Номер провадження: 22-ц/813/4499/22
Головуючий у першій інстанції Бескровний Я. В.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.09.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Комлевої О.С., Сегеди С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Київського районного суду м.Одеси від 09 вересня 2021 року по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

В С Т А Н О В И В :

У травні 2021 року, Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , у якому просив суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг №б/н від 02.07.2012 року у розмірі 16337,03 грн. станом на 12.02.2021 року, яка складається з наступного: 14223,57 грн. заборгованість за тілом кредита в т.ч. 11262,32 грн. заборгованість за поточним тілом кредита; 2961,25 грн. заборгованість за простроченим тілом кредита; 683,70 грн. заборгованість за нарахованими відсотками; 1429, 76 грн. заборгованість за простроченими відсотками та судові витрати у розмірі 2270 грн.

РішеннямКиївського районного суду м.Одеси від 09 вересня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» подав до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати рішення Київського районного суду м.Одеси від 09 вересня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задовольнити в повному обсязі, а судові витрати стягнути з відповідача.

На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_1 не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно приписів ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи, як малозначна у зв`язку з її незначною складністю (ч. 1 ст. 368, ч.ч. 1, 2, 4 ст. 274, ч.ч. 4, 6 ст. 19 ЦПК України).

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на таке.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону, з огляду на наступне.

Так, судом першої інстанції встановлено, що Банк посилається на існування договірних відносин з відповідачем та на підтвердження укладання кредитного договору ним надана копія заяви від 02.07.2012р., у якій ОСОБА_1 приєднався до Умов та Правил надання банківських послуг. У цій заяві відповідач висловив намір оформити на своє ім`я не на кредитну, а дебетову картку.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, районний суд виходив з того, що у матеріалах справи взагалі відсутні будь-які належні та допустимі докази того, що відповідачу позивачем надано кредитну картку та кредит. Також суж наголосив, що стороною позивача не надано жодного належного та допустимого доказу того, що відповідачу видавалися, і коли саме, банківські кредитні картки позивача і відкривався картковий рахунок.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він в повній мірі відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Так, судовим розглядом справи встановлено та вбачається з самої Анкети-Заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, що 02.07.2012 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку та виявив бажання оформити «дебетову особисту картку» (а.с.22-зворот).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Статтями 525 та 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

З ч.2 розділу ІІІ Постанови №705 від 05 листопада 2014 року «Про здійснення операцій з використанням платіжних засобів», зокрема, вбачається, що залежно від умов, за якими здійснюються платіжні операції з використанням електронних платіжних засобів, можуть застосовуватися дебетова, дебетово-кредитна та кредитна платіжні схеми.

Дебетова платіжна схема передбачає здійснення користувачем платіжних операцій з використанням електронного платіжного засобу в межах залишку коштів, що обліковуються на його рахунку.

Дебетово-кредитна платіжна схема передбачає здійснення користувачем платіжних операцій з використанням електронного платіжного засобу в межах залишку коштів, що обліковуються на його рахунку, а якщо їх недостатньо або немає, то за рахунок наданого банком кредиту.

Кредитна платіжна схема передбачає здійснення користувачем платіжних операцій з використанням електронного платіжного засобу за рахунок коштів, наданих йому банком у кредит або в межах кредитної лінії.

Аналогічні норми були встановленіиі урозділу ІІІ Постанови №223 від 30 квітня 2010 року «Про здійснення операцій з використанням платіжних засобів», які були чинні на час підписання Анкети-Заяви та втратили чинність 12.11.2014 року.

З аналізу вищевказаного розділу вбачається, що дебетова картка - це різновид банківської платіжної картки, яка призначена для оплати, зокрема, товарів та послуг у тому числі з використанням електронних терміналів, отримання готівки, здійснення інших операцій, доступних у меню банкомата чи установі банку.

Кредитна карта банківська платіжна картка, призначена для здійснення операцій, розрахунки за якими здійснюються виключно за рахунок коштів, наданих банком клієнту в межах встановленого ліміту відповідно до умов кредитного договору.

Кредитна і дебетова картки це дві принципово різні види платіжних інструментів, кожний з який має власні особливості і характеристики.

Основна різниця вказаних видів платіжних карт полягає у джерелі фінансів. Кредитна картка відкривається для використання коштів, наданих банком. Дебетова - для використання особистих коштів.

З урахуванням вищевикладенного, апеляційний суд погоджується із висновком районного суду про те, що у матеріалах справи взагалі відсутні будь-які належні та допустимі докази того, що відповідачу позивачем надано саме кредитну картку та кредит, оскільки за Анкетою-заявою, підписаною відповідачем 02.07.2010 року, останній мав отримати дебетову картку, яка дозволяє використовувати кошти доступного залишку депозитного рахунку, на основі якого вона емітована, а відтак, в даному випадку не можна застосовувати норми, які регулюють правовідносини в сфері кредитування.

Слід зазначити, що апеляційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» на спростування вищевикладеного жодного доводу не містить, а посилання банку на те, що надана Банком виписка по картковому рахунку є належним доказом щодо заборгованості Відповідача, яку суд першої інстанції належним чином не дослідив, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Так, позивачем на підтвердження заявлених до Відповідача позовних вимог надано наступні докази:

-розрахунок заборгованості за договором №б/н від 02.07.2012 станом на 12.04.2021 (а.с.17-19);

-довідка між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 був підписаний кредитний договір №б/н, за яким було видано 8 карток (а.с.20);

-довідка про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_1 (договір б/н) (а.с.21);

-Анкета-Заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 02.07.2012 (а.с.22, 22 зворот);

-Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а.с.23);

-Витяг з Умов та правил надання банківських послуг (а.с.24-49);

-Копія паспорту відповідача (а.с. 50-, 50 зворот)

-Виписка за договором №б/н станом на 21.04.2021 (а.с. 57-82).

Зокрема з Довідки, між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 був підписаний кредитний договір №б/н, вбачається, що Відповідачу було видано 8 карток:

-№ НОМЕР_1 , дата відкриття 29.11.2013, термін дії картки - 11/15;

-№ НОМЕР_2 , дата видачі 10.08.2012, термін дії картки - 07/16;

-№ НОМЕР_3 , дата видачі 20.05.2013, термін дії картки - 07/16;

-№ НОМЕР_4 , дата видачі 10.08.2012, термін дії картки - 08/16;

-№ НОМЕР_5 , дата видачі 29.05.2013, термін дії картки - 08/16;

-№ НОМЕР_6 , дата видачі 29.11.2013, термін дії картки - 08/17;

-№ НОМЕР_7 , дата видачі 25.02.2016, термін дії картки - 05/18;

-№ НОМЕР_8 , дата видачі 22.05.2018, термін дії картки - 05/22 (а.с. 20).

З Довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_1 (договір б/н) видно, що старт карткового рахунку - 10.08.2012 зазначена картка № НОМЕР_2 , також вбачається, що встановлено кредитний ліміт у розмірі 6000,00, який поступово було збільшено до 26000,00 в подальшому 23.02.2020 кредитний ліміт зменшено до 0,00 (а.с.21).

Розрахунок заборгованості, який додано позивачем до позовної заяви не підтверджено жодним первинним документом. Крім того, не містять посилань на відомості, які б дали змогу ідентифікувати особу.

Як вбачається з доданої до позову Банком, Анкети-Заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 02.07.2012. у ній відсутнє будь яке посилання на встановлення кредитного ліміту, наміру отримати кошти у кредит, а наявна лише відмітка про намір отримати дебітову особисту картку.

Тобто, в анкеті-заяві наявна відмітка про те, що ОСОБА_1 виявляє бажання оформити на своє ім`я дебетову особисту карту, яка не є кредитною (а.с.22, 22 зворот).

Крім цього, в Анкеті-заяві не має посилань на те, яку саме кредитну картку погодився оформити відповідач, не узгоджено кредитний ліміт за такою карткою, в анкеті-заяві відсутні умови користування кредитом та його погашення, порядок нарахування та сплати відсотків за користування кредитом, порядок нарахування та сплати штрафу і пені невиконання умов Договору.

Таким чином, досліджені судом, наведені вище докази на які посилається Позивач і у позові і в апеляційній скарзі, не підтверджують того факту, що Відповідач, підписавши Анкету-заяву від 02.07.2012 б/н про оформлення йому дебетової особової картки, ще й засвідчив бажання про отримання ним кредитних коштів на умовах дії кредитних карт «Універсальна» та отримав кредитні кошти саме за цим Договором.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, виходячи з встановлених обставин справи та наданих сторонами доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, колегія суддів повністю погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність Позивачем належними та допустимими доказами факту укладення між сторонами кредитного договору відповідно до підписаної сторонами 02.07.2012 року Анкети-Заяви про надання банківських послуг, в якій чітко зазначено бажання клієнта оформити на своє ім`я дебетову особисту картку.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, дослідивши доводи Банку, викладені в апеляційній скарзі вважає, що суд першої інстанції у повній мірі з`ясував всі обставини, які мають значення для справи, та виконав усі вимоги цивільного судочинства, у зв`язку із чим рішення в даній справі є законним і належним чином обґрунтованим.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За викладених обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень норм матеріального та процесуального права не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи нічим не обґрунтовані, висновків суду не спростовують, в зв`язку з чим рішення суду у відповідності до ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без змін.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.

З огляду на положення п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому згідно п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» - залишити без задовлення.

Рішення Київського районного суду м.Одеси від 09 вересня 2021 року по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 12.09.2022 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: О.С. Комлева

С.М. Сегеда