Провадження № 2/466/931/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

05 вересня 2022 року м. Львів

Шевченківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого - судді Ковальчука О.І.

з участю секретаря Коновал Х.В.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

справа №466/12625/21

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа Орган опіки і піклування Личаківської районної адміністрації про позбавлення батьківських прав

ВСТАНОВИВ:

28.12.2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа Орган опіки і піклування Личаківської районної адміністрації про позбавлення батьківських прав, в якому просить суд ухвалити рішення, яким позбавити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьківських прав відносно неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 10 липня 2013 року між позивачем та ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб, про що 10 липня 2013 року складено відповідний актовий запис №157 Галицьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції.

Від спільного подружнього життя у них ІНФОРМАЦІЯ_3 народилась дочка ОСОБА_4 , про що Відділом реєстрації актів цивільного стану зроблено відповідний актовий запис №441 та видано свідоцтво про народження дитини серія НОМЕР_1 .

Спільне життя з відповідачем не склалося і рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 02.11.2017 року шлюб було розірвано. З того часу відповідач не бачив дитину ні разу. Окрім цього, рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 04 вересня 2017 року ОСОБА_3 зобов`язаний сплачувати аліменти на дитину щомісячно в сумі 800 гривень. Аліменти відповідачем не виплачувалися по сьогоднішній день, про що додається розрахунок заборгованості по сплаті аліментів станом на 01.11.2021 року (а також додається лист Маневицького відділу державної виконавчої служби у Камінь- Каширському районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції у м.Львові, та Постанова про накладення штрафу).

23 вересня 2020 року позивач зареєструвала шлюб з ОСОБА_5 , про що 23.09.2020 року складено відповідний актовий запис № 362, а також видане свідоцтво про шлюб серія НОМЕР_2 .

Так, ОСОБА_1 разом із дочкою ОСОБА_4 та новим чоловіком фактично проживають за адресою: АДРЕСА_1 , в квартирі, в якій вона виросла і виросла її дитина. Дитина відвідує біля цього помешкання школу.

Відповідач на даний момент відбуває покарання в Катеринівський виправній колонії № 468 Рівненської області.

Відповідач жодним чином не піклується про дитину, не проявляє заінтересованості в її подальшій долі, не цікавиться успіхами в навчанні, станом здоров`я , не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її підготовкою до самостійного життя .Зокрема, відповідач не виплачує аліментів, не забезпечує дитину необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням дитини, що повністю покладається на позивача, а також на нового чоловіка позивачки.

Крім цього, те , що ОСОБА_3 знаходиться в місцях позбавлення волі, негативно впливає на емоційний і духовний стан дитини.

Також про те, що ОСОБА_3 не цікавиться і не приймає ніякої участі в вихованні дитини також свідчать заяви: від гр-ки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка зареєстрована АДРЕСА_2 ; ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , АДРЕСА_1 ; ОСОБА_8 , АДРЕСА_3 .

Зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності можна розцінювати як ухилення від виховання дитини батьком, свідомого нехтування ним своїми обов`язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідача до своїх батьківських обов`язків. Враховуючи вищевикладене, просить позов задовольнити.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали повністю, давши пояснення аналогічні тим, що викладені в позовній заяві. Просять позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився повторно з невідомих суду причин, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, що стверджується відмітками у журналі реєстрації вихідної кореспонденції, наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення, відзив відповідачем до суду подано не було, а тому оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи без його участі, позивач не заперечувала проти заочного розгляду справи, суд у відповідності до вимог статтей 280-283 ЦПК України вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних доказів.

Представник третьої особи Органу опіки та піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради в судове засідання не з`явився, надіслав заяву, в якій зазначив, що підтримує висновок про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача відносно доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та просить розглядати справу у його відсутності.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав та мотивів.

Згідно з положеннями ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. При цьому дані докази повинні бути належними та достовірними, як це передбачено ст. ст. 77-79 ЦПК України.

У відповідності до ст.165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

В судовому засіданні встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 народилася ОСОБА_4 , батьками якої, згідно долученої до матеріалів справи копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 10.02.2015 року є відповідач - ОСОБА_3 та позивач - ОСОБА_1 (а.с.11).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 02.11.2017 року по справі №466/5361/17, шлюб між позивачем та відповідачем, які є батьками неповнолітньої доньки ОСОБА_4 розірвано (а.с.10).

23.09.2020 року позивач зареєструвала шлюб з ОСОБА_5 та після реєстрації шлюбу отримала прізвище ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 від 23.09.2020 року (а.с.9).

Сімейним кодексом України встановлені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини. Так, зокрема, встановлено, що батьки зобов`язані виховувати свою дитину, піклуватися про її здоров`я, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Судом встановлено, що з 2017 року відповідач ОСОБА_3 участі в вихованні доньки ОСОБА_4 не приймає, не цікавиться її життям, не спілкується з ними, не надає жодної матеріальної допомоги, аліменти не сплачує, що підтверджується розрахунком заборгованості зі сплати аліментів від 12.11.2021 року, згідно якого заборгованість по аліментах складає 36064,33 грн. (а.с.14, 27-28).

Донька ОСОБА_4 весь час проживає разом з матір`ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується актом ЛКП «Господар» про фактичне місце проживання без реєстрації від 25.11.2021р. (а.с.17).

Відповідно до характеристики навчального закладу СЗШ №7 м. Львова, належну увагу вихованню і навчанню ОСОБА_4 приділяє мати ОСОБА_1 , відвідує батьківські збори, приймає активну участь у шкільному і позашкільному житті класу (а.с.15).

Крім того, в письмових поясненнях ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 зазначили, що ОСОБА_3 після розірвання шлюбу не відвідує доньку, не телефонує, не дбає про її стан здоров`я та розвиток, матеріально не забезпечує (а.с.18-24).

Так, Висновком органу опіки та піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради №260001-вих.37548 від 15.06.2022 року визнано за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо малолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 44-45). Суд вважає, що висновок даний на повно з`ясованих об`єктивних обставинах і тому суд покладає його в основу рішення.

У відповідності до вимог ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною освіти, готувати її до самостійного життя.

Відповідно до ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавленні судом батьківських прав у разі, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Стаття 18 Конвенції про права дитини передбачає, що батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Згідно ст. 150 СК України та ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний і моральний розвиток, навчання, створюючи належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Таким чином, найважливіший обов`язок матері та батька - це обов`язок виховувати, ростити дитину. Це обов`язок не лише перед дитиною, а й перед усією родиною та суспільством.

Статтею 59 Закону України "Про освіту" та ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" визначено, які дії належить вчиняти батькам для розвитку дитини як особистості. Зокрема, встановлено, що батьки зобов`язані виховувати у дітей працелюбність, почуття доброти, милосердя, шанобливе ставлення до старших, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів.

Отже, на відповідача як батька дитини, законодавством покладено обов`язок піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до положень ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватись на повазі до прав дитини та її людської гідності, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в постанові "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" №3 від 30 березня 2007 року, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Встановлені судом обставини свідчать про неналежне виконання відповідачем батьківських обов`язків по відношенню до малолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до загальних положень Сімейного кодексу України держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини.

Згідно вимог ч.2 ст.3 СК України дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

Дитині має бути забезпечена можливість здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (ст.ст.5,7 СК).

Згідно з положеннями Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1985року, ратифікованої постановою Верховної Ради УРСР від 27 лютого 1991року №789-ХII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Дитина з моменту народження має право, наскільки це можливо, знати своїх батьків і право на їх піклування. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

В рішенні Європейського суду з прав людини від 18.12.2008 року у справі "Савіни проти України" (Заява N 39948/06), встановлено, що вирішуючи питання про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватись вимог ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, зокрема судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки та піклування на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні даного питання.

На підставі вищенаведеного, оскільки встановлено, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, оцінюючи зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення.

Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

У п.26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п.23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони гуртуються. Міра, до якої суд має виконати обв`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа "Серявін та інші проти України" № 4909/04 §58 ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог, оцінивши належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення.

Крім того, в силу дії ст. 141 ЦПК України до стягнення з відповідача підлягає розмір судових витрат, сплачених позивачем при зверненні з позовною заявою до суду.

У зв`язку з наведеним, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача 908,00 грн. судового збору.

Керуючись ст.ст.12,13,76,81,82,83,89,141,259,263-265,280-283, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

позов задовольнити повністю.

Позбавити ОСОБА_3 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_4 ) батьківських прав відносно малолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнути з ОСОБА_3 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_4 ), в користь позивача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП - НОМЕР_5 , судовий збір в розмірі 908,00 (дев`ятсот вісім) гривень.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача про його перегляд, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів до Львівського апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Львова з дня його проголошення.

Текст судового рішення виготовлено 05 вересня 2022 року.

Суддя О. І. Ковальчук