Справа № 182/4354/21
Провадження № 2/0182/301/2022
14.09.2022 м. Нікополь
Суддя Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області Кобеляцька-Шаховал І.О., розглянувши у спрощеному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про зобов`язання здійснити обов`язкове працевлаштування після закінчення строкового трудового договору, -
Позивач звернулася до суду з позовною заявою до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про зобов`язання здійснити обов`язкове працевлаштування після закінчення строкового трудового договору.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що вона впродовж тривалого часу перебувала з відповідачем в трудових відносинах, а саме: з 31 березня 2004 року по 08 січня 2020 року, безперервно працювала провідником пасажирського вагону (у поїздах приміського сполучення) структурного підрозділу «Нікопольське моторвагонно депо» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного Товариства «Українська залізниця» за контрактною формою. Протягом більше п`ятнадцяти років трудових відносин між ними контракти (строкові трудові договори) продовжувалися постійно шляхом укладення нових контрактів або додатків до діючих. Так, 29 січня 2014 року (після закінчення строку дії чергового контракту) між Відокремленим структурним підрозділом «Нікопольське моторвагонне депо» ДП її було прийнято на 8 дільницю з обслуговування пасажирів за посадою провідник пасажирського вагону (у поїздах приміського сполучення). Згідно п.1 вказаного Контракту, цей контракт із строковим трудовим договором. Згідно п.22 вказаного Контракту, строк дії контракту - з 10 квітня 2014 року до 09 квітня 2015 року, контракт набуває чинності з моменту його підписання сторонами. Згідно п.п.а) п.17 вказаного Контракту, цей контракт припиняється після закінчення строку дії контракту. Згідно п.23 вказаного Контракту, умови цього контракту можуть бути змінені тільки за згодою сторін шляхом укладення додаткових угод, складених у письмовій формі, які є невід`ємною частиною даного контракту. 09 лютого 2015 року було укладено Додаткову угоду (додаток № 6 до контракту), якою визначено строк дії Контракту з 10 квітня 2014 року по 09 жовтня 2015 року. 28 вересня 2015 року було укладено Додаткову угоду (додаток № 65 до контракту), якою визначено строк дії Контракту з 01 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року. 08 грудня 2015 року було укладено Додаткову угоду (додаток № 19 до контракту), в якій зазначено, що відокремлений структурний підрозділ «Нікопольське моторвагонне депо» державного підприємства «Придніпровська залізниця» з 01 грудня 2015 року реорганізовано шляхом перетворення у структурний підрозділ «Нікопольське моторвагонне депо» Регіональної «Придніпровська залізниця» Публічною акціонерного товариства «Українська залізниця», умови та строк дії контракту від 29 січня 2014 року залишаються без змін. 28 липня 2016 року було укладено Додаткову угоду (додаток № 19 до контракту), якою визначено строк дії Контракту з 01 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року. 20 липня 2017 року було укладено Додаткову угоду (додаток № 36 до контракту), якою визначено строк дії Контракту з 01 жовтня 2017 року по 30 вересня 2018 року. 17 серпня 2018 року було укладено Додаткову угоду (додаток № 28 до контракту), якою визначено строк дії Контракту з 01 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року. Відповідно до п.21 зазначеного контракту, за два місяці до закінчення строку чинності контракту він може бути за згодою сторін продовжений або укладений на новий строк. Керуючись зазначеною умовою контракту, 29 липня 2019 року (за два місяці до закінчення строку чинності контракту) вона звернулась до роботодавця з заявою про розгляд можливості продовження дії контракту та розгляд продовження дії з 01 жовтня 2019 року проводити за присутності начальника Нікопольською моторвагонного депо. Однак, листом № 457 від 29 липня 2019 року її було повідомлено, що у зв`язку з закінченням 30 вересня 2019 року терміну контракту № 16 від 29 січня 2014 року, контракт на новий термін продовжуватись не буде, тому договір буде припинений на підставі п.2 ст.36 КЗпП України, тому договір з нею буде розірвано. При цьому, позивачка зазначає, що на момент закінчення строку трудовою договору вона є одинокою матір`ю, яка самостійно утримує та виховує дочку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від шлюбу з ОСОБА_3 , який розірвано рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 грудня 2017 року. Батько в утриманні та вихованні дитини участі не бере. У неї також є неповнолітня старша дочка від попереднього шлюбу, ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка також мешкає з нею, на яку утримуються аліменти з батька. В порядку працевлаштування їй було запропоновано перелік вакантних посад, які не відповідали її спеціальності, були нижчої класифікації, з набагато меншим рівнем заробітної плати та розташуванням в іншій місцевості. Тобто, враховуючи, що вона є одинокою матір`ю, запропоновані вакантні посади значно погіршували її матеріальне становище і були для неї непридатними через зміну місця проживання без надання житла. Заявою від 12 вересня 2019 року вона вказала, що запропоновані їй посади не співпадають з її освітою. Листом № 563 від 04 жовтня 2019 року її було повідомлено, що, у зв`язку із закінченням 06 жовтня 2019 року строкового договору, вона, починаючи з 07 жовтня 2019 року, до роботи допущена не буде. На період пошуку підходящої роботи може перебувати вдома та має з`явитись за повідомленням в депо для працевлаштування, коли буде знайдена можливість або для одержання трудової книжки і розрахунку по заробітній платі. В заяві від 21 листопада 2019 року вона просила працевлаштувати її на посаду провідника пасажирського вагону (у поїздах приміського сполучення), яка відповідає її кваліфікації, освіті, стажу роботи та посадовим обов`язкам, вказала, що запропоновані їй посади сторожа дільниці, розподілювача робіт та мийника-прибиральника не відповідають її освіті, кваліфікації, значно нижчі за рівнем заробітної плати. Листом № 656 від 22 листопада 2019 року, їй у порядку працевлаштування запропоновано вакантні посади регіональних філій акціонерного товариства «Українська залізниця». Вказано, що працевлаштування її на посаду провідника пасажирського вагону (у поїздах приміського сполучення) в структурному підрозділі «Нікопольське моторвагонне депо» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» не вбачається можливим через відсутність вакансії провідника пасажирського вагону (у поїздах приміського сполучення). Наказом (розпорядженням) № З/ос від 08 січня 2020 року її 08 січня 2020 року звільнено з 8 дільниці з обслуговування пасажирів з посади провідник пасажирського вагону (у поїздах приміського сполучення) у зв`язку з закінченням строку дії контракту № 16 від 29 січня 2014 року за п.2 ст.36 КЗпП України на підставі закінчення строку дії контракту № 16 від 29 січня 2014 року, ст.184 КЗпП України. З вказаним наказом вона ознайомилася 15 січня 2020 року та зазначила свою незгоду з ним, вказала, що є одинокою матір`ю та висловила бажання продовжити контракт на новий термін. Позивачка вважає, що дії відповідача є неправомірними, оскільки відповідач не виконав свого обов`язку по її працевлаштуванню, безпідставно не надавши їй роботу за її спеціальністю, тому, на підставі викладеного, змушена звернутися до суду та просить зобов`язати Регіональну філію «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» здійснити її працевлаштування за спеціальністю «Провідник пасажирського вагону (у поїздах приміського сполучення)» в структурному підрозділі «Нікопольське моторвагонне депо».
Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 липня 2021 року дану справу було прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Учасникам справи було надіслано копію ухвали про відкриття провадження у справі та одночасно надіслано копії позовної заяви та доданих до неї документів. Відповідачу було встановлено строк для надіслання (надання) до суду відзиву, у відповідності до ст.178 ЦПК України, на позовну заяву і всіх доказів, що підтверджують заперечення проти позову (а.с.54-55).
Відповідно до ч.1 ст.131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть, якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.
Відповідач, будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, про що свідчить повідомлення про поштове відправлення (а.с.57-58), однак, своїм правом, визначеним цивільно-процесуальним законодавством, не скористався, будь-які заяви, клопотання чи заперечення на адресу суду не надходили. Крім того, відповідач повідомлявся про розгляд справи судом на офіційному сайті «Судової влади» (а.с.56).
Згідно ч.8 ст.178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Зважаючи на ці обставини, суд керується ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка, згідно з частиною першою статті 9 Конституції України, є частиною національного законодавства України та визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію. Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.
Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відповідачем відзиву та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України.
Як встановлено судом, 31 березня 2004 року ОСОБА_1 була прийнята на контрактній формі на посаду провідника пасажирського вагона (у поїздах приміського сполучення) до структурного підрозділу «Нікопольське моторвагонне депо» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного Товариства «Українська залізниця», про що свідчать записи в трудовій книжці (а.с.6-8). 29 січня 2014 року (після закінчення строку дії чергового контракту) між Відокремленим структурним підрозділом «Нікопольське моторвагонне депо» ДП та ОСОБА_4 було складено контракт про прийняття останньої на 8 дільницю з обслуговування пасажирів за посадою провідник пасажирського вагону у поїздах приміського сполучення). Згідно п.1 вказаного Контракту, цей контракт є строковим трудовим договором. Згідно п.22 вказаного Контракту, строк дії контракту - з 10 квітня 2014 року до 09 квітня 2015 року, контракт набуває чинності з моменту його підписання сторонами (а.с.14-16). 09 лютого 2015 року було укладено Додаткову угоду (додаток № 6 до контракту ), якою визначено строк дії Контракту з 10 квітня 2014 року по 09 жовтня 2015 року (а.с.17-20). 28 вересня 2015 року було укладено Додаткову угоду (додаток № 65 до контракту), якою визначено строк дії Контракту з 01 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року (а.с.21). 08 грудня 2015 року було укладено Додаткову угоду (додаток № 19 до контракту), в якій зазначено, що відокремлений структурний підрозділ «Нікопольське моторвагонне депо» державного підприємства «Придніпровська залізниця» з 01 грудня 2015 року реорганізовано шляхом перетворення у структурний підрозділ «Нікопольське моторвагонне депо» Регіональної «Придніпровська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», умови та строк дії контракту - від 29 січня 2014 року залишаються без змін (а.с.22). 28 липня 2016 року було укладено Додаткову угоду (додаток № 19 до контракту), якою визначено строк дії Контракту з 01 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року (а.с.23). 20 липня 2017 року було укладено Додаткову угоду (додаток № 36 до контракту), якою визначено строк дію Контракту з 01 жовтня 2017 року по 30 вересня 2018 року (а.с.24). 17 серпня 2018 року було укладено Додаткову угоду (додаток № 28 до контракту), якою визначено строк дії Контракту - з 01 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року (а.с.25). Як вбачається з матеріалів справи, 29 липня 2019 року позивачка звернулася до відповідача з заявою, в якій просила продовжити дію контракту з 01 жовтня 2019 року (а.с.26). Однак, листом № 457 від 29 липня 2019 року її було повідомлено, що, у зв`язку з закінченням 30 вересня 2019 року терміну контракту № 16 від 29 січня 2014 року, контракт на новий термін продовжуватись не буде, тому договір буде припинений на підставі п.2 ст.36 КЗпП України (а.с.27) та повідомлено і запропоновано вільні посади, що фактично позивачкою і не заперечується (а.с.28). Однак, з тими посадами, які були їй запропоновані, вона не погодилась, оскільки вони не відповідають її освіті, кваліфікації, значно нижчі за рівнем заробітної плати, тому наполягає на працевлаштуванні її на посаді провідника пасажирського вагону (у поїздах приміського сполучення), яка відповідає її кваліфікації, освіті, стажу роботи та посадовим обов`язкам (а.с.29). Наказом (розпорядженням) № З/ос від 08 січня 2020 року, з цієї дати її звільнено з 8 дільниці з обслуговування пасажирів з посади провідника пасажирського вагону (у поїздах приміського сполучення), у зв`язку з закінченням строку дії контракту № 16 від 29 січня 2014 року за п.2 ст.36 КЗпП України, на підставі закінчення строку дії контракту. З вказаним наказом вона ознайомилася 15 січня 2020 року та виклала свою незгоду (а.с.39), зазначивши, що є одинокою матір`ю та висловила бажання продовжити контракт на новий термін.
Суд, вивчивши всі аргументи та твердження позивачки, а також врахувавши вимоги чинного законодавства, вважає за необхідне зазначити наступне.
Частиною першою статті 21 КЗпП України передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, дотримуючись внутрішнього трудового розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
У статті 23 КЗпП України передбачено, що трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.
Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.
Виходячи з особливостей зазначеної форми трудового договору, закон надав право сторонам при укладенні строкового трудового договору особливості порядку звільнення.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є закінчення строку трудового договору (пункти 2, 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна зі сторін не поставила вимогу про їх припинення.
Вирішуючи питання про припинення строкового трудового договору, у разі надання права працівнику ставити питання про його продовження, однак якщо працівник таке право не використав, трудові відносини між сторонами строкового трудового договору припинилися і фактично не тривали на час закінчення дії строкового договору, власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган має підстави звільнити працівника у зв`язку з закінчення строку трудового договору.
Відповідно до частини третьої статті 184 КЗпП України, звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179 КЗпП України), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Обов`язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.
Звільнення жінок, зазначених у частині третій статті 184 КЗпП України, у зв`язку із закінченням строку трудового договору має свої особливості. Таке звільнення можливе на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України, зокрема, одиноким матерям провадиться з обов`язковим працевлаштуванням, однак, власник зобов`язаний при цьому працевлаштувати жінку на цьому ж або іншому підприємстві, відповідно до її фаху. Розрив у часі між звільненням і працевлаштуванням у цьому випадку не допускається. Однак, відносини між власником (підприємством) і працівницею з дня закінчення строку трудового договору мають істотну специфіку. Передбачено збереження за жінкою на період працевлаштування середньої заробітної плати, однак, не більше, ніж на три місяці з дня закінчення строкового трудового договору.
Таким чином, частиною третьою статті 184 КЗпП України встановлено гарантії для окремих категорій працівників, а саме: заборонено звільнення, зокрема, одинокої матері та передбачено обов`язкове працевлаштування у випадках її звільнення після закінчення строкового трудового договору.
Згідно зі статтею 235 КЗпП України, підставою для поновлення працівника на роботі є його звільнення без законних підстав. Тому поновлено на роботі може бути лише працівника, якого звільнено незаконно, з порушенням процедури звільнення чи за межами підстав, передбачених законом чи договором або за відсутності підстав для звільнення.
У разі, якщо працівника звільнено обґрунтовано, з додержанням процедури звільнення, підстав для поновлення працівника немає. Однак, при невиконанні власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом протягом трьох місяців обов`язку по працевлаштуванню звільненого працівника за пунктом 2 статті 36 КЗпП України, зокрема, одиноким матерям, за заявою такої особи може вирішуватися спір не про поновлення на роботі, а про виконання зобов`язання по працевлаштуванню. Невиконання підприємством (установою, організацією), яке провело звільнення, обов`язку по працевлаштуванню протягом трьох місяців є підставою для покладення на нього, відповідно до частини другої статті 232 КЗпП України, обов`язку надати на цьому або іншому підприємстві роботу, яку може виконувати працівниця, а не про поновлення на попередній роботі.
Такий правовий висновок зроблено як Верховним Судом України у постанові у справі за № 6-127цс12 від 23 січня 2013 року, так і підтверджено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 175/167/16-ц від 16 січня 2018 року.
Згідно пункту 2статті 36 КЗпП України, що не суперечить вимогам частини третьої статті 184 КЗпП України, яка передбачає можливість одиноким матерям після закінчення строкового трудового договору, при цьому, головною умовою можливості такого звільнення є імперативна вимога щодо обов`язкового працевлаштування такої жінки зі збереженням середньої заробітної плати протягом трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.
При цьому, як вбачається з викладених обставин та посилань, як на підставу звернення до суду з позовом, позивачка вказує, що на момент припинення трудового договору вона мала статус одинокої матері. Однак, дане твердження судом до уваги не приймається, оскільки статус одинокої матері, який дає гарантії при звільненні, встановлені в ст.184 КЗпП України, і такий статус набувається відповідно до вимог ст.18-1 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» при реєстрації народження дитини, а саме: коли у свідоцтві про народження дитини відсутній запис про батька або запис про батька проведено в установленому законом порядку органом державної реєстрації актів цивільного стану за вказівкою матері дитини. При цьому, у відповідності до матеріалів справи, які були долучені позивачкою до позову, батьком дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_3 , з яким позивачка перебувала в зареєстрованому шлюбі, а сам по собі факт того, що ОСОБА_3 не сплачує аліменти, не може свідчити про те, що позивачка має статус одинокої матері, оскільки дане твердження спростовується вищевикладеним.
Крім цього, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 9 постанови від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», одинокою матір'ю слід вважати жінку, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує і утримує дитину сама.Основним критерієм для визначення статусу одинокої матері є: виховання та утримування дитини без участі батька. Підставою для отримання статусу одинокої матері є відсутність запису про укладення шлюбу або наявність свідоцтва про розірвання шлюбу. Тому для підтвердження зазначеного права в рамках трудових відносинах, роботодавцю необхідно надати будь-який оформлений та засвідчений у встановленому порядку документ, в якому з достатньою достовірністю підтверджується відсутність участі батька у вихованні дитини.Одним з таких документів, наприклад, може бути: рішення суду про позбавлення відповідача батьківських прав; ухвала суду або постанова слідчого про розшук відповідача у справі за позовом про стягнення аліментів; акт, складений соціально-побутовою комісією, створеною первинною профспілковою організацією чи будь-якою іншою комісією, утвореною на підприємстві, в установі, організації, або акт дослідження комітетом самоорганізації населення, в якому зі слів сусідів (за наявності їх підписів в акті) підтверджується факт відсутності участі батька у вихованні дитини; довідка зі школи про те, що батько не бере участі у вихованні дитини тощо.Обов'язок оформлення таких документів лягає на працівника, а не на роботодавця.
Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Таким чином, враховуючи вищевикладене, а також приймаючи до уваги твердження та посилання позивачки на обставини, як на підстави незаконного звільнення, з посиланням на гарантії при звільненні, передбачені ст.184 КЗпП України, до уваги судом не приймаються, у зв`язку з відсутністю таких підстав та гарантій. Тому, на основі повного та всебічного з`ясування обставин, на які посилаються сторона, як на підставу своїх вимог, перевірених судом; оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності; встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.
Керуючись ст.ст.12, 13, 76-81, 89, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -
В задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про зобов`язання здійснити обов`язкове працевлаштування після закінчення строкового трудового договору - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Дніпровського апеляційного суду Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його складення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Суддя: І. О. Кобеляцька-Шаховал