Провадження № 2/463/473/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 вересня 2022 року Личаківський районний суд м.Львова в складі:

головуючого-судді - Грицка Р.Р.,

з участю секретаря судового засідання - Романської І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 по визнання майна спільним майном подружжя та стягнення грошової компенсації вартості частини автомобіля,

в с т а н о в и в :

позивач звернулася в суд з позовом до відповідача про визнання автомобіля марки «TОYOTA AVENSIS», сірого кольору, 2007 року випуску, VIN-код № НОМЕР_1 спільним майном подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , набутим під час шлюбу та стягнення з ОСОБА_2 на її користь грошової компенсації ринкової вартості Ѕ частини автомобіля марки «TОYOTA AVENSIS», сірого кольору, 2007 року випуску, VIN-код № НОМЕР_1 у розмірі 111960,0 гривень.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 04.11.2011 року між нею та відповідачем був зареєстрований шлюб, під час якого, за спільні кошти вони придбали автомобіль марки «TОYOTA AVENSIS», сірого кольору, 2007 року випуску, VIN-код № НОМЕР_1 , р.н. НОМЕР_2 , який був зареєстрований за відповідачем. 24.06.2020 року відповідач без її відома та згоди відчужив автомобіль, а отримані кошти не використав в інтересах сім`ї. Тому, просить визнати автомобіль спільною сумісною власністю подружжя, а оскільки такий був відчужений без її згоди, також просить стягнути з відповідача половину його вартості на час розгляду справи, що згідно висновку оцінювача становить 111960,0 гривень.

Відповідач не погодився та подав відзив на позову заяву, долучивши докази його направлення іншим учасникам справи. Не оспорює того факту, що автомобіль є спільним сумісним майном подружжя, проте відчужив такий автомобіль з відома та згоди дружини, а кошти використав в інтересах сім`ї. Також, не погоджується з наданим позивачем висновком про вартість автомобіля, оскільки такий складено без фактичного огляду автомобіля. Просить у задоволенні позову відмовити.

Інших заяв по суті справи, виключно в яких в силу вимог статті 174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування не надходило.

Позовна заява поступила до суду 18.11.2021 року.

Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 07.12.2021 року, прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Визначено строк та черговість подання заяв по суті справи.

Інтереси сторін представляли адвокати, а відтак, в силу вимог ст.221 ЦПК України суд звільнений від обов`язку з`ясовувати обізнаність учасників справи з їхніми правами і обов`язками та роз`яснювати їх.

В силу вимог Закону та враховуючи ціну позову дана справа підлягає розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, а тому, відповідно до вимог частини третьої статті 279 ЦПК України суд не проводив підготовчого засідання.

Перед тим як закінчити з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами, суд надав можливість кожній із сторін висловити свою позицію та надати наявні у неї докази.

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п.22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27 жовтня 2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. Суд повинен встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента.

Суд забезпечив сторонам можливість ефективно представляти свою справу в суді. Розгляд справи проводився у відкритому судовому засіданні. Сторони повідомлялись про дату, місце та час розгляду справи. Також, суд розглянув абсолютно усі клопотання учасників справи, попередньо надавши можливість протилежній стороні висловитись з приводу таких клопотань.

Відтак, суд у відповідності до вимог ч.5 ст.12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому, що в силу вимог ч.ч.2, 3, 4 ст.83 ЦПК України вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи.

Суд у відповідності до вимог ч.7 ст.81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків.

Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч. 3 ст. 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції.

Представник позивача в судовому засіданні висловилася про підтримання позовних вимог. Просить позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти обґрунтованості позову заперечила з підстав, викладених у відзиві. Крім того вказала, що наданий позивачем висновок про вартість автомобіля не може вважатись належним доказом, оскільки оцінювач не повідомлявся про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку. Просить у задоволенні позову відмовити.

Представник позивача та представник відповідача в судове засідання 08.09.2022 року не з`явилися, подавши при цьому заяви про завершення розгляду справи у їхній відсутності.

У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Оскільки учасники процесу в судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу 08.09.2022 року за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст.264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з огляду на таке.

Судом встановлено, що 04.11.2011 року між сторонами зареєстрований шлюб, в підтвердження чого до матеріалів справи долучено копію відповідного свідоцтва про шлюб Серії НОМЕР_3 від 01.06.2021 року (а.с.8).

За час шлюбу, сторони придбали автомобіль марки «TОYOTA AVENSIS», сірого кольору, 2007 року випуску, VIN-код № НОМЕР_1 , р.н. НОМЕР_2 . Вказаний автомобіль зареєстровано за відповідачем, чого сторони не оспорюють і що стверджується копією відповідного свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (а.с.9-10).

На підставі договору купівлі-продажу від 24.06.2020 року, копія якого долучена до матеріалів справи (а.с.193) відповідач відчужив вказаний автомобіль на користь ОСОБА_4 .

Сам Факт придбання автомобіля під час шлюбу, а також факт його відчуження під час шлюбу відповідач, як вбачається з мотивів відзиву, визнає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

З огляду на факти справи, характер спірних правовідносин та предмет доказування, для задоволення вимог пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суд спочатку повинен вирішити, чи доводиться зібраними доказами факт відчуження автомобіля без згоди позивача та факт використання коштів не в інтересах сім`ї. Також, суд розгляне питання про обґрунтованість розміру заявленої вимоги про компенсацію вартості Ѕ частки автомобіля.

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.

Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Під час розгляду цивільної справи № 204/5407/17 (постанова від 10.02.2021) Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду нагадав, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у справі № 372/504/17 (постанова від 21.11.2018) вказала, що зазначені положення закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Оскільки в справі яка розглядається спірний автомобіль придбаний в період шлюбу, такий за загальним правилам вважається спільним сумісним майном подружжя і тягар доказування протилежного лежить виключно на відповідачу.

Відповідач, як вбачається, цієї презумпції не оспорює, а тому, вимога про визнання спірного автомобіля спільним майном подружжя підлягає задоволенню.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з частиною третьою статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини третьої статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Автомобіль є цінною річчю, а тому його продаж може здійснюватися за письмової згоди другого з подружжя.

Відповідно до частини четвертої статті 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Під час розгляду цивільної справи № 303/7089/18 (постанова від 15.01.2020) Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вказав, що за змістом наведених норм, факт використання коштів отриманих від продажу спільного майна в інтересах сім`ї повинен доводити той із подружжя, хто відчужив таке майно без згоди на це іншого подружжя.

Також за наслідками розгляду цієї справи Верховний Суд зазначив, що наявність такої згоди може бути доведена лише письмовими доказами.

В силу вимог частини першої статті 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Однак, у справі яка розглядається сторона відповідача не надала суду жодних письмових доказів про згоду позивача на відчуження автомобіля та крім цього, відповідач не надав жодного доказу про те, що кошти, отримані ним від відчуження автомобіля використані в інтересах сім`ї.

Таким чином, факт отримання згоди позивача на відчуження спірного автомобіля та факт використання коштів в інтересах сім`ї не підтвердились, а як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду цивільної справи № 646/2463/17 (постанова від 23.12.2019) за відсутності згоди позивача на відчуження спірного автомобіля, вона має право на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна.

Отже, вимоги про компенсації половини вартості автомобіля є обґрунтованими, а відтак, суд переходить до вирішення питання про розмір цієї компенсації.

Відповідно до ст.129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

За змістом частини першої та другої статті 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша-четверта статті 12 ЦПК України).

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частин третя статті 13 ЦПК України).

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Іншими словами, принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Отже, сторона самостійно повинна довести обставини, на які вона покликається як на підставу своїх вимог чи заперечень і саме така сторона повинна нести ризик настання наслідків, пов`язаних із не наданням доказів.

За наслідками розгляду справи № 127/7029/15-ц (постанова від 03.10.2018) Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вказав, що вартість майна, що підлягає поділу, у разі недосягнення згоди між подружжям, визначається на час розгляду справи, а не на час продажу майна одним із подружжя проти волі іншого.

Крім того, в цій же постанові Верховний Суд дійшов висновку, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

У справі яка розглядається внаслідок відчуження спірного автомобіля відповідачем без згоди позивача визначення його ринкової вартості є неможливим.

З огляду на це за замовленням позивача був підготовлений відповідний звіт про вартість майна (а.с.30-37). Згідно цього висновку середня ринкова вартість автомобіля марки «TОYOTA AVENSIS», сірого кольору, 2007 року випуску, VIN-код № НОМЕР_1 , р.н. НОМЕР_2 , становить 223920,0 гривень.

Тому, суд погоджується з доводами позивача, що розмір компенсації становить 111960,0 гривень, а відтак, ухвалює рішення про задоволення позову в повному обсязі.

В свою чергу, що стосується доводів відповідача про неналежність і недопустимість вказаного доказу, а також наданого відповідачем висновку експерта про вартість спірного автомобіля (а.с.121-166), суд надає їм правову оцінку та звертає увагу на таке.

Згідно зі статтями 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається зі змісту дослідницької частини наданого відповідачем висновку експерта № 21771 від 14.04.2022 року, така експертиза хоч і проводилась за результатами огляду спірного автомобіля, проте по-перше, проводилась по спливу практично двох років з моменту його відчуження, а по-друге, експерт провів додаткове коригування ринкової вартості оцінюваного автомобіля виходячи з його комплектності (Сдод) та зменшив вартість автомобіля на 72984,37 гривень, хоча ніщо в матеріалах справи не свідчить, що на момент відчуження автомобіль був неукомплектований.

Також, згідно наданого відповідачем висновку, експерт зменшив вартість автомобіля з огляду на наявність корозійного пошкодження панелі даху кузова на 0,5%, внаслідок наявності невеликих і нескладних деформацій на 2,5%, внаслідок наявності дефектів пошкоджень оббивок, оздоблень салону на 0,5%, внаслідок наявності дефектів, пошкоджень лакофарбового покриття на 1,5%, а також внаслідок наявності трьох сколювань на склі вітрового вікна на 0,25%. Загальний ж процент коригування внаслідок наявності пошкоджень і дефектів становить 17,75%, хоча ніщо в матеріалах справи не свідчить, що такі пошкодження і дефекти існували на момент відчуження спірного автомобіля.

Як уже зазначалось вище, вартість майна, що підлягає поділу, у разі недосягнення згоди між подружжям, визначається на час розгляду справи, а не на час продажу майна одним із подружжя проти волі іншого і визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи.

Натомість, наданий відповідачем висновок не свідчить, що експертиза проведена відносно подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) автомобіля і тому, у відповідності до вимог частини другої статті 80 ЦПК України суд визнає такий доказ недостатнім.

В свою чергу, наданий позивачем звіт відповідає критеріям належності, допустимості, достовірності і достатності, оскільки такий складено відносно подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) автомобіля, а вказана оцінювачем вартість є середньою ціною по Україні відносно подібного автомобіля.

При цьому, суд відкидає доводи відповідача про недопустимість вказаного висновку через необізнаність експерта про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивого висновку, оскільки як вбачається зі змісту дослідницької частини цього звіту, він складений оцінювачем, тоді як вказане привило стосується лише судових експертів.

Іншими словами, наданий позивачем звіт є не висновком експерта в розумінні статі 102 ЦПК України, а письмовим доказом який містить дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

За відсутності інших належних, допустимих, достовірних і достатніх доказів суд, при визначенні суми компенсації, враховує саме наданий позивачем звіт і з підстав, про які наведено вище не приймає до уваги наданий відповідачем висновок експерта.

В силу вимог частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір у розмірі 1119,60 гривень, сплата якого підтверджується відповідною квитанцією (а.с.5), слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Представник позивача в судовому засіданні 30.08.2022 року зробила відповідну заяву щодо подання доказів про витрати позивача на професійну правничу допомогу протягом п`яти днів після ухвалення рішення, а в позовній заяві зазначено, що орієнтовний розрахунок судових витрат становить 11119,60 гривень, з яких: 1119,60 гривень судовий збір, 10000,0 гривень - витрати на професійну правничу допомогу. Як наслідок, суд розгляне вказане питання пізніше, або ж залишить таку заяву без розгляду у випадку неподання доказів про такі витрати протягом п`яти днів після ухвалення рішення.

З огляду на задоволення позову в повному обсязі, понесені відповідачем судові витрати у відповідності до вимог пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України відшкодуванню не підлягають, а заява представника відповідача, яка заявлена нею в порядку частини восьмої 141 ЦПК України не підлягає розгляду.

Керуючись ст.ст.10, 18, 81, 141, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати автомобіль марки «TОYOTA AVENSIS», сірого кольору, 2007 року випуску, VIN-код № НОМЕР_1 , спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , набутим під час шлюбу.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію ринкової вартості Ѕ частини автомобіля марки «TОYOTA AVENSIS», сірого кольору, 2007 року випуску, VIN-код № НОМЕР_1 , у розмірі 111960,0 гривень (сто одинадцять тисяч дев`ятсот шістдесят гривень 00 копійок).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1119,60 гривень.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з часу складання повного судового рішення до Львівського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

Позивач: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_4 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_5 .

Суддя Грицко Р.Р.