ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 вересня 2022 року місто Чернівці справа №715/310/22

провадження №22-ц/822/540/22

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Височанської Н. К.

суддів: Владичана А.І., Лисака І.Н.

секретар Петранюк Ю.Т.

за участю позивача ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3 , його представника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Чагорської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області, третя особа приватний нотаріус Чернівецького районного нотаріального округу Чернівецької області Бреславська-Стратой Вікторія Олександрівна, про визнання договорів дарування недійсними та скасування державної реєстрації права власності, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 14 березня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Цуркан В.В.,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , Чагорської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області про визнання договорів дарування недійсними та скасування державної реєстрації права власності.

Позовна заява обґрунтована тим, що від часу свого народження він постійно проживав у будинку АДРЕСА_1 , разом зі своєю матір`ю ОСОБА_5 , а також в різні періоди з ними проживали його брати та племінник. При житті мама неодноразово наголошувала, що після її смерті їхній будинок повинен бути поділений між трьома братами у будь-якому вигляді і що першочергово там повинні проживати хтось із братів, а не внуки, невістки, чи інші родичі.

Зазначав, що у 2018 році йому стало відомо, що матір позичила у ОСОБА_3 3000 доларів США на власні потреби, взамін на гроші останній просив у мами передати йому будь-яке майно в якості застави, а після повернення боргу він поверне майно в безумовну власність мами. Чим закінчилася ця угода в подальшому йому відомо не було, оскільки мама про це не розповідала.

ІНФОРМАЦІЯ_1 його мати ОСОБА_5 , померла.

Після смерті матері відкрилась спадщина на майно, включаючи житловий будинок та вони з братом ОСОБА_6 (син від першого шлюбу) звернулись до нотаріуса для заведення спадкової справи, однак в ході підготовки необхідних документів йому стало відомо, що 19 листопада 2018 року матір подарувала житловий будинок та дві земельні ділянки ОСОБА_3 , про що було оформлено договір дарування від 19 листопада 2018 року, згідно з яким ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_3 житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами; договір дарування від 19 листопада 2018 року, згідно з яким ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_3 подарувала земельну ділянку площею 0,0770 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер :01:005:0531; договір дарування від 19 листопада 2018 року, згідно з яким ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,1393 га, для ведення особистого селянського господарства :01:005:0532, що розташовані в с.Чагор Глибоцького району Чернівецької області.

Вважав, що укладені договори не відповідали внутрішній волі ОСОБА_5 щодо правової природи та змісту правочину.

Зазначав, що укладаючи зазначені договори дарування, ОСОБА_5 мала на меті укладення договору застави, або тотожного йому, оскільки після повернення грошей ОСОБА_5 мала намір повернути заставне майно собі.

ОСОБА_5 на час укладення вказаних договорів була пенсіонером за віком, свого часу отримала неповну середню освіту, впродовж багатьох років страждала на ряду захворювань, які в своїй сукупності не давали їй можливості у повній мірі, своєчасно та повно усвідомлювати вчинювані нею окремі дії. Її свідомість була розсіяною, пам`ять короткостроковою, уважність слабка. Оспорювані договори порушували права ОСОБА_5 , оскільки вона в силу похилого віку і стану здоров`я, укладаючи договори, мала на меті передачу на користь відповідача будинку, який був її єдиним житлом та земельних ділянки лише в якості застави за отримані в борг гроші і якщо б не помилка у правовій природі правочину та його правових наслідках, то спірні договори дарування не було б укладено.

При цьому, після підписання спірних договорів житловий будинок ОСОБА_3 не передавала, від особистих речей не звільняла та залишилася там проживати. В свою чергу ОСОБА_3 з часу оформлення договорів у вказаному будинку не проживав, речі не завозив, дій до виселення ОСОБА_5 не вживав, земельні ділянки не обробляв.

Посилаючись на вказані обставини, просив суд:

визнати недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , реєстровий номер 524, укладений 19 листопада 2018 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 та скасувати державну реєстрацію права власності на вказаний об`єкт нерухомості (№ запису 145905221);

визнати недійсним договір дарування земельної ділянки від 19 листопада 2018 року, кадастровий номер :01:005:0531, яка розташована в с. Чагор Чернівецького району Чернівецької області, реєстровий номер договору 527, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 та скасувати державну реєстрацію права власності на вказаний об`єкт нерухомості (№ запису 145924062);

визнати недійсним договір дарування земельної ділянки від 19 листопада 2018 року, кадастровий номер :01:005:0532, яка розташована в с. Чагор Чернівецького району Чернівецької області, реєстровий номер договору 530, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 та скасувати державну реєстрацію права власності) на вказаний об`єкт нерухомості (№ запису 145933868).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 14 березня 2022 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , реєстровий номер 524, укладений 19 листопада 2018 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 та скасовано державну реєстрацію права власності на вказаний об`єкт нерухомості (№ запису 145905221).

Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки від 19 листопада 2018 року, кадастровий номер :01:005:0531, яка розташована в с. Чагор Чернівецького району Чернівецької області, реєстровий номер договору 527, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 та скасовано державну реєстрацію права власності на вказаний об`єкт нерухомості (№ запису 145924062).

Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки від 19 листопада 2018 року, кадастровий номер :01:005:0532, яка розташована в с. Чагор Чернівецького району Чернівецької області, реєстровий номер договору 530, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 та скасовано державну реєстрацію права власності) на вказаний об`єкт нерухомості (№ запису 145933868).

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 992 гривні 40 копійок.

Рішення суду мотивоване тим, що в судовому засіданні встановлено, що з померлою до моменту її смерті постійно проживав її син - позивач по справі, який за нею доглядав, а тому з огляду на покази свідків, ці обставини свідчать про те, що ОСОБА_5 не мала на меті дарувати своє нерухоме майно саме відповідачу, а мала певні сподівання, що після її смерті нерухоме майно буде успадковано між всіма синами.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що при укладенні договорів дарування волевиявлення ОСОБА_5 не було спрямоване на добровільне та безоплатне відчуження належного їй нерухомого майна на користь обдарованого ОСОБА_3 .

Короткий зміст та узагальнені доводи апеляційної скарги та позиції інших учасників

На дане рішення ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Посилається на те, що позивачем не надано доказів укладення договору позики між матір`ю та його старшим братом, позивачем по справі. Факт позики мамою коштів йому нібито став відомим у 2018 році, але позивач чомусь не спонукав матір за життя до поновлення права власності на нерухоме майно.

Також є надуманими твердження позивача щодо природи правочинів та їх правових наслідків, в яких нібито помилялася дарувальниця. Остання майже впродовж трьох років мала можливість розірвати або визнати недійсними в судовому порядку договори дарування нерухомого майна, але вона цим правом не скористалася тому, що вважала законними власні дії щодо розпорядження належним їй нерухомим майном.

Тобто сама дарувальниця за життя не зверталася до суду з позовом проте, що під час укладання правочинів помилялася і ця помилка має істотне значення, а також не заперечувала їх дійсність. Під час укладання правочину нотаріусом їй були роз`яснено всі наслідки правочину, відмінність договору дарування від договорів довічного утримання, застави майна та купівлі-продажу. Зазначені обставини не спростовані позивачем.

Зазначає, що позивач вводить суд в оману про те, що йому стало відомо про існування договорів дарування тільки після смерті матері.

Як вбачається з довідки Чагорської сільської ради Глибоцького р-ну Чернівецької області від 05.06.2019р. N9 1143 про реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 в АДРЕСА_1 , останній зареєстрований за вказаною адресою з 05 червня 2019 року, тобто з моменту коли власником житлового будинку вже був відповідач, який надав позивачу дозвіл на реєстрацію місця проживання у належному йому житловому будинку.

Отже, позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права з пропуском строку позовної давності, у зв`язку з чим суд мав законні підстави відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

Також вважає надуманими та не підтвердженими жодними доказами доводи позивача про наявність у дарувальниці проблем зі здоров`ям, а пояснення свідків щодо стану фізичного та психічного здоров`я дарувальниці без документального підтвердження такого стану медичною документацією, не можуть бути достовірними.

Крім того, суд першої інстанції, ухвалюючи заочне рішення, припустився грубих порушень норм процесуального права, зокрема, не вжив заходів щодо належного повідомлення відповідача про місце, дату та час судового розгляду справи.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Позиція апеляційного суду

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судом встановлено, що 19 листопада 2018 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , реєстровий номер 524.

19 листопада 2018 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування земельної ділянки, кадастровий номер :01:005:0531, яка розташована в с. Чагор Чернівецького району Чернівецької області, реєстровий номер договору 527.

19 листопада 2018 року ОСОБА_5 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування земельної ділянки, кадастровий номер :01:005:0532, яка розташована в с. Чагор Чернівецького району Чернівецької області, реєстровий номер договору 530.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 06 листопада 2021 року.

З витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі №68298357 від 28 січня 2022 року вбачається, що приватним нотаріусом Кінащук Н.М. відкрита спадкова справа після смерті ОСОБА_5 .

З довідки виданої виконавчим комітетом Чагорської сільської ради від 24 січня 2022 року №122 вбачається, що ОСОБА_5 постійно проживала за місцем реєстрації в АДРЕСА_1 по ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто по день смерті. На день смерті останньої разом з нею були зареєстровані та проживали її син ОСОБА_1 та онук ОСОБА_7 .

Мотиви, з яких виходив апеляційний суд та застосовані норми права

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є гарантією того, що учасник справи, незалежно від рівня фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, має можливість забезпечити захист своїх прав та інтересів.

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша статті 1 ЦК України).

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною першою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до положень статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна

із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Звертаючись до суду із позовом про визнання недійсними договорів дарування, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , позивач одночасно посилався на дві різні підстави недійсності правочину.

Позивач, зокрема, зазначав, що ОСОБА_5 на момент укладення спірних договорів дарування була пенсіонером за віком, мала середню освіту, впродовж багатьох років страждала на ряд захворювань, які у своїй сукупності не давали їй можливості у повній мірі, своєчасно та повність усвідомлювати вчинювані нею окремі дії. Її свідомість була розсіяна пам`ять короткостроковою, уважність слабкою, у зв`язку з чим просив визнати недійсними спірні договори.

Правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені (частина перша статті 225 ЦК України).

Тлумачення статті 225 ЦК України свідчить, що правила цієї статті поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

З позовом про визнання правочинів недійсними на підставі статті 225 ЦК України звертається: (а) або сторона правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними; (б) або в разі її смерті - інші особи, чиї цивільні права або інтереси порушені. До інших осіб відносяться, зокрема, спадкоємці сторони правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) зроблено висновок про те, що правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до пункту 2 частини першої статті 105 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 89 ЦПК України. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Позивачем не доведено, що дарувальниця в силу наявності середньої освіти, пенсійного віку та наявності ряду захворювань, в момент вчинення договорів дарування не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Щодо визнання недійсним спірного договору дарування у зв`язку з укладанням його внаслідок помилки щодо правової природи та змісту правочину.

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини 5 даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Виходячи із презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України, частина третя статті 215 ЦК України) обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 у порушення статей 79, 81 ЦПК України не надав належних та допустимих доказів на підтвердження факту укладання договорів дарування ОСОБА_5 під впливом помилки щодо правової природи правочину, а саме того, що дарувальниця мала на меті укладення договору застави, як і не надано доказів укладення нею з відповідачем договору позики грошових коштів.

Апеляційний суд не бере до уваги показання свідків, наданих в суді першої інстанції, оскільки свідки не спростували презумпції спірних правочинів та їхні показання не можуть бути підставою для визнання недійсними договорів дарування у цій справі. Свідки не були присутні під час укладення договорів дарування, а їхні показання щодо тверджень дарувальниці після укладення договорів про те, що вона бажала щоб після її смерті майно успадкували її троє синів, не спростовують таких правочинів, які підписані його сторонами та посвідчені нотаріусом.

При цьому, доводи позовної заяви про те, що спірні правочини підлягають визнанню недійсними, оскільки вони фактично не були виконані сторонами, колегія суддів відхиляє, оскільки факт проживання ОСОБА_5 у будинку після укладення договорів дарування не є безумовною підставою для висновку, що укладаючи оспорювані договори дарування, ОСОБА_5 помилилася щодо правової природи правочинів.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 697/654/16-ц.

Колегія суддів вважає, що позивач не надав належних і допустимих доказів на підтвердження того, що між сторонами правочинів виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором дарування, та, що воля сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеними між ними оспорюваними договорами.

Отже, матеріали справи не містять інформації, а позивач не довів, що воля сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеними договорами дарування.

Доводи позивача про те, що житловий будинок був єдиним житлом у дарувальниці, фактична передача будинку не відбулася, а відповідач у цьому будинку не проживав, свої речі не завозив, дій щодо виселення ОСОБА_5 не вживав, земельні ділянки не обробляв, не доводять факту укладення правочинів під впливом помилки, оскільки відповідач, як новий власник майна, вправі самостійно, на свій розсуд розпоряджатися своєю власністю.

Водночас не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про неналежне повідомлення відповідача про розгляд справи.

Відповідно до частин одинадцятої, дванадцятої статті 128 ЦПК України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Порядок публікації оголошень на веб-порталі судової влади України визначається Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему.

З огляду на викладене застосуванню частини одинадцятої статті 128 ЦПК України, а саме опублікуванню оголошення про виклик на веб-сайті судової влади України повинно передувати з`ясування місця проживання (перебування) відповідача.

Такий правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 283/289/18-ц (провадження № 61-18125св19) та від 12 березня 2020 року у справі № 522/5315/15-ц (провадження № 61-40463св18).

З матеріалів справи вбачається, що поштові конверти повернулися до суду першої інстанції з відміткою причини «адресат відсутній за вказаною адресою», у зв`язку з чим Глибоцький районний суд Чернівецької області зробив оголошення про виклик на офіційному веб-порталі судової влади України.

При цьому, є безпідставними посилання в апеляційній скарзі на відсутність в матеріалах справи витягу з офіційного веб-порталу судової влади та невідповідність оголошення, яке підшито судом до матеріалів справи, Положенню про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему, оскільки ні нормами цивільно-процесуального закону, ні Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему не встановлено єдиного формату документа, який має бути підшито судом до справи.

Отже, доводи заявника про неналежне його повідомлення про розгляд справи в суді першої інстанції не знайшли своє підтвердження.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Пунктом 13 ст.141 ЦПК України визначено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З мотивувальної частини постанови вбачається, що апеляційний суд приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги та відмову в задоволенні позовних вимог.

З квитанції № від 09 травня 2022 року вбачається, що ОСОБА_3 сплатив 506,20 грн судового збору за подання заяви про перегляд заочного рішення (а.с.67).

З квитанцій від 03 червня 2022 року та квитанції від 20 червня 2022 року вбачається, що ОСОБА_3 сплатив 5209,90 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Отже, з позивача на користь відповідача слід стягнути 5716,10 грн судового збору.

Керуючись ст. ст. 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Заочне рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 14 березня 2022 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Чагорської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області про визнання договорів дарування недійсними та скасування державної реєстрації права власності відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати у розмірі 5716,10 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови виготовлений 07 вересня 2022 року.

Головуючий Н.К. Височанська

Судді: А.І. Владичан

І.Н. Лисак