Єдиний унікальний номер: 448/1273/21
Провадження № 2/448/62/22
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

повне)

15.09.2022 року м.Мостиська

Мостиський районний суд Львівської області в складі:

головуючий - суддя Юрій БІЛОУС,

за участю секретарів судового засідання - Ірини РОМАНЧЕНКО та Оксани ТХІР,

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі: Головне управління Національної поліції у Львівській області, Львівська обласна прокуратура та Державна Казначейська служба України,

розглянувши у відкритому судовому засіданні (в порядку спрощеного позовного провадження) у залі суду м.Мостиська (Львівська область, Яворівський район, місто Мостиська, вулиця Грушевського, 1/9, 81300) цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області, Львівської обласної прокуратури та Державної Казначейської служби України,

про: відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

представник відповідача - Львівської обласної прокуратури - Ольга БІЛОЗІР,

представник відповідача - Головного управління Національної поліції у Львівській області, не з`явився,

представник відповідача - Державної Казначейської служби України, не з`явився,

в с т а н о в и в:

Описова частина

І. Стислий виклад обставин справи:

Громадянин ОСОБА_1 (надалі Позивач) звернувся до суду із вказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 28.05.2016р. Мостиським ВП Яворівського ВП ГУНП у Львівській області відкрито кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000416 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15 - ч.2 ст.194 КК України.

Вказує, що 19 жовтня 2017 року слідчим СВ Мостиського ВП ГУНП у Львівській області йому, Позивачу, у даному кримінальному провадженні оголошено та вручено повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.15 - ч.2 ст.194 КК України. Згідно повідомлення про підозру він підозрювався у тому, що 28.05.2016р. близько 02:00 год., маючи умисел на умисне знищення чужого майна, а саме приміщення магазину « Чумак », що знаходиться в с.Гостинциве, вул.Центральна,53 , що належить ТзОВ «Чумак», та матеріальних цінностей, що знаходились в середині магазину, усвідомлюючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання з використанням заздалегідь заготовлених предметів, а саме: пристроєм для бортування коліс розбив шибку у вікні вказаного магазину і підпаливши пляшку з сумішшю нафтопродуктів (бензин, дизельне пальне з мінеральною моторною оливою) закинув таку в середину магазину, спричинивши загоряння приміщення магазину вартістю 532тис.101грн., та матеріальних цінностей вартістю 162 тис. грн., загальною вартістю 694тис.101грн. Однак, свій злочинний намір не довів до кінця, так як працівниками Мостиського РС ГУ ДСМС України, які прибули на місце події, вказана пожежа була ліквідована. В подальшому кримінальне провадження було скеровано до суду.

Зазначає, що вироком Мостиського районного суду Львівської області від 20.08.2019р. його, Позивача, визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2ст.15-ч.2ст.194 КК України та виправдано на підставі п.2 ч.1 ст.373 КПК України, - у зв`язку з недоведеністю вчинення кримінального правопорушення обвинуваченим. Надалі, прокурор та представник потерпілої особи оскаржили даний вирок, подавши апеляційні скарги відповідно. Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду від 17.12.2019 року апеляційні скарги прокурора та представника потерпілої особи залишені без задоволення, а вирок Мостиського районного суду Львівської області від 20 серпня 2019 року залишено без змін.

Стверджує, що не погодившись і з рішенням суду апеляційної інстанції прокурор подав касаційну скаргу на вказаний вирок місцевого суду. Згідно постанови Верховного Суду від 08.10.2020р. вирок Мостиського районного суду Львівської області від 20 серпня 2019р. та ухвалу Львівського апеляційного суду від 17 грудня 2019 р. залишено без змін, а касаційну скаргу прокурора без задоволення. Таким чином зазначив Позивач те, що його повністю реабілітовано у незаконному звинуваченні.

Покликається на те, що внаслідок незаконного притягнення його, Позивача до кримінальної відповідальності, незаконними діями органу досудового слідства йому було завдано моральної шкоди, яку він оцінює в розмірі 213 677 грн., і вважає, що саме ця сума моральної шкоди буде достатньою та розумною, виходячи з часу незаконного його перебування під слідством та судом.

Також вказує, що протягом 35 місяців 19 днів він, Позивач позбавлений був можливостей у повному обсязі реалізовувати свої звички і бажання, переніс глибокі психологічні хвилювання внаслідок незаконного перебування під слідством та судом, оскільки значний проміжок часу повинен був витрачати на явки до органів досудового слідства, до суду, вживати заходів щодо захисту своїх прав проти обвинувачення. Крім того сам факт незаконного притягнення його до кримінальної відповідальності принизив його людську гідність, понизив авторитет серед родичів та друзів, дуже негативно вплинув на ділову репутацію. Все це в сукупності негативно відобразилось на соціальному статусі та перспективах на майбутнє, порушило звичайний душевний стан, призвело до зниження самооцінки, стійкої недовіри до оточуючих, а віра у закон і захист з боку держави були підірвані.

З огляду на наведене, просив суд стягнути з Державного бюджету України, шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України, на його, ОСОБА_1 користь компенсацію моральної шкоди заподіяної внаслідок незаконних дій органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, в розмірі 213 677 грн.

19.11.2021 року від сторони Відповідача - Львівської обласної прокуратури на адресу суду надійшов відзив на вищевказаний позов. У даному відзиві сторона Відповідача повністю заперечує щодо позовних вимог Позивача. При цьому зазначає, що розмір відшкодування, наведений у позовній заяві, є необґрунтованим і безпідставним. В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначає, що перебував під слідством і судом в період з 19.10.2017р. по 08.10.2020р., тобто повних 35 місяців та 19 днів, чим йому завдано моральної шкоди, яку він оцінив в 213 677 гривень. Однак підрахунок часу перебування Позивача під слідством і судом розрахунок сум які підлягають до стягнення не є аргументованими в контексті встановленого мінімального розміру виплат встановлених законом на 2021 рік. Також даний розрахунок спростовується тим, що ухвалою Львівського апеляційного суду від 17.12.2019 року, апеляційні скарги прокурора та представника потерпілої особи залишено без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін. У пунктах 1.1, 1.2 рішення Конституційного Суду України від 27 жовтня 1999 року у справі № 1-15/99 зазначено, що кримінальна відповідальність настає з моменту набрання законної сили обвинувальним вироком суду. Притягнення до кримінальної відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/2373 1/1 5-ц (провадження № 14-298цс18) розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суд, необхідно визначати виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження. За таких обставин строк перебування Позивача під судом і слідством закінчився в день набрання законної сили ухвалою Львівського апеляційного суду області від 17.12.2019 (зазначене узгоджується з висновком Верховного Суду викладеним у постанові від 12.02.2020 у справі №295/692/17). Також, Позивач повинен обґрунтувати та надати належні докази на підтвердження факту заподіяння йому моральних чи фізичних страждань, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі заявник оцінює заподіяну шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення справи. В матеріалах справи відсутні докази того, що завдані Позивачу душевні та психічні страждання свідчать про погіршення стану його здоров`я, порушення стосунків з оточуючими людьми, а також суттєве обмеження прав та можливостей, які потребують додаткових матеріальних затрат. Відтак, на думку сторони Відповідача, Позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт заподіяння йому моральних страждань, причинно-наслідкового зв`язку між заподіянням моральних страждань і оціненою шкодою. У зв`язку з наведеним, сторона відповідача - Львівська обласна прокуратура, просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

25.11.2021 року від сторони Відповідача - ГУНП у Львівській області на адресу суду надійшов відзив на вищевказаний позов. У даному відзиві сторона Відповідача повністю заперечує щодо позовних вимог Позивача. При цьому зазначає, що важливою умовою для осіб, які звертаються до суду для відшкодування моральної шкоди, є наявність доказів. Це факти, що підтверджують страждання фізичної особи, про які йдеться у вищезазначеній статті 23 ЦК України. Відтак доказами заподіяння Позивачу моральної шкоди мають слугувати висновки психолого - психіатричної експертизи, однак жодної експертизи на підтвердження отримання Позивачем фізичних чи душевних страждань не проводилося. Вказують, що у пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних страждань або витрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну шкоду та з чого він при цьому виходить. Відсутність принаймні одного з вказаних вище елементів виключає можливість покладення відповідальності на конкретного суб`єкта - ГУНП у Львівській області. У позові позивачем ОСОБА_1 не доведено наявності вини їх установи, безпосереднього причинного зв`язку між неправомірними, на думку позивача, діями їхньої установи та заподіяною моральною шкодою. Отже, наявність шкоди ще не породжує абсолютного права на її відшкодування будь-якою особою, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно надивши суб`єкта такої відповідальності. З огляду на ними викладене, просили суд у задоволенні позову відмовити.

26.11.2021 року від сторони Відповідача - Державної казначейської служби України на адресу суду надійшов відзив на вищевказаний позов. У даному відзиві сторона Відповідача повністю заперечує щодо позовних вимог Позивача. Щодо залучення органу Казначейства до участі у справі в якості співвідповідача, то з даного приводу зазначає те, що останнє може бути залучено до участі у справі виключно в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, зважаючи на те, що на органи Казначейства покладено функції з виконання судових рішень по даній категорії справ, а саме: безспірне списання коштів Державного бюджету за бюджетною програмою 3504030 для виконання судових рішень про стягнення коштів для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства прокуратури і суду, тощо. Сам факт стягнення коштів з Державного бюджету не може бути підставою для обов`язкового залучення до участі у справі відповідачем Казначейства чи його територіального органу. Окрім цього зазначає, що органи державної виконавчої служби не залучають до участі у справах, виконання судових рішень по яких входить до їх компетенції. В даному випадку Казначейство виступає органом на який покладено виконання судових рішень по даній категорії справ. Щодо стягнення моральної шкоди, то Позивачем не надано достатніх і допустимих доказів на підтвердження наявності завданої йому моральної шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявності причинного зв`язку між завданою шкодою і протиправними діями відповідачів. Стверджує, що Позивачем також не вірно вказано період розрахунку під час перебування під слідством та судом, оскільки, у випадку задоволення позову, слід рахувати період з 19.10.2017 року по 17.12.2019 року, а не по 08.10.2020 року і не вірно вказана сума моральної шкоди, яка явно безпідставно завищена. З огляду на ними викладене, просили у задоволенні вказаного позову відмовити.

30.11.2021 року, а також від 06.12.2022 року від сторони позивача на адресу суду надійшли відповіді на відзиви відповідачів - Львівської обласної прокуратури, ГУНП у Львівській області та Державної казначейської служби України. У вказаних відповідях сторона позивача наголошує на тому, що саме заявлена моральної шкоди буде достатньою та розумною, виходячи з часу незаконного перебування ОСОБА_1 під слідством та судом та виходячи з розміру мінімальної заробітної плати. Покликається, що внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного перебування під слідством та судом, ухвалення судом виправдувального вироку, позивач ОСОБА_1 має право на відшкодування моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме: статті 1176 ЦК України. При цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування. Факт незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного перебування під слідством і судом позивача ОСОБА_1 з 19 жовтня 2017року (з часу незаконного повідомлення про підозру) по 08 жовтня 2020року (до часу залишення в силі виправдувального вироку Мостиського районного суду Львівської області від 28 серпня 2019року та ухвали Львівського апеляційного суду від 17 грудня 2019р.) протягом 35 місяців і 19 днів є доведеним виправдувальним вироком суду, ухвалою суду апеляційної інстанції та постановою суду касаційної інстанції. Щодо тверджень Державної казначейської служби України, що така не може бути відповідачем у даній справі, то з даного приводу зазначає те, що відповідно до правових висновків Верховного Суду «Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Велика Палата Верховного суду неодноразово наголошувала на тому, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161гс18) (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (провадження № 14-316цс19) (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14-447цс19) (пункт 28)), зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19)). Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Таким чином, з огляду на викладене відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України».

ІІ. Пояснення учасників справи:

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю та пояснив, що оскільки йог вироком суду, залишеним без змін апеляційною і касаційною інстанціями визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні та виправдано у зв`язку із недоведеністю вчинених кримінальних правопорушень, то останньому завдано моральну шкоду, яка полягає у тому, що у нього, внаслідок незаконних дій органу досудового розслідування, прокуратури та суду на підставі необґрунтованого кримінального переслідування, погіршились відносин із рідними, друзями, які почали його засуджувати, що відносно нього поширювалась недостовірна інформація, яка завдала шкоди його репутації, підірвала довіру оточуючих до нього, що він пережив стрес, який супроводжувався переживаннями, що пригнічувало його морально. Він почувався розгублено, відчував тривогу та безпорадність. Вважає розмір моральної шкоди, зазначений ним у позовній заяві, співрозмірним із обсягом спричиненої йому шкоди.

Представник позивача ОСОБА_1 , - адвокат Вілінська Г.М., (Ордер серії ВС №1105516), в судове засідання не з`явилась. На попередніх судових засіданнях позовні вимоги свого довірителя ОСОБА_1 підтримувала, просила суд такі задоволити в повному обсязі.

Представник відповідача - Львівської обласної прокуратури - Білозір О.М., у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила суд відмовити у їх задоволенні, посилаючись на те, що позивачем ОСОБА_1 не доведено причинно-наслідкового зв`язку між притягненням його до кримінальної відповідальності і отриманням моральної шкоди. Крім цього моральна шкода позивачем не доведена належними і допустимими доказами.

Представники відповідачів - Головного управління національної поліції у Львівській області та Державної казначейської служби України, в судове засідання не з`явилися без поважних причин, будучи повідомлені про дату, час і місце судового засідання належним чином. У поданих ними відзивах на адресу суду просили суд у задоволенні позову сторони Позивача відмовити в повному обсязі.

Відповідно до статті 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання,суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Відтак, суд дійшов висновку, що неявка в судове засідання належним чином повідомлених представників відповідачів - Головного управління національної поліції у Львівській області та Державної казначейської служби України, не є перешкодою у розгляді справи.

ІІІ. Процесуальні дії у справі:

05.10.2021 року згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказану цивільну справу передано для розгляду судді Білоусу Ю.Б.

04.11.2021 року ухвалою суду відкрито провадження по даній справі та визначено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

23.11.2021 року задоволено клопотання сторони Позивача про витребування доказів.

30.12.2021 року, 28.01.2022 року та 22.02.2022 року задоволено клопотання сторони Відповідача - ГУНП у Львівській області про проведення судового засідання в режимі відеоконференції.

Мотивувальна частина

ІV. Установлені фактичні обставини справи і зміст правовідносин, що виникли між сторонами, із посиланням на докази, у тому числі й ті, що відхилені судом, а так само і оцінка аргументів сторін:

Суд, дослідивши усі надані йому докази, оцінивши їх з точки зору належності, допустимості і достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому дослідженні усіх обставин справи, які мають значення для правильного вирішення спору, керуючись законом, при цьому, створивши учасникам справи всі необхідні умови для реалізації ними їхніх процесуальних прав та виконання обов`язків, виходив із такого.

У відповідності з статтею 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

19.10.2017 у кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000416, ОСОБА_1 , було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15 - ч.2 ст.194 КК України.

30.10.2017 прокурором Мостиського відділу Городоцької місцевої прокуратури Львівської області Демчук Г.В. було затверджено обвинувальний акт у кримінальному провадженні № №0000416 за звинуваченням ОСОБА_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15 - ч.2 ст.194 КК України та направлено справу до Мостиського районного суду Львівської області.

20.08.2019 року вироком Мостиського районного суду Львівської області ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.15 - ч.2 ст.194 КК України у зв`язку з недоведеністю вчинення кримінального правопорушення обвинуваченим.

17.12.2019 року ухвалою Львівського апеляційного суду вирок Мостиського районного суду Львівської області від 20.08.2019 року залишено без змін.

08.10.2020 року постановою Верховного суду залишено без змін вирок Мостиського районного суду Львівської області від 20.08.2019 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 17.12.2019 року. Вирок суду набрав законної сили.

Відповідно до частини 6 статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Позивачем ОСОБА_1 заявлені вимоги про визначення моральної шкоди, які регулюються нормами Конституції України, Цивільного кодексу України та Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Конституція України, як основний закон, закріплює в Україні засади державної політики, спрямованої, насамперед, на забезпечення прав і свобод людини та гідних умов її життя.

Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Згідно із ч.5 ст.9, ч.6 ст.14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст.38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.

Виходячи з положень частини 2 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадяни на захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Відшкодування шкоди - один з найважливіших інститутів сучасної правової науки. У законодавстві України передбачено два види шкоди, що підлягає відшкодуванню - шкоду матеріальну і шкоду моральну.

Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Положеннями статті 16 ЦК України визначено наступне:

кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу;

способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках;

Частиною 1 статті 23 ЦК України визначено, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно частини 2 статті 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно частини 3 статті 23 ЦК України якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Як неодноразово зазначав Європейський Суд з прав людини, моральна шкода виникає внаслідок правопорушення (втому числі порушення прав людини і основних свобод), а тому ухвалюючи рішення щодо порушення цих праві свобод, суд одразу визначає можливість відшкодування моральної шкоди та її розміри, якщо про це просить заявник.

Так, по справі «Мельниченко проти України» (заява № 17707/02) від 19.10.2004р., суд повторює, «що моральна шкода має визначатися за автономними критеріями, що випливають з Конвенції, а не на підставі принципів, визначених у національному законодавстві чи практиці відповідної держави».

При встановленні самого факту спричинення позивачеві моральної слід виходити з природно-правового уявлення про право людини на відшкодування моральної шкоди. Це виявляється, головним чином, у посиланні на міркування справедливості як головного мотиву присудження відповідної компенсації, а крім того - у самій формі констатації факту заподіяння немайнових втрат та особливостей їх індивідуального вияву, оскільки судове рішення постає як практичне втілення принципу розумності, результат об`єктивної, всебічно зваженої оцінки обставин справи у їх сукупності. Усвідомлення взаємозв`язку відшкодування моральної шкоди з правом на доступ до ефективного засобу юридичного захисту має спиратися на загальне переконання у спроможності юрисдикційного органу сформувати обґрунтоване уявлення щодо наявності та специфіки втілення моральної шкоди, що зазвичай виникає за подібних життєвих обставин. У цьому контексті слід враховувати визнання Європейським Судом з Прав Людини (далі ЄСПЛ) існування спростовної презумпції завдання моральної шкоди у разі порушення окремих прав і свобод людини. Зокрема, в рішенні ЄСПЛ від 28.05.1985 у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі», зазначається, що, «з огляду на її природу, стверджувано моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які…зіткнулися з проблемами...можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин. Вирішуючи питання, що пов`язані з розміром відшкодування моральної шкоди, яка відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб, суд керується принципами умовної рівності втраченого блага і того, яке може бути надбане за конкретну суму грошей; поміркованості - відповідності вимогам здорового глузду і розважливості; розумності - об`єктивного відображення дійсності, розсудливого, врівноваженого мислення; справедливості - неупередженого ставлення до всіх учасників спору.

Згідно частини 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно п.2 ч.2 ст.1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт.

Згідно частини 1 статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Згідно частини 2 статті 1176 ЦК України право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Згідно частини 6 статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Згідно частини 7 статті 1176 ЦК України порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Згідно п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Згідно ч.2 ст.1 Закону - у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Згідно п.1 ч.1 ст.2 Закону - право на відшкодування шкодив розмірах і в порядку,передбачених цим Законом, виникає у випадках постановлення виправдувального вироку суду.

Згідно п.5 ч.1 ст.3 Закону - у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.

Згідно ч.1 ст.4 Закону - відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Згідно частини 5 статті 4 Закону - відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно частини 6 статті 4 Закону - моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Згідно ч.1 ст.13 Закону - питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12.

Згідно ч.2 ст.13 Закону - розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Згідно ч.3 ст.13 Закону - відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Наведене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17, у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19, від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19.

При цьому, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи та не повинен призводити до її збагачення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, та причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Тлумачення частини другої статті 13 Закону дозволяє зробити висновок, що розмір моральної шкоди у мінімальному розмірі заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом є гарантованим мінімумом такого відшкодування, виходячи лише з тривалості кримінального провадження відносно особи.

За правилами статей 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до статті 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. У разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує відповідні докази. Будь-яка особа, у якої знаходиться доказ, повинна видати його на вимогу суду.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показами свідків.

Докази мають бути належними, допустимими, достовірними і достатніми.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Про допустимість доказів зазначено у статті 78 ЦПК України, згідно вимог якої, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом; обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з процесуальним законодавством сторони мають певні права та обов`язки, реалізація яких, як правило, залежить від самих учасників процесу.

Надання доказів на підтвердження доводів і обставин, на які позивач посилається як на підставу свої вимог, є обов`язком саме позивача, і їх ненадання є неналежним виконання процесуальних прав та свідчить про те, що позивач не вчиняє активних дій для доведення обґрунтованості своїх вимог перед судом.

Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

У рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Своїми процесуальними правами сторони під час розгляду вищевказаної цивільної справи розпорядились на власний розсуд.

З позовної заяви вбачається, що позивач ОСОБА_1 за весь час кримінального переслідування переніс великі моральні страждання, почував себе пригніченим, оскільки майже протягом 3-х років відстоював свою невинуватість перед судом, витрачав час на участь у чисельних судових засіданнях.

Позивач ОСОБА_1 був затриманий як особа, підозрювана у вчиненні злочину, стосовно нього складено повідомлення про підозру, обвинувальний акт, він приймав участь у слідчих діях. Прокуратурою підтримувалося обвинувачення в судах, після того як стосовно обвинуваченого ОСОБА_1 постановлено виправдувальний вирок і ухвалою апеляційної інстанції він залишений без змін, прокуратурою подавалася касаційна скарга, яка підтримувалася у Верховному Суді представником обласної прокуратури.

Отже, лише 08.10.2020р. - з дня ухвалення Верховним Судом рішення, яким підтримано рішення суду апеляційної інстанції про залишення в силі виправдувального вироку, позивач ОСОБА_1 відчув себе вільним від кримінального переслідування.

Суд вважає, що справа була дуже важливою для позивача ОСОБА_1 , оскільки він страждав від почуття невизначеності свого майбутнього, зважаючи на те, що ризикував бути обмеженим у праві, перейматися про можливе позбавлення волі, бути протягом певного часу особою, яка притягалася до кримінальної відповідальності, та зазнав інших негативних впливів унаслідок притягнення до кримінальної відповідальності.

Така тривалість розгляду справи мала місце з вини державних органів, і на думку суду, є надмірною і такою, що не відповідає вимозі розумного строку.

Крім того, сам факт притягнення позивача до кримінальної відповідальності принизив його людську гідність, негативно вплинув на ділову репутацію, понизив авторитет серед родичів та друзів, виборців, зокрема мешканців м.Мостиськ та району, котрі тричі висловлювали йому свою довіру, обираючи депутатом Мостиської районної ради 31 березня 2002 року, від 26 березня 2006 року та 31 жовтня 2010 року.

Також працівники правоохоронних органів безпідставно, в порушення принципу презумпції невинуватості, розповсюдили в місцевих засобах масової інформації, зокрема, у народній газеті Мостиської районної ради Львівської області та колективу редакції «Наш край» від 31 травня 2016р. №41 статтю під назвою «Завадили умисному підпалу магазину та кафе в Гостинцеве», у змісті якої зазначено, що працівники поліції затримали підозрювану особу, місцевого 60-ти річного жителя.

Як вбачається із копії медичної документації наданої стороною позивача такий за період перебування під слідством і судом неодноразово звертався до лікаря за медичною допомогою.

У 2017-2018р.р. у такого погіршився стан здоров`я, піднявся рівень цукру в крові, підвищився артеріальний тиск, проявилися періодичні головні болі, з приводу чого звертався за медичною допомогою до лікаря-ендокринолога та лікаря - кардіолога, і 30.03.2018р. такому було діагностовано артеріальну гіпертензію 2ст. Гіпертензивне серце.

Все це в сукупності негативно відобразилось на соціальному статусі та перспективах на майбутнє, порушило звичайний душевний стан, стан здоров`я, тощо.

З огляду на досліджені письмові докази, суд погоджується з твердженнями позивача ОСОБА_1 , що завдання йому моральної шкоди та приходить до обґрунтованого висновку, що по відношенню до позивача мали місце незаконні дії, які завдали йому моральної шкоди, внаслідок психічного впливу, позбавлення можливостей реалізації своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків та вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, негативно вплинули на стан його здоров`я, привели до інших негативних наслідків морального характеру.

Визначаючи розмір (суму) завданої моральної шкоди, суд виходить з такого.

Під час розгляду справи було достеменно встановлено, що позивач ОСОБА_1 відноситься до кола осіб, які мають право на відшкодування моральної шкоди у відповідності до положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

У позовній заяві позивач ОСОБА_1 , зазначав, що перебував під слідством та судом у період з 19 жовтня 2017 року (день повідомлення позивачу про підозру) по 08 жовтня 2020 року (залишення в силі рішення місцевого і апеляційного судів), тобто 35 місяців 19 днів.

Суд частково погоджується з позицією сторони позивача з огляду на таке.

Згідно ст.3 КПК України притягнення до кримінальної відповідальності - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення.

Відповідно до частин першої та другої статті 42 КПК України підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому статтями 276-279 цього Кодексу, повідомлено про підозру, особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, або особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок не встановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень. Обвинуваченим (підсудним) є особа, обвинувальний акт щодо якої переданий до суду в порядку, передбаченому статтею 291 цього Кодексу.

У частині першій статті 278 КПК України визначено, що письмове повідомлення про підозру вручається в день його складення слідчим або прокурором, а у випадку неможливості такого вручення - у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.

Згідно із п.п. 1.1, 1.2 Рішення Конституційного Суду України від 27.10.1999р. у справі №1-15/99 притягнення до кримінальної відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину.

Згідно ч.1 ст.43 КПК України виправданим у кримінальному провадженні є обвинувачений, виправдувальний вирок суду щодо якого набрав законної сили.

Згідно ст.532 КПК України вирок або ухвала суду першої інстанції, ухвала слідчого судді, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. Уразі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Судові рішення суду апеляційної та касаційної інстанцій набирають законної сили з моменту їх проголошення.

Відтак, період перебування під слідством та судом у спірних правовідносинах має бути обрахований за час, починаючи з моменту вручення позивачу письмового повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення до набрання остаточного рішення суду у справі законної сили.

З наведених вище норм права вбачається, що початком перебігу строку перебування під слідством та судом позивача є 19 жовтня 2017 року, коли йому було вручено письмове повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15 - ч.2 ст.194 КК України, а закінченням цього строку є 17 грудня 2019 року, тобто день постановлення ухвали Львівським апеляційним судом, якою вирок Мостиського районного суду Львівської області від 20 серпня 2019 року при визнання невинуватим позивача залишено без змін.

Як вже вище зазначалось, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.09.2018р.у справі № 686/23731/15-ц (провадження №14-298цс18) висловила правову позицію про те, що при визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, проте суд також має оцінити надані позивачем докази, визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

При прийнятті рішення щодо відшкодування моральної шкоди, суд враховує тривалість, характер, глибину та обсяг страждань позивача.

Крім того, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості.

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

Зазначене узгоджується із висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 15 грудня 2020 року в справі 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19).

У пункті 3 Постанови Пленуму «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року вказано, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно п.9 даної Постанови зазначено, що суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

При визначенні розміру моральної шкоди завданої ОСОБА_1 незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, суд враховує глибину моральних і душевних страждань останнього, період його перебування під слідством та судом, а також беручи до уваги конкретні обставини справи, характер моральних страждань, їх наслідки й інші негативні впливи, внаслідок притягнення позивача ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, межі якого визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, слід виходити з розміру мінімальної заробітної плати, що був установлений на час розгляду справи.

Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», з 01.01.2022 року, тобто на час розгляду справи в суді (15.09.2022 року), мінімальна заробітна плата становить 6 500 гривень.

Початок перебігу строку перебування під слідством суд рахує з 19 10.2017 року (з моменту повідомлення про підозру) по 17.12.2019 року (залишення без змін вироку місцевого суду апеляційним судом), а тому на думку суду загальний строк складає 25 місяців 28 днів, про що вище вже зазначалось.

Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Вищевикладене дає підстави суду вважати доведеним факт наявності у позивача ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі - 168 566,70 грн., згідно наступного розрахунку:

6500 грн. (розмір мінімальної заробітної плати) х 25 місяців 28 днів (кількість місяців та днів перебування під слідством та судом), зокрема: 6500 х 25 міс. = 162 500 грн.; 6500 х 28 днів = 6066,66 грн. (162500грн.+6066,66 грн. = 168566,70 грн.).

Посилання відповідачів - Головного управління Національної поліції у Львівській області, Львівської обласної прокуратури та Державної Казначейської служби України на те, що позивачем ОСОБА_1 не доведено спричинення йому моральної шкоди, не можуть бути прийняті судом, оскільки Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено безумовне право на відшкодування моральної шкоди у розмірах і порядку, встановленому в ньому у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

Вказане презюмується п.2 ч.2 ст.1167 ЦК України у відповідності до якого, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

У справі не встановлено і за доводами позову не наведено виключних обставин, які б свідчили про необхідність відступити при вирішенні даного спору від визначеного Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» мінімального розміру моральної шкоди, гарантованого державою.

Так, позивач ОСОБА_1 не скаржився на надмірну тривалість досудового слідства або суду, не надав судових рішень щодо неправомірності дій органів досудового слідства під час кримінального провадження щодо нього, тощо.

З врахуванням наведеного, приймаючи до уваги тривалість часу, протягом якого позивач ОСОБА_1 зазнав кримінального переслідування, керуючись принципами рівності, поміркованості, виваженості, розумності, справедливості, визнаючи, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення, суд вважає необхідним стягнути на користь позивача ОСОБА_1 на відшкодування завданої йому моральної шкоди кошти в розмірі 168 566,70 грн., що на думку суду буде достатнім для відновлення його порушених прав в цій частині.

Суд приходить висновку, що вказаний розмір відшкодування моральної шкоди, враховуючи тривалість обмеження конституційних прав позивача ОСОБА_1 , в нинішніх умовах проживання не може вважатися завищеним розміром відшкодування, а окрім цього є тим мінімальним розміром, що гарантований державою.

Щодо твердження Державної казначейської служби України, про те, що така повинна бути залучена до участі у даній справі виключно в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, а не відповідача, то з даного приводу суд зазначає таке.

Згідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 11.05.2022р. у справі №201/4534/20 (провадження № 61-7077св21) відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів Державного бюджету (стаття 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Відповідно до статті 25 Бюджетного кодексу України, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Відповідно до статті 2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19) вказано, що держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді.

Відповідно до Положення про Державну казначейську службу України, остання є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, коштів клієнтів відповідно до законодавства, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. Основними завданнями Казначейства є: реалізація державної політики у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, коштів клієнтів відповідно до законодавства, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

З урахуванням наведеного, Державна казначейська служба України, як орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, у цій справі є органом, через який держава бере участь у справі як сторона.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року в справі 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18) вказано, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання.

Тобто кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів.

Ураховуючи те, що судом був зроблений помилковий висновок про стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди з Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку, Верховний Суд дійшов висновку про необхідність змінити резолютивну частину оскаржуваних судових рішень із зазначенням, що кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України.

З викладеного вбачається, що суд зобов`язаний вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Участь Державної казначейської служби України в якості співвідповідача жодним чином не змінює цивільно-правового характеру даного спору.

V. Висновки суду:

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

В рішенні ЄСПЛ «Суомінен проти Фінляндії» (№ 37801/97, 01.07.2003р. §36) зазначено, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доводів сторін на підтвердження їхніх позицій, - суд зобов`язаний виправдовувати свої дії і наводити обґрунтування своїх рішень.

Також в рішенні «Гірвісаарі проти Фінляндії" (№ 49684/99, 27.09.2001р. §30) ЄСПЛ вказує: «ще одне призначення належно обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам спору, що вони були почуті; також, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд судом вищестоящої інстанції; лише за умови винесення обґрунтованого рішення забезпечується публічний контроль за здійсненням правосуддя».

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову сторони Позивача, з наведених вище мотивів та підстав.

Відомості, які б спростовували даний висновок суду, відсутні, а інше вирішення спору не відповідало б таким засадам цивільного законодавства як справедливість, добросовісність та розумність (ст.3 ЦК України).

Інші доводи та посилання сторін суд залишає поза увагою з огляду на відсутність їх значення для вирішення спору.

VІ. Розподіл судових витрат у даній справі:

За даною категорією справ позивач ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору, а тому відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати по справі слід віднести за рахунок Держави.

Керуючись статтями 12, 13, 76-81, 141, 258, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, суд -

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області, Львівської обласної прокуратури та Державної Казначейської служби України, про: відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, - задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , НОМЕР_1 , мешканця та зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , компенсацію моральної шкоди, - 168 566 (сто шістдесят вісім тисяч п`ятсот шістдесят шість) гривень 70 копійок.

В задоволенні решти позовних вимог заявлених стороною позивача, - відмовити.

Судові витрати зі сплати судового збору віднести на рахунок Держави.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги до Львівського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

З текстом судового рішення можна ознайомитись в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням http://reyestr.court.gov.ua

Повне судове рішення складено 20 вересня 2022 року.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешканець та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ;

Відповідачі:

- Головне управління Національної поліції у Львівській області; місцезнаходження: м.Львів, пл.Генерала Григоренка, 3, Львівської області; КОД ;

- Львівська обласна прокуратура; місцезнаходження: м.Львів, проспект Шевченка, 17-19, Львівської області; КОД ;

- Державна казначейська служба України; місцезнаходження: м.Київ. вул.Бастіонна, 6, Київської області; КОД .

Суддя Юрій БІЛОУС