Постанова

Іменем України

07 вересня 2022 року

м. Київ

справа № 209/1050/21

провадження № 61-2743св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кобелєва Алла Михайлівна, Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс»,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Дніпровської обласної державної адміністрації, Орган опіки та піклування Кам`янської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 серпня 2021 року у складі судді Багбая Є. Д. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 січня 2022 року у складі колегії суддів: Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., Макарова М. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог, відзиву на позов і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А. М., Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» (далі - ТОВ «ФК «Вектор Плюс»), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Дніпровської обласної державної адміністрації, Орган опіки та піклування Кам`янської міської ради, про визнання протиправними і скасування рішення та запису про державну реєстрацію прав та обтяжень, посилаючись на те, що він зі своєю дружиною, дочкою та неповнолітніми онуками постійно проживає у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . 17 травня 2017 року йому стало відомо про те, що 11 грудня 2015 рокуприватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кобелєва А. М. провела державну реєстрацію права власності на зазначену квартиру за ТОВ «ФК «Вектор Плюс» як іпотекодержателем. Підставою для здійснення вказаної реєстрації став іпотечний договір, укладений 20 лютого 2008 року між ним та Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк». Однак приватний нотаріус Кобелєва А. М. не вчинила жодних дій, передбачених статтею 34 Закону України «Про нотаріат», не узгодила свої дії з Органом опіки та піклування і не отримала відповідний дозвіл, а також порушила вимоги Закону України від 03 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі - Закон № 1304-VII) та статті 13-1 Закону України «Про нотаріат». 13 червня 2017 року Головним територіальним управлінням юстиції у Дніпропетровської області було зареєстровано його скаргу на дії державного реєстратора. В подальшому зазначена скарга була направлена за належністю до Головного територіального управління юстиції у Київській області, яке листом від 04 грудня 2017 року № т-1845/4 повідомило йому, що нотаріус Кобелєва А. М. не здійснює нотаріальну діяльність в межах Київської області. Крім того, 18 січня 2018 року він звернувся зі скаргою (доповненням до скарги, яка 13 червня 2017 року була зареєстрована Головним територіальним управлінням юстиції у Дніпропетровської області) до Міністерства юстиції України, однак йому було відмовлено в її розгляді з формальних підстав, а саме у зв`язку з тим, що додані до скарги копії документів не засвідчені в установленому порядку. 26 квітня 2018 року він звернувся до суду з позовом до Міністерства юстиції України, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобєлєвої А. М., третя особа - ТОВ «ФК «Вектор Плюс», про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії, однак рішенням Дніпровського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 09 вересня 2020 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 20 січня 2021 року, у справі № 209/1189/18 в задоволенні позову було відмовлено з тих підстав, що він неправильно обрав спосіб захисту порушеного права та подав позов до неналежного відповідача, так як належним відповідачем є ТОВ «ФК «Вектор Плюс». Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 березня 2021 року було відмовлено у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на рішення Дніпровського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 09 вересня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 20 січня 2021 року. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив визнати протиправним та скасувати рішення і запис про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 26971137, від 11 грудня 2015 року, вчинені державним реєстратором прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобелєвою А. М., щодо об`єкта нерухомого майна - квартири АДРЕСА_2 - за ТОВ «ФК «Вектор Плюс».

У відзиві на позовну заяву ТОВ «ФК «Вектор Плюс» заперечило проти позову та просило відмовити в його задоволенні, посилаючись на те, що позивач неправильно обрав спосіб захисту порушеного права, оскільки мав би звернутися з віндикаційним позовом про витребування майна - спірної квартири, однак не зробив цього. Доводи позовної заяви про те, що приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кобелєва А. М. порушила вимоги Закону № 1304-VII, не заслуговують на увагу, так як цей Закон не підлягає застосуванню до спірних правовідносин і позивач не надав доказів використання спірної квартири як місця свого постійного проживання та відсутності у власності іншого нерухомого житлового майна. ТОВ «ФК «Вектор Плюс» було дотримано вимоги законодавства щодо надання нотаріусу вичерпного переліку документів, необхідних для реєстрації права власності на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі. Рішення державного реєстратора не може вважатися правочином, а реєстрація дітей у спірній квартирі не перешкоджає реєстрації прав відповідача на цю квартиру. Тому посилання позивача на те, що приватний нотаріус Кобелєва А. М. не узгодила свої дії з Органом опіки та піклування і не отримала відповідний дозвіл, є безпідставними. За таких обставин реєстраційні дії вчинені нотаріусом відповідно до вимог закону. Крім того, позивач звернувся до суду з пропуском позовної давності, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 серпня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що твердження позивача про порушення нотаріусом порядку реєстрації права власності у зв`язку з неотриманням відповідного дозволу Органу опіки та піклування не ґрунтуються на вимогах Закону і позивач не надав доказів реєстрації та проживання неповнолітніх дітей у спірній квартирі. Також позивач не довів, що спірна квартира використовується ним як місце постійного проживання. Тому відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин положень Закону № 1304-VII. При цьому доводи позивача про порушення приватним нотаріусом вимог закону під час здійснення реєстрації права власності за ТОВ «ФК «Вектор Плюс»є обґрунтованими, так як ці порушення встановлені перевіркою Головного територіального управління юстиції в місті Києві, але позов не підлягає задоволенню у зв`язку з обранням позивачем неналежного способу захисту. Частиною третьою статті 26 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-ІV) в редакції, чинній з 16 січня 2020 року, визначено, що відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. Викладене свідчить, що з 16 січня 2020 року закон не передбачає такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права. Тому суд відхиляє позовні вимоги про необхідність застосування такого способу судового захисту, який у практичному аспекті не зможе забезпечити і гарантувати позивачу відновлення його порушеного права. Аналогічні правові висновки наведені в постановах Верховного Суду від 03 вересня 2020 року у справі № 914/1201/19, від 23 червня 2020 року у справах № 906/516/19, № 905/633/19, № 922/2589/19, від 30 червня 2020 року у справі № 922/3130/19, від 14 липня 2020 року у справі № 910/8387/19, від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19, від 28 жовтня 2020 року у справі № 910/10963/19. Крім того, рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав або зміни цих прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. Тому належним способом захисту права або інтересу позивача в такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав та запису, а подання віндикаційного позову до особи, за якою було зареєстроване право власності на спірну квартиру. Однак позивач не заявляв таких вимог.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 18 січня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Дніпровського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 серпня 2021 року змінено, виключено з його мотивувальної частини посилання на неналежний спосіб захисту. В решті рішення місцевого суду залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі №662/397/15-ц вказано, що суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. На суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Оскільки позивач ставив питання про скасування і рішення, і запису про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, то посилання суду першої інстанції на те, що йому слід пред`явити віндикаційний позов до особи, за якою зареєстровано право власності на спірну квартиру, є безпідставним. При цьому висновки місцевого суду про відмову в задоволенні позову є правильними, так як позивач не надав жодних доказів на підтвердження обставин для застосування Закону № 1304-VII.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.

17 лютого 2022 року ОСОБА_1 подав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу, а 16 травня 2022 року - уточнену касаційну скаргу на рішення Дніпровського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 серпня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 січня 2022 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення інаправити справу на новий розгляд.

На обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктом 4 частини другої статті 389, пунктами 2, 3 частини третьої статті 411 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), ОСОБА_1 зазначив, що місцевий суд розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження, однак вона підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження. Також апеляційний суд необґрунтовано відхилив клопотання про дослідження доказів, які підтверджують факт його користування спірною квартирою, а саме рішення Дніпровського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10 липня 2017 року та постанови Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 травня 2018 року у справі № 209/946/17 за позовом ТОВ «ФК «Вектор Плюс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у своїх інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , про усунення перешкод у здійсненні права користування майном шляхом надання постійного безперешкодного доступу та про визнання особи такою, що втратила права користування.

У червні 2022 року ТОВ «ФК «Вектор Плюс» подало до Верховного Суду відзив на касаційну каргу, в якому просило залишити її без задоволення, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2022 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Дніпровського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області.

31 травня 2022 року справа № 209/1050/21 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 серпня 2022 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

За змістом пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до пунктів 2, 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

За змістом частин першої-п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно з частиною першою статті 367, частиною першою статті 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою 1 розділу V ЦПК України.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Частиною першою статті 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Судами встановлено, що 20 лютого 2008 року між ОСОБА_1 та Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ВАТ «Сведбанк») було укладено кредитний договір № 0310/0208/88-036, за яким позивач отримав кредит в розмірі 20 0000 доларів США під 11,9 % річних з кінцевим строком повернення до 19 лютого 2018 року.

Частиною першою статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно з частиною першою статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до статті 1 Закону України від 05 червня 2003 року «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним кредитним договором 20 лютого 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 було укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки № 0310/0208/88-036-Z-1, предметом якого є належна іпотекодавцям на праві власності чотирикімнатна квартира АДРЕСА_2 . Цей договір посвідчений нотаріусом Дніпродзержинського міського округу Дніпропетровської області Кир`як С. А.

Згідно з пунктом 11 іпотечного договору іпотекодержатель має право у разі невиконання позичальником умов основного зобов`язання звернути стягнення на предмет іпотеки та задовольнити за рахунок його вартості свої вимоги у повному обсязі. Іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки в разі, якщо на день, визначений основним зобов`язанням, позичальник не поверне йому суму кредиту та/або процентів та/або пеню або іншу заборгованість, що передбачені та/або випливають з основного зобов`язання, в тому числі у разі одноразового прострочення основного зобов`язання. При настанні зазначених випадків іпотекодержатель надсилає позичальнику та іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення основного зобов`язання та зобов`язань, передбачених цим договором, у строк, що не перевищує тридцяти календарних днів, та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до умов цього договору.

Пунктом 12 іпотечного договору передбачено, що за вибором іпотекодержателя застосовується один із наведених нижче способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя: за рішенням суду (підпункт 12.1); у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса (підпункт 12.2); на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, яким вважається застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, викладене в підпунктах 12.3.1 та 12.3.2 цього договору.

Згідно з підпунктом 12.3.1 пункту 12 іпотечного договору задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку» у випадку задоволення вимог іпотекодержателя шляхом використання процедури, передбаченої в цьому підпункті договору, договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений шляхом здійснення цього застереження, є підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки. При цьому вважається, що предмет іпотеки набувається у власність іпотекодержателя за вартістю, що буде визначена після прийняття іпотекодержателем рішення про обрання передбаченого цим пунктом договору способу звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі висновку незалежного експерта - суб`єкта оціночної діяльності, правоздатність якого підтверджена сертифікатом суб`єкта оціночної діяльності.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Згідно зі статтею 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

28 листопада 2012 року на підставі договору факторингу № 15 та договору про відступлення прав за іпотечним договором ПАТ «Сведбанк» відступило ТОВ «ФК «Вектор Плюс» права вимоги за вищевказаними кредитним та іпотечним договорами.

В порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки 11 грудня 2015 року державним реєстратором приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобелєвою А. М. було прийнято рішення про державну реєстрацію за ТОВ «ФК «Вектор Плюс»права власності на об`єкт нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_2 , про що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зроблено запис за № 12476975. Підстава: договір іпотеки від 20 лютого 2008 року.

Листом Головного територіального управління юстиції в місті Києві від 05 січня 2018 року № Т-5233 ОСОБА_1 повідомлено, що за результатами проведеної в межах компетенції перевірки було встановлено, що дії нотаріуса, направлені на державну реєстрацію речових прав на квартиру АДРЕСА_2 , здійснено з порушенням абзаців 2, 3 частини п`ятої статті 3, частини дев`ятої статті 15 Закону № 1952-IV в редакції, чинній на час здійснення реєстраційних дій.

Відповідно до частин першої, третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно з частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Відповідно до статті 36 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на час укладення іпотечного договору від 20 лютого 2008 року, сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.

Згідно з частиною першою статті 37 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на час укладення іпотечного договору від 20 лютого 2008 року, іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

З аналізу змісту наведених норм у їх поєднанні вбачається, що за Законом застереження в іпотечному договорі прирівнюється за своїми правовими наслідками до договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який є правовстановлюючим документом.

Відповідно до частини третьої статті 36 Закону України «Про іпотеку» в редакції Закону України № 800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» (далі - Закон № 800-VI), який набрав чинності 14 січня 2009 року, договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмети іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Нова редакція статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку», що викладена у підпункті 17 пункту 4 розділу ІІІ «Перехідні положення» Закону № 800-VI, не змінює встановлений раніше цими статтями порядок позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки та підстави переходу права власності на нього до іпотекодержателя, а лише уточнює їх.

Аналіз наведених норм, як і Закон № 800-VI в цілому, не дає підстав вважати, що законодавець із прийняттям названого закону обмежив коло іпотечних договорів із застереженням про задоволення вимог кредитора, на підставі яких за іпотекодержателем може бути зареєстровано право власності на предмет іпотеки, лише тими договорами, які укладені після набрання чинності цим Законом.

Отже, законодавцем визначений як спосіб позасудового врегулювання зобов`язань іпотекодавця перед іпотекодержателем передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону України «Про іпотеку», на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору.

Отже, Закон України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним із шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Такі правові висновки наведено в постанові Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі № 705/4381/19.

У справі, яка переглядається, позасудове врегулювання спору та застереження про можливість задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки сторони погодили в пункті 12.3 іпотечного договору від 20 лютого 2008 року, зокрема шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» (підпункт 12.3.1).

07 червня 2014 року набув чинності Закон № 1304-VII, підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Пунктом 4 Закону № 1304-VII передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 зазначено, що Закон України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки. Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону № 1304-VII право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору. Водночас Закон № 1304-VII ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження у зв`язку з невиконанням умов кредитного договору. З огляду на викладене, предмет іпотеки, а саме нерухоме житлове майно, яке використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя, не може бути примусово стягнуто на підставі положень Закону № 1304-VII, у тому числі і шляхом реєстрації права власності за банком як забезпечення виконання позичальником/майновим поручителем умов кредитного договору, укладеного в іноземній валюті.

Висновки про те, що Закон № 1304-VII підлягає застосуванню навіть у разі звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, містяться і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а.

При цьому Велика Палата Верховного Суду у вищенаведеній постанові від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 не знайшла підстав для відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а, та відступила від правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 464/8589/15-ц, стосовно того, що звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідним застереженням в іпотечному договорі), який передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі - покупцеві, як і передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки, не може вважатися примусовим стягненням (відчуженням без згоди власника), оскільки таке право виникло на підставі договору (відповідного застереження в іпотечному договорі), згоду на яке надано іпотекодавцем.

В постанові від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що незалежно від того, чи перераховані усі постанови, в яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Відмовляючи в задоволенні позову, місцевий суд виходив з того, що підстави для застосування до спірних правовідносин положень Закону № 1304-VII відсутні, так як позивач не довів, що спірна квартира використовується ним як місце постійного проживання. Також позивач не надав доказів реєстрації та проживання неповнолітніх дітей у спірній квартирі, а його доводи про порушення нотаріусом порядку реєстрації права власності у зв`язку з неотриманням відповідного дозволу Органу опіки та піклування не ґрунтуються на вимогах Закону. При цьому суд першої інстанції звернув увагу на те, що перевіркою Головного територіального управління юстиції в місті Києві встановлено факт порушення приватним нотаріусом вимог закону під час здійснення реєстрації права власності за ТОВ «ФК «Вектор Плюс», однак вважав, що позов не підлягає задоволенню у зв`язку з обранням позивачем неналежного способу захисту його права, оскільки він мав звернутися з віндикаційним позовом до особи, за якою було зареєстроване право власності на спірну квартиру, однак ОСОБА_1 не заявляв таких вимог в цій справі.

Змінюючи рішення місцевого суду шляхом виключення з його мотивувальної частини посилання на неналежний спосіб захисту, апеляційний суд виходив з того, що висновок суду першої інстанції про необхідність подавати віндикаційний позов до особи, за якою зареєстровано право власності на спірну квартиру, є безпідставним, так як згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі №662/397/15-ц, суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. При цьому апеляційний суд погодився з рішенням місцевого суду про відмову в задоволенні позову у зв`язку з недоведеністю обставин для застосування Закону № 1304-VII.

Однак вказані висновки апеляційного суду ґрунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального права та зроблені з порушенням норм процесуального права з огляду на таке.

За змістом статті 6 ЦПК України суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76-78, 81, 83, 84, 87, 89, 228, 235, 263-265 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

В апеляційній скарзі на рішення Дніпровського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 серпня 2021 року ОСОБА_1 посилався на те, що факт його користування спірною квартирою було встановлено рішенням Дніпровського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10 липня 2017 року та постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 травня 2018 року у справі № 209/946/17 за позовом ТОВ «ФК «Вектор Плюс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в своїх інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , про усунення перешкод у здійсненні права користування майном шляхом надання постійного безперешкодного доступу та про визнання особи такою, що втратила права користування. Тому він просив врахувати вказані судові рішення.

Однак в порушення вимог статей 89, 263, 264, 367, 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції не врахував обставин, встановлених рішенням Дніпровського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10 липня 2017 року та постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 травня 2018 року у справі № 209/946/17, а також не спростував доводів апеляційної скарги про те, що вказаними доказами підтверджується факт користування ОСОБА_1 спірною квартирою, у зв`язку з чим дійшов передчасного висновку про недоведеність позивачем обставин для застосування Закону № 1304-VII.

У зв`язку з викладеним заявлені в касаційній скарзі підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 4 частини другої статті 389 та пунктом 3 частини третьої статті 411 ЦПК України, є обґрунтованими.

Разом з тим доводи касаційної скарги про те, що місцевий суд розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження, однак вона підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Відповідно до частини четвертої статті 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду: 1) малозначних справ; 2) справ, що виникають з трудових відносин; 3) справ про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд; 4) справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Згідно з частинами першою, другою, четвертою статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин; 3) про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. В порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

З наведеного вбачається, що в порядку спрощеного позовного провадження можуть розглядатися не лише справи, визначені частиною першою статті 274 ЦПК України, але й будь-які інші справи, якщо з частини четвертої вказаної статті не випливає заборона щодо можливості їх розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

За змістом ухвали Дніпровського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 06 травня 2021 року про відкриття провадження в цій справі суд вважав за можливе розглянути її за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. В цій ухвалі зазначено, що у разі незгоди з розглядом справи в порядку спрощеного провадження сторони можуть протягом п`яти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження подати заяву із запереченнями проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. При цьому матеріали справи не містять заперечень сторін щодо розгляду справи в порядку спрощеного провадження, а відповідно до заяви ОСОБА_1 від 08 червня 2021 року він просив розглянути справу без його участі.

З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку про необґрунтованість наведених заявником підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктом 4 частини другої статті 389 та пунктом 2 частини третьої статті 411 ЦПК України.

Також Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважає за необхідне зазначити таке.

Частиною першою статті 2 Закону № 1952-IVвизначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Абзацами 2, 3 частини п`ятої статті 3 Закону № 1952-IV вредакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (прийняття рішення про державну реєстрацію права власності від 11 грудня 2015 року), передбачено, що державна реєстрація прав власності, реєстрація яких проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва проводиться нотаріусом, яким вчиняється така дія. Державна реєстрація прав у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва проводиться нотаріусом, яким вчинено таку дію.

Відповідно до частини другої статті 9 Закону № 1952-IV вредакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (прийняття рішення про державну реєстрацію права власності від 11 грудня 2015 року) державний реєстратор: 1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у випадках, встановлених законом); відповідність повноважень особи, яка подає документи на державну реєстрацію прав та їх обтяжень; відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до вимог цього Закону; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов`язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав; 2) приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав; 3) відкриває і закриває розділи Державного реєстру прав, вносить до них відповідні записи; 4) веде реєстраційні справи щодо об`єктів нерухомого майна; 5) присвоює реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна під час проведення державної реєстрації; 6) видає свідоцтво про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; 7) надає інформацію з Державного реєстру прав або відмовляє у її наданні у випадках, передбачених цим Законом; 8) у разі потреби вимагає подання передбачених законодавством додаткових документів, необхідних для державної реєстрації прав та їх обтяжень; 8-1) під час проведення державної реєстрації прав, які виникли та оформлені в установленому порядку до 1 січня 2013 року, запитує від органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, які відповідно до чинного на момент оформлення права законодавства проводили таке оформлення, інформацію (довідки, копії документів тощо), необхідну для реєстрації прав та їх обтяжень, якщо такі документи не були подані заявником або якщо документи, подані заявником, не містять передбачених цим Законом відомостей про правонабувача або про нерухоме майно. Органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, до яких надійшов запит, зобов`язані безоплатно в установленому законодавством порядку протягом трьох робочих днів надати державному реєстратору відповідну інформацію, зокрема щодо оформлених речових прав на нерухоме майно, у тому числі земельні ділянки; 9) здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом та іншими законами України. Нотаріус як спеціальний суб`єкт здійснює функції державного реєстратора, крім передбачених пунктами 4 і 6 частини другої статті 9 цього Закону.

Згідно з частиною дев`ятою статті 15 Закону № 1952-IV вредакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (прийняття рішення про державну реєстрацію права власності від 11 грудня 2015 року) державна реєстрація прав, їх обтяжень у результаті вчинення нотаріальної дії (надання відмови в ній) проводиться одночасно з вчиненням такої дії.

Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а також порядок надання інформації з Державного реєстру прав встановлює Кабінет Міністрів України (абзац 1 частини тринадцятої статті 15 Закону № 1952-IV в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

В пунктах 1, 2 Порядку взаємодії органів державної реєстрації прав та їх посадових осіб, затвердженому наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2013 року № 607/5 «Про заходи взаємодії органів державної реєстрації прав та їх посадових осіб», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, зазначено, що цей Порядок визначає процедуру взаємодії системи органів державної реєстрації прав та державних реєстраторів прав на нерухоме майно органів державної реєстрації прав, посадових осіб органів місцевого самоврядування, адміністраторів центрів надання адміністративних послуг, нотаріусів під час прийняття заяв та під час проведення державної реєстрації права власності або інших речових прав на нерухоме майно (далі - речові права на нерухоме майно), що виникають, зокрема на підставі договорів іпотеки, що містять застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно у випадках, передбачених у пункті 1 наказу, проводиться державними реєстраторами прав на нерухоме майно Мін`юсту відповідно до Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868 (далі - Порядок № 868).

Згідно з абзацом 7 пункту 2 Порядку № 868 нотаріус, яким вчинено нотаріальну дію з нерухомим майном, проводить державну реєстрацію прав, набутих виключно у результаті вчинення такої дії, крім випадків, визначених Законом № 1952-IV.

Аналіз наведених положень законодавства, чинного на час вчинення 11 грудня 2015 року державної реєстрації права власності на спірну квартиру за ТОВ «ФК «Вектор Плюс» як іпотекодержателем, дає підстави для висновку, що до повноважень нотаріуса як спеціального суб`єкта, який здійснює функції державного реєстратора, належало виключно вчинення дій з реєстрації права власності лише щодо того нерухомого майна, щодо якого такий нотаріус вчиняв нотаріальну дію, і лише щодо тих прав, які набуті виключно у результаті вчинення такої нотаріальної дії. Наприклад, нотаріус, який посвідчив угоду купівлі-продажу нерухомого майна, повинен здійснити державну реєстрацію права власності набувача такого майна.

Отже, на час вчинення оскаржуваної в цій справі державної реєстрації прав іпотекодержателя на іпотечне майно на підставі іпотечного застереження (11 грудня 2015 року) у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А. М. не було повноважень здійснювати таку реєстрацію, оскільки договір іпотеки від 20 лютого 2008 року № 0310/0208/88-036-Z-1 між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , предметом якого є належна іпотекодавцям на праві власності чотирикімнатна квартира АДРЕСА_2 , був посвідчений нотаріусом Дніпродзержинського міського округу Дніпропетровської області Кир`як С. А..

Законом України від 26 листопада 2015 року № 834-VІІІ «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та деяких інших законодавчих актів України щодо децентралізації повноважень з державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», який набрав чинності 13 грудня 2015 року, Закон № 1952-IV викладено у новій редакції.

У частині другій розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 26 листопада 2015 року № 834-VІІІ встановлено, що з дня набрання чинності цим Законом нотаріуси наділяються повноваженнями державних реєстраторів прав на нерухоме майно та можуть здійснювати державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень без вчинення нотаріальної дії щодо такого майна.

Тобто лише з набранням чинності 13 грудня 2015 року Законом України від 26 листопада 2015 року № 834-VІІІ нотаріуси наділені повноваженнями державних реєстраторів прав на нерухоме майно та могли здійснювати державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень без вчинення нотаріальної дії щодо такого майна.

Вищенаведене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду від 10 червня 2020 року у справі № 638/6931/16-ц, від 16 червня 2020 року у справі № 199/7226/17, від 16 вересня 2020 року у справі № 352/1021/19, від 21 травня 2021 року у справі № 295/16451/18, від 13 липня 2022 року у справі № 642/2455/17.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 755/9555/18 міститься правовий висновок про те, що після внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належним способом захисту права є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію, яке вичерпало свою дію, а скасування запису про проведену державну реєстрацію відповідного права (пункт 5.17 постанови від 4 вересня 2018 року у справі № 915/127/18).

Відповідно до статті 11 Закону № 1952-IV державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

У частині другій статті 26 Закону № 1952-IV в редакції, чинній до 16 січня 2020 року, унормовано порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування. Так, за змістом зазначеної норми у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується.

Проте згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону № 1952-IV викладено в новій редакції.

Так, відповідно до абзаців 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV в редакції, чинній з 16 січня 2020 року до 26 липня 2022 року, відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Згідно з абзацом 3 частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV в редакції, чинній з 26 липня 2022 року, у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

Отже, в розумінні положень наведеної норми в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень в цій справі, на відміну від положень частини другої статті 26 Закону № 1952-IV в попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому, з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Водночас у пункті 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» встановлено, що судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до набрання чинності цим Законом.

За змістом цієї норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не належить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, тому починаючи з 16 січня 2020 року цей спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі № 1952-IV.

Враховуючи викладене, оскільки з 16 січня 2020 року матеріально-правове регулювання спірних реєстраційних відносин істотно змінилося, то наразі ефективним способом захисту порушених прав є саме вимога про скасування рішення суб`єкта державної реєстрації щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно за іпотекодержателем.

Зазначене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду від 03 вересня 2020 року у справі № 914/1201/19, від 23 червня 2020 року у справах № 906/516/19, № 905/633/19, № 922/2589/19, від 30 червня 2020 року у справі № 922/3130/19, від 14 липня 2020 року у справі № 910/8387/19, від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 278/3367/19-ц, від 20 квітня 2022 року у справі № 454/148/20, від 21 квітня 2022 року у справі № 380/715/19, від 06 липня 2022 року у справі № 754/12170/16-ц, від 27 липня 2022 року у справі № 447/2851/19.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд не врахував вищенаведених правових висновків Верховного Суду, зокрема викладених в постановах, ухвалених до прийняття оскаржуваного в цій справі судового рішення суду апеляційної інстанції.

Що стосується суб`єктного складу сторін у справі за позовом про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, то в постановах Верховного Суду від 13 квітня 2022 року у справі № 344/2112/20, від 26 травня 2022 року у справі № 462/4050/19, від 27 липня 2022 року у справі № 447/2851/19 з посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 зазначено, що спір про скасування рішення щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження такого права за іншою особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є цивільно-правовим. А тому вирішення таких спорів здійснюється за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін. Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано.

В постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що позовна вимога про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на квартиру не може бути звернена до приватного нотаріуса, яку позивач визначила співвідповідачем. Державний реєстратор, зокрема і приватний нотаріус, зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений. Встановивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.

За змістом постанови від 23 грудня 2021 року у справі № 756/9725/19 Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні позову фізичної особи до державного реєстратора, за участю третіх осіб: Державного підприємства «Науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», Акціонерного товариства «Альфа-Банк», про визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію прав. При цьому Верховний Суд виходив з того, що правовідносини виникли між позивачем (фізичною особою) і третьою особою (Акціонерним товариством «Альфа-Банк»), які у різний період часу вважали себе власниками спірної квартири. Оскільки державна реєстрація прав проводиться державним реєстратором не з власної ініціативи, а на підставі відповідної заяви, поданої заінтересованою особою, то належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано.

У справі, що переглядається, зміст і характер відносин між учасниками справи, встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи свідчать, що спір у ОСОБА_1 виник саме з відповідачем ТОВ «ФК «Вектор Плюс» з приводу порушення права власності позивача на спірне нерухоме майно внаслідок реєстрації за названим відповідачем такого права. Однак, вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А. М., суд апеляційної інстанції не врахував зазначеного, не перевірив, чи є нотаріус належним відповідачем в цій справі, та не дав правової оцінки цій обставині.

Вищенаведене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постанові Верховного Суду від 23 червня 2022 року у справі № 369/5531/20.

Згідно з частиною третьою статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

За таких обставин, з огляду на необхідність врахування висновків щодо застосування норм права, викладених, від 20 квітня 2022 року у справі № 454/148/20, від 21 квітня 2022 року у справі № 380/715/19, від 23 червня 2022 року у справі № 369/5531/20, від 06 липня 2022 року у справі № 754/12170/16-ц, від 13 липня 2022 року у справі № 642/2455/17від 27 липня 2022 року у справі № 447/2851/19, тобто в судових рішеннях Верховного Суду після подання касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про вихід за межі доводів касаційної скарги на підставі частини третьої статті 400 ЦПК України.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

В оскаржуваному рішенні суд апеляційної інстанції в достатній мірі не виклав мотиви, на яких воно базується, адже право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення ЄСПЛ у справах «Мала проти України»; «Суомінен проти Фінляндії»).

В силу положень вищевказаної статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи касаційним судом Верховний Суд позбавлений можливості ухвалити нове рішення у цій справі, оскільки для його ухвалення необхідно встановити обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій.

Відповідно до пункту 3 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Враховуючи, що внаслідок необґрунтованого відхилення заяви позивача про дослідження доказів та щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлені такі фактичні обставини, ухвалене ним судове рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального та процесуального права, дослідити і належним чином оцінити надані сторонами докази, дати правову оцінку доводам та запереченням сторін і ухвалити законне та справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 січня 2022 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийІ. М. Фаловська
Судді:В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
С. Ю. Мартєв
В. А. Стрільчук