про те, що вони розлучились дізналась після його смерті. Певний період часу з ними жила дочка позивача ОСОБА_8 , а потім вона виїхала. Жили вони добре, помер ОСОБА_2 вдома, коли ОСОБА_1 , була відсутня.

Свідок ОСОБА_9 показала, що знає сім`ю ОСОБА_10 з 2009р.; вони дружили сім`ями, разом відпочивали. Певний час з ОСОБА_11 та ОСОБА_12 жила дочка ОСОБА_13 . У ОСОБА_12 був син від першого шлюбу, але вона його не знає. Зі слів ОСОБА_14 вона знає, що вони розлучились з-за фінансового положення, щоб отримати субсидію. Вони ніколи не жили окремо; вели спільно господарство, купували продукти та різні речі тощо.

Свідок ОСОБА_15 показав, що знає ОСОБА_16 та ОСОБА_12 з 2009-2010р.р. по роботі, а також дружили, зустрічалися у них на дачі, відпочивали разом. Чи перебували вони у шлюбі, свідок не знає. Вже минув рік, як ОСОБА_12 помер. Про факт їхнього не проживання разом, він не знає. Вони жили як сім`я, оскільки разом їх підвозив до будинку, разом вони зустрічались.

За правилом статті 108 СК України за заявою заінтересованої особи розірвання шлюбу, здійснене відповідно до положень статті 106 цього Кодексу, може бути визнане судом фіктивним, якщо буде встановлено, що жінка та чоловік продовжували проживати однією сім`єю і не мали наміру припинити шлюбні відносини. На підставі рішення суду актовий запис про розірвання шлюбу та свідоцтво про розірвання шлюбу анулюються органом державної реєстрації актів цивільного стану.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 травня 2020 року в справі № 461/6692/16-ц (провадження № 61-46020св18) зроблено висновок, що «розірвання шлюбу може бути визнане фіктивним за таких умов: розірвання шлюбу повинно бути здійснене відповідно до положень статті 106 СК України, тобто органом державної реєстрації актів цивільного стану; жінка та чоловік після розірвання шлюбу продовжували проживати однією сім`єю; на момент розірвання шлюбу вони не мали на меті припинення шлюбних відносин. При цьому для визнання розірвання шлюбу фіктивним є необхідною наявність не лише факту спільного проживання, а і фактів, які підтверджують існування в обох з подружжя внутрішньої волі до підтримання подальших шлюбних відносин та її виявлення у вигляді активних дій. Такими активними діями є: 1) дії, спрямовані на реалізацію функцій сім`ї та мети шлюбних відносин (наприклад, репродуктивної функції); 2) подальше активне ведення спільного господарства, подальша спільна праця, спрямована на забезпечення фінансової стабільності союзу чоловіка та жінки та збільшення їх спільного капіталу. […] Встановивши фактичні обставини справи, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, правильно застосувавши наведені вище положення СК України, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач не довела наявності умов, за яких розірвання шлюбу можливо визнати фіктивним, зокрема, позивач не довела, що дії колишнього подружжя після розірвання шлюбу були спрямовані на реалізацію функцій сім`ї та мети шлюбних відносин та не надала доказів, що колишнє подружжя не мало наміру припиняти шлюбні відносини. При цьому суд правильно врахував, що за життя ОСОБА_6 жоден із колишнього подружжя не порушував питання про фіктивність розірвання шлюбу».

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (частини перша, п`ята, шоста, сьома статті 81 ЦПК України).

Згідно частини першої статті 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження (пункти 1 та 2 частини першої статті 264 ЦПК України).

Колегія суддів, перевіривши доводи позивача та дослідивши надані на їх підтвердження докази доходить висновку, що позивач не довів факт проживання з ОСОБА_2 однією сім`єю після розірвання шлюбу.

Колегія суддів відхиляє доводи позивача, що розірвання шлюбу їм було необхідно для оформлення субсидії, оскільки такі аргументи ОСОБА_1 не підтверджені жодними доказами.

ОСОБА_1 не довела наявності умов, за яких розірвання шлюбу можливо визнати фіктивним, зокрема, що дії колишнього подружжя після розірвання шлюбу були спрямовані на реалізацію функцій сім`ї та мети шлюбних відносин, ведення ними спільного господарства та спільної праці. Крім того, колегія суддів також враховує, що після розлучення, яке за доводами позивача, вони сприйняли як жарт, жоден із подружжя не оспорював чинність розірвання шлюбу, а питання щодо фіктивності його розірвання постало тільки після смерті ОСОБА_2 , що як видно із матеріалів справи, крім іншого, стосується і питання спадкування після його смерті.

Зазначення ОСОБА_2 в декларації № 0001-К5КА-Н0А0 від 09.11.2020 року місце фактичного проживання АДРЕСА_1 не свідчить про підтримання позивачем та ОСОБА_2 шлюбних відносин після розірвання шлюбу.

Колегія суддів також погоджується з оцінкою суду першої інстанції наданою іншим доказам у справі, а саме, що долучений позивачем фотознімок не вказує про події, які мали місце після розірвання шлюбу; листування по мобільному телефону також не свідчить про те, що листування відбувалось саме між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та ще й у період з вересня 2018р. до моменту смерті ОСОБА_2 з приводу покращення домашнього побуту. Надані позивачем квитанції-рахунки на оплату комунальних послуг жилого помешкання, що по АДРЕСА_4 також не вказують на те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спільно витрачали спільні бюджетні кошти на утримання житла, враховуючи, що взагалі не доведено, яке відношення вони мали до цього житла. Що стосується обставин по організації ОСОБА_2 та поховання ОСОБА_17 (як вказує позивач це її батько, але ця обставина не є доведеною), то якщо такі події і мали місце, то сталося це ще задовго до розірвання шлюбу 14.04.2014р. Не свідчить про наявність між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 шлюбних відносин і факт надання ОСОБА_5 останньому певних повноважень, про що зазначено у довіреності, посвідченій 02.07.2018р. приватним нотаріусом Фіщук С.О. До того ж ця подія мала місце до подачі вказаними вище особами заяви про розірвання шлюбу.

Отже, показання свідків, а також фотознімки, надані ОСОБА_1 , як докази проживання її з ОСОБА_2 однією сім`єю після розірвання шлюбу не є достатніми доказами для підтвердження фіктивності розірвання шлюбу.

Крім того, як було зазначено вище, за життя ОСОБА_2 позивач не ставила питання про фіктивність розлучення, що мало місце 18 вересня 2018 року, а дане питання стало актуальним для неї тільки після смерті ОСОБА_2 та відкриття спадщини на його майно.

Доказів того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не мали наміру припинити шлюбні відносини, позивачем суду не надано.

Зі змісту статей 55, 175 ЦПК України на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі.

Суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем.

У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно особливостей спірних правовідносин), суд повинен відмовити у задоволенні позову.

Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав позову є правом позивача. Разом з тим установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Таким чином, пред`явлення позовних вимог до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц, від 05 травня 2019 року у справі № 554/10058/17.

Однієї з підстав для відмови у задоволенні позову суд вважав те, що Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) не є належним відповідачем по даній справі, він не повинен відповідати за пред`явленими позовними вимогами.

Однак, колегія суддів не в повній мірі погоджується з такими висновками суду, оскільки при розгляді даної справи коло спадкоємців встановлено не було, а предмет позовних вимог є визнання розірвання шлюбу фіктивним, тому у справі, що розглядається позивачем правильно визначено відповідача.

Водночас, помилковість зазначених висновків суду на правильність рішення по суті не впливає.

Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Плакущого Сергія Володимировича залишити без задоволення.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 19 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 вересня 2022 року.

Судді: