Ухвала

02 вересня 2022 року

м. Київ

справа № 308/9010/19

провадження № 61-8191ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Ступак О. В.,

вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 травня 2021 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 04 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області, Головного управління Національної поліції в Закарпатській області та Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області, Головного управління Національної поліції в Закарпатській області та Державної казначейської служби України, в якому просив: стягнути на його користь із Державного бюджету України шкоду, заподіяну правоохоронним органом у зв`язку з невиконанням судового рішення майнову шкоду в сумі 562 864,00 грн, із них 277 538,00 грн законних очікувань, 8 326,00 грн три процента річних, 277 000,00 грн інфляційних втрат; компенсацію моральної шкоди в сумі 250 000,00 грн.

У січні 2020 року позивач ОСОБА_1 подав заяву про зміну предмета позову, та остаточно просив стягнути на його користь із Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку шкоду, заподіяну правоохоронним органом у зв`язку з невиконанням судового рішення майнову шкоду в сумі 161 818,45 грн, із них 92 364,03 грн законних очікувань, 64 741,29 грн інфляційних втрат, 4 713,16 грн три процента річних; компенсацію моральної шкоди в сумі 160 000,00 грн.

Позов обґрунтовано тим, що постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 04 серпня 2016 року у справі № 807/252/16, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 14 листопада 2016 року та постановою Верховного Суду від 20 червня 2019 року, наказ начальника УМВС України в Закарпатській області від 06 листопада 2015 року у частині звільнення позивача з посади інспектора слідчого відділення Тячівського РВ УМВС України в Закарпатській області визнано протиправним і скасовано; відповідача зобов`язано поновити позивача на вказаній або на рівнозначній посаді з 06 листопада 2015 року; постанова суду в цій частині підлягала негайному виконанню. Однак, відповідач УМВС України в Закарпатській області будучи достеменно обізнаним із фактом ухвалення судового рішення та порядком його виконання, отримавши копію судового рішення, постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 04 серпня 2016 року у справі № 807/252/16 досі не виконав. Про обізнаність УМВС України в Закарпатській області із судовим рішенням про поновлення позивача на роботі та про отримання його примірника свідчить і оскарження рішення в апеляційному та касаційному порядку. Ці обставини підтверджуються матеріалами адміністративної справи № 807/252/16.

Позивач не звертався до органів державної виконавчої служби із заявою про примусове виконання постанови суду щодо поновлення на роботі, оскільки посадові особи УМВС України в Закарпатській області в м. Ужгороді та в м. Тячеві протягом 2016-2019 років обіцяли поновити його на службі або надати рівноцінну посаду. Весь час, що минув з часу ухвалення зазначеної постанови і до часу звернення з даним позовом, позивач іншої роботи не мав, допомогу по безробіттю не одержував. Це підтверджується даними його трудової книжки, яка досі знаходиться в УМВС України в Закарпатській області. Отже, позивач з вини УМВС України в Закарпатській області три роки не одержував грошового забезпечення або заробітної плати. Такими діями відповідач УМВС України в Закарпатській області заподіяв позивачу майнової та моральної шкоди.

Звітом аудитора про результати розрахунку розміру грошового забезпечення за період вимушеного прогулу від 11 грудня 2019 року підтверджується втрата грошового забезпечення, що його позивач мав отримувати на посаді інспектора слідчого відділення Тячівського РВ УМВС України в Закарпатській області, а в подальшому на відповідній посаді в ГУ НП в Закарпатській області (виправдані очікування в розумінні статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенція про захист прав людини), практики Європейського суду з прав людини, упущена вигода в розумінні статей 16, 22 ЦК України): за 2016 рік - 19 476,60 грн; за 2017 рік - 27 342,15 грн; за 2018 рік - 27 342,15 грн; за 2019 рік - 18 203,13 грн, всього - 92 364,03 грн. Беручи до уваги загальний розмір завданих позивачу збитків у 92364,03 грн, їх відшкодування на вимогу позивача повинно здійснюватися з нарахуваннями, передбаченими статтею 625 ЦК України, які становлять: інфляційні втрати - 64 741,29 грн, три процента річних - 4 713,16 грн, тому належна до стягнення загальна сума завданої майнової шкоди становить 161 818,45 грн.

Завдана позивачу моральна шкода полягає в душевних стражданнях, яких він зазнав унаслідок неправомірних дій держави та її органів, невиконанням судового рішення була принижена його честь і гідність. Позивач та його сім`я, в якій двоє малолітніх дітей, були позбавлені очікуваних доходів. Будучи штатним працівником правоохоронних органів позивач змушений був шукати різні випадкові джерела для існування. Такі обставини негативно позначилися на психологічному стані позивача. Відтак зважаючи на вищенаведене позивач визначив розмір компенсації в сумі 160 000,00 грн.

УМВС України в Закарпатській області ігнорувало рішення суду про поновлення позивача на роботі, шкода позивачу була завдана саме цим державним органом. Однак, цей відповідач не може нести майнову відповідальність за свої дії, оскільки він за змістом статей 91, 92, 96 ЦК України та статті 48 ЦПК України втратив статус юридичної особи, а його діяльність в Україні згідно з вимогами пунктів 15, 18 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» з 01 січня 2017 року юридично припинена. Правоохоронним органом, у якому позивач із 01 січня 2017 року повинен був проходити службу та одержувати грошове забезпечення, є Головне управління Національної поліції в Закарпатській області. Його фінансування згідно з положеннями пункту 1 статті 105 Закону № 580-VIII здійснюється за рахунок Державного бюджету України. Розпорядником коштів Державного бюджету за Бюджетним кодексом України та відповідними законами про Державний бюджет України, є Державна казначейська служба України. Виходячи з цього, виплати за позовними вимогами повинен здійснити відповідач Державна казначейська служба України.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 травня 2021 року, залишеним без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 04 липня 2022 року, у задоволенні позову відмовлено.

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернувсядо Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 травня 2021 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 04 липня 2022 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та направити справу на новий розгляд.

Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» передбачено, що у 2022 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено у розмірі з 01 січня 2022 року (на час подання касаційної скарги) - 2 481,00 грн.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову у позовах про стягнення грошових коштів визначається сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Отже, позивач визначає ціну позову на момент звернення до суду із таким позовом, яка є незмінною, крім випадків збільшення або зменшення позовних вимог та зміни предмета позову.

Відтак, з урахуванням заяви ОСОБА_1 про зміну позову від 20 січня 2020 року, ціна позову у цій справі становить 321 818,45 грн (161 818,45 грн + 160 000,00 грн) та не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 481,00 грн х 250 = 620 250,00 грн), а тому рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 травня 2021 року та постанова Закарпатського апеляційного суду від 04 липня 2022 рокувідповідно до вимог ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню.

Суд зазначає, що учасники судового процесу мають розуміти, що визначені підпунктами «а», «б», «в», «г» пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України випадки є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, як від заінтересованих осіб, так і від Суду, оскільки в іншому випадку принцип правової визначеності буде порушено.

Посилань на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб підлягає касаційному оскарженню,касаційна скарга не містить.

Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову у цій справі, та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень про відмову у відкритті касаційного провадження.

Верховний Суд враховує прецедентну практику Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), який вказував, що умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України, суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

З урахуванням наведеного, оскільки заявником подано касаційну скаргу на судові рішення у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що не підлягає касаційному оскарженню, а обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не наведені, то відсутні підстави для відкриття касаційного провадження у справі.

Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 травня 2021 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 04 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області, Головного управління Національної поліції в Закарпатській області та Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков С. О. Погрібний О. В. Ступак