Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

05.09.2022 смт Тиврів 145/39/21

2/145/229/2022

Тиврівський районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Ратушняка І. О. ,

при секретарі Цюпій О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт Тиврів справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди та супроводу батька,

встановив :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом в якому вказує, що між нею та ОСОБА_2 був укладений шлюб. Від шлюбу народилась донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

27.03.2017 рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області шлюб між ними було розірвано. Після розірвання шлюбу донька залишилась проживати з нею та перебуває на її утриманні.

21.11.2018 Тиврівським районним судом Вінницької області винесено рішення про стягнення аліментів з відповідача у твердій грошовій сумі - 1500 грн.

Рішенням суду у справі № 145/1895/17 також встановлено, що дитина постійно проживає з матір`ю.

10.03.2019 вона уклала шлюб з громадянином Австралії ОСОБА_4 , який було зареєстровано 14.03.2019 Реєстраційною службою Нового Південного Уельса, Австралія.

В Австралії дитина буде навчатись в середній школі Сан-Клементе Мейфілд.

Вимушена звернутись до суду, оскільки для виїзду дитини за кордон необхідно мати нотаріальний дозвіл відповідача, однак останній ухиляється від надання такого дозволу.

Дитина відвідує НВК «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів - гімназія № 2» в місті Гнівань Вінницької області.

16.09.2020 вона звернулась до відповідача з нотаріальною заявою про отримання дозволу на виїзд дитини до Австралії терміном на 3 роки з подальшим продовженням для оформлення візи та влаштування до школи, або дозвіл на проживання в Австралії на постійній основі, починаючи з 01.01.2021.

Однак жодної відповіді або реакції від відповідача не надходило.

23.11.2020 приватним нотаріусом Тиврівського району Вінницької області Максименко Л.А. видане свідоцтво, яким посвідчено, що 07.10.2020 передано заяву відповідачу про надання згоди на виїзд за кордон до Австралії строком на 3 роки, з подальшим продовженням для оформлення візи та влаштування до школи або дозвіл на проживання в Австралії на постійній основі, починаючи з 01.01.2021.

Просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за кордон на навчання до Австралії, в період з 15.01.2021 по 15.01.2026, у супроводі матері, без дозволу (згоди) батька ОСОБА_2 .

В судове засідання позивачка ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_5 не з`явилися. Позивачка подала заяву, відповідно до якої просить справу розглянути у її відсутності, позовні вимоги підтримує.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_6 в судове засідання не з`явилися, подали заяву, відповідно до якої просять розглядати справу у їх відсутності, позов не визнають.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Частина 2 ст. 150 СК України передбачає обов`язок батьків піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Стаття 19 Закону України «Про охорону дитинства» визначає право дитини на освіту.

Відповідно до ст. 17 Конвенції про права дитини Держави-учасниці визнають важливу роль засобів масової інформації і забезпечують, щоб дитина мала доступ до інформації і матеріалів із різних національних і міжнародних джерел, особливо до таких інформації і матеріалів, які спрямовані на сприяння соціальному, духовному і моральному благополуччю, а також здоровому фізичному і психічному розвитку дитини.

Стаття 10 Конвенції про права дитини передбачає право дитини залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну.

Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом.

Відповідно до абз. 3 ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі, який 27.03.2017 рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області було розірвано (а.с.7-9).

У шлюбі у них народилась донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 6), яка після розірвання шлюбу проживає з позивачкою.

21.11.2018 Тиврівським районним судом Вінницької області винесено рішення про стягнення аліментів з відповідача у твердій грошовій сумі - 1500 грн. (а.с. 10-13). Рішенням суду у даній справі також встановлено, що дитина постійно проживає з матір`ю.

10.03.2019 позивачка уклала шлюб з громадянином Австралії ОСОБА_4 , який було зареєстровано 14.03.2019 Реєстраційною службою Нового Південного Уельса, Австралія (а.с. 21-22).

В Австралії дитина буде навчатись в середній школі Сан-Клементе Мейфілд (а.с. 23-27).

Відповідно до п. 4 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із за значенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску або без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків за рішенням суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків - батька і матері - у всіх правах і обов`язках відносно своїх дітей. Зокрема, стаття 155 СК України визначає, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обов`язків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Законодавством визначено права та обов`язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою.

Згідно із Конвенцією про права дитини (ратифікована Постановою Верховної Ради № 789 від 27.02.1991) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно правової позиції, викладеної в Постанові Верховного Суду України від 12.04.2017 у справі № 6-15цс17, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення.

Чинним законодавством передбачено можливість ухвалення судом рішення на виїзд, а не постійні виїзди без згоди батька, не позбавленого батьківських прав. Такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній державі та передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дітей за кордон без згоди одного із батьків (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення. Інше розуміння змісту нормативних актів та допустимість неодноразових виїздів дитини за кордон без згоди одного з батьків на підставі одного рішення суду є грубим порушенням права одного з батьків на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні.

З огляду на викладене, чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду дітей за кордон, а лише встановлено певний порядок їх в`їзду/виїзду за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Згідно правового висновку, викладеного у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018, справа № 712/10623/17 тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків має відповідати найкращим інтересам дитини, і дозвіл на такий виїзд за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення.

Правове обґрунтування Великої Палати Верховного Суду:

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України. Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.

Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Оскільки позивач позбавлена можливості отримати нотаріально посвідчену згоду відповідача на виїзд дитини за кордон України, беручи до уваги той факт, що судом не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд дитини за межі кордону України, мету поїздки (навчання в середній школі Сан-Клементе Мейфілд, Австралія), суд приходить до висновку, що необхідно надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1., за межі України до Австралії без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 у період з дня набрання даним рішенням законної сили (а не з 15.01.2021, як просила позивачка) по 22.12.2024, коли дитині сторін виповнюється 16 років, після чого вона у відповідності до вимог чинного законодавства має право самостійно без згоди чи супроводу батьків виїзджати за межі України.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому суму сплаченого позивачем при подачі заяви судового збору суд стягує з відповідача.

На підставі викладеного, та керуючись ст.ст. 5, 7, 10, 12, 13, 18, 76, 80, 81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, ст. ст.150, 154 СК України, ст. 313 ЦК України, ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», суд -

ухвалив:

Позов задоволити частково.

Надати ОСОБА_1 дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за кордон на навчання до Австралії, в період з дня набрання даним рішенням законної сили по 22 грудня 2024 року, у супроводі матері - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , без дозволу (згоди) батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений нею судовий збір у сумі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Вінницького апеляційного суду протягом 30 днів з дня складання рішення в повному обсязі, тобто з 05 вересня 2022 року.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено в день його складання або проголошення, має право на поновлення строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційну скаргу на рішення буде подано протягом 30 днів з дня отримання повної копії судового рішення.

Суддя Ратушняк І. О.