КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
номер провадження №22-ц/824/1286/2022
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 липня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді доповідача Білич І.М.

суддів Коцюрби О.П., Слюсар Т.А.

при секретарі Мельник Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 листопада 2021 року постановлену під головуванням судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Фінагеєвої І.О.

у цивільній справі № 369/15534/21 за скаргою боржника ОСОБА_1 , стягувач: ОСОБА_2 , суб`єкт оскарження: Вишневий відділ державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на постанову державного виконавця про відкриття виконавчого провадження, -

встановила:

У листопаді 2021 року скаржник ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на постанову державного виконавця про відкриття виконавчого провадження. Обгрунтовуючи свої вимоги тим, що згідно рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 березня 2021 року з нього було стягнуто на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу) до досягнення повноліття щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 04 серпня 2020 року. Головним державним виконавцем Вишневого відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління МЮ (м. Київ) 18 жовтня 2021 року було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 67139918. Ознайомившись з виконавчим провадженням він з`ясував, що адреса місця проживання та перебування стягувача, зазначена в заяві її представника про примусове виконання рішення та у виконавчому листі - не є дійсною та не відповідає рішенню суду про стягнення аліментів. У зв`язку з недійсністю зазначення у виконавчому листі місця мешкання стягувача, наявність фактів мешкання останньої на території РФ, порушуються його права передбачені ст.186 СК України щодо контролю за цільовим витраченням аліментів, які покладаються на органи опіки та піклування. Вважав, що державний виконавець, грубо порушуючи вимоги п.6 ч.4 Закону України «Про виконавче провадження» не повернув виконавчий лист стягувачу без прийняття до виконання, як такого, що не відповідає вимогам ч. 1 ст. адвоката Дейнегіна С.М., який не надав обов`язковий документ, що підтверджує його повноваження представляти стягувача -іноземну громадянку відомості щодо якої зазначені в заяві.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 листопада 2021 року скаргу ОСОБА_1 на постанову державного виконавця про відкриття виконавчого провадження, боржник - ОСОБА_1 , стягувач - ОСОБА_2 , суб`єкт оскарження - Вишневий відділ державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) було повернуто без розгляду.

Не погодившись з ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, за результатами розгляду якої ставив питання про скасування оскаржуваної ухвали та повернення справи до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Посилаючись на те, що жодною нормою Розділу VII ЦПК України не передбачено підстав та порядку повернення без розгляду скарги на дії чи бездіяльність державного виконавця. Частина 4 ст.183 ЦПК України не передбачає можливості повернення без розгляду скарги. Зазначена норма процесуального права поширюється виключно на заяви (клопотання, заперечення), подані до суду без дотримання вимог частин першої або другої цієї статті.

Скаржник вважав, що оскаржуваною ухвалою про повернення скарги без розгляду порушено права заявника, передбачені статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду.

Відзив на апеляційну скаргу подано не було.

Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про розгляд справи, у судове засідання не з`явилися, клопотань про відкладення розгляду справи не подавали, у зв`язку з чим колегія суддів вважала за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися, у силу вимог ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Повертаючи заяву без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що заявник не виконав вимоги ч. 2 ст. 183 ЦПК України щодо надання суду доказів надіслання заяви стягувачу та державному виконавцю, а тому згідно з вимогами ч. 4 ст. 183 ЦПК України заява підлягає поверненню.

Проте погодитися з такими висновками суду не можна виходячи з наступного.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальний дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантії їх реалізації.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 183 ЦПК України письмова заява, клопотання чи заперечення підписуються заявником чи його представником. До заяви, скарги, клопотання чи заперечення, які подаються на стадії виконання судового рішення, в тому числі в процесі здійснення судового контролю за виконанням судових рішень, додаються докази їх надіслання (надання) іншим учасникам справи (провадження).

Згідно з ч. 4 ст. 183 ЦПК України суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду.

Разом з тим, відповідно до положень ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 грудня 2003 року № 14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» судам роз`яснено, що скарги мають відповідати загальним вимогам щодо форми та змісту позовної заяви, передбачених положеннями ЦПК України і ГПК України та містити відомості, перелічені у ч. 4 ст. 74 Закону «Про виконавче провадження».

Відповідно до ч.1 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Згідно з ч.4 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» скарга у виконавчому провадженні подається виключно у письмовій формі та має містити: найменування органу державної виконавчої служби, до якого вона подається; повне найменування (прізвище, ім`я та по батькові) стягувача та боржника, їхні місця проживання чи перебування (для фізичних осіб) або місцезнаходження (для юридичних осіб), а також найменування (прізвище, ім`я та по батькові) представника сторони виконавчого провадження, якщо скарга подається представником; реквізити виконавчого документа (вид документа, найменування органу, що його видав, день видачі та номер документа, його резолютивна частина); зміст оскаржуваних рішень, дій чи бездіяльності та посилання на порушену норму закону; викладення обставин, якими скаржник обґрунтовує свої вимоги; підпис скаржника або його представника із зазначенням дня подання скарги.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в порушення вищевказаних вимог процесуального законодавства не звернув уваги на те, що вимоги ч. 2 ст.183 ЦПК України Розділу 2 «Заяви з процесуальних питань» ЦПК України не регулюють спірні процесуальні правовідносини, тому не підлягають застосуванню у цій справі, оскільки вказана норма процесуального права поширюється виключно на заяви (клопотання, заперечення), подані до суду без дотримання вимог частин першої або другої цієї статті.

Розділ У11 ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень», це окремий вид судового провадження, який містить у собі окремий процесуальний режим розгляду справ.

Крім того, виконання судових рішень є завершальною стадією судового процесу. Саме такий принцип застосовує Європейський суд з прав людини у своїй сталій практиці, зазначаючи, що виконання судових рішень є невід ємною частиною судового процесу, оскільки без цієї стадії судового процесу сам факт прийняття будь-якого рішення втрачає сенс. Саме на цій стадії судового процесу завершається відновлення порушених прав особи (постанова Верховного Суду від 27 січня 2021 року у цивільній справі №569/13154 (провадження № 61-15520 св 20).

Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За наведених обставин, застосування судом першої інстанції положень ч. 2 ст. 183 ЦПК України є помилковим, а його висновок про повернення заяви без розгляду - таким, що не ґрунтується на нормах цивільного процесуального законодавства.

Відповідно до ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що ухвала суду, як така що постановлена з порушенням норм процесуального права підлягає скасуванню, з подальшим направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 368, 372, 374, 379, 381-384, 387 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 листопада 2021 року скасувати,справу передати до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Суддя - доповідач:

Судді: