ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2022 року м.Суми

Справа №591/7146/20

Номер провадження 22-ц/816/210/22

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),

суддів - Собини О. І. , Левченко Т. А.

за участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - Держава України в особі Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Сумській області, Сумської обласної прокуратури,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні апеляційні скарги Сумської обласної прокуратури та представника ОСОБА_1 адвоката Стадника Семена Валерійовича на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 18 листопада 2021 року в складі судді Ніколаєнко О.О., ухваленого в м. Суми, повний текст судового рішення складено 29.11.2021 року, -

в с т а н о в и в:

Звернувшись до суду у листопаді 2021 року із позовною заявою та остаточно уточнивши вимоги у червні 2021 року, представник ОСОБА_1 адвокат Стадник С.В. просив суд стягнути з Держави України в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди (компенсацію) в розмірі 1 296 000,00 грн. за надмірну тривалість досудового розслідування по кримінальному провадженню № 0008378 по факту нанесення тяжких тілесних ушкоджень сину позивачки ОСОБА_2 1987 р.н. в ніч з 17.12.2013 року по 18.12.2013 року в м. Сумах, що спричинило його смерть ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Свої вимоги мотивувала тим, що грудні 2013 року її сину ОСОБА_2 були нанесені тяжкі тілесні ушкодження, внаслідок яких він помер. Зазначала, що кримінальне провадження за ч. 1 ст. 115 КК України розпочате 27.12.2013 року, а вже 28.12.2013 року закрите. Вказала, що 15.01.2014 року постановою прокурора постанова про закриття провадження скасована, проте, станом на час звернення до суду з позовом злочин не розкрито, досудове розслідування не проведено, нікому не вручена підозра. Також зазначила, що під час досудового розслідування не проводились слідчі дії, які за вказівками прокурора необхідно було провести, затягуючи хід досудового розслідування. Крім того вказала, що за майже сім років слідства слідчим не допитано головних свідків. Правоохоронними органами попри наявність ряду доказів, даних про свідків події, висновків експертних установ про причини смерті, численних вказівок Сумської місцевої прокуратури не зібрано докази та не встановлено обставин смерті ОСОБА_2 , таким чином не забезпечено проведення ефективного досудового розслідування, котре триває сьомий рік і є безрезультатним. Стверджувала, що такою бездіяльністю їй завдано моральну шкоду, яка полягає у сильних стресах у зв`язку зі смертю сина, руйнуванням її планів на подальше життя, необхідністю звертатися з численними скаргами, розуміючи, що слідство упереджене, та відсутнє ефективне досудове розслідування, у зв`язку з цими подіями її здоров`я погіршилось. Невиправдане довготривале досудове розслідування є перешкодою на шляху реалізації правового механізму на отримання відшкодування моральної шкоди, спричинення якої є очевидним.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 18 листопада 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 300 000,00 грн. моральної шкоди. В іншій частині вимог відмовлено у зв`язку з необґрунтованістю.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Сумська обласна прокуратура подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду змінити в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що позивачкою не надано суду доказів, які б підтверджували наявність заподіяної обласною прокуратурою шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями заподіювача. Зазначено, що у матеріалах справи відсутні рішення суду, якими визнано дії чи бездіяльність посадових та службових осіб органів прокуратури незаконними або протиправними. Вказано, що самі лише твердження ОСОБА_1 щодо неналежного здійснення досудового розслідування, тривалого затягування строків та недосягнення кінцевих результатів у розслідуванні не є належними та достатніми доказами на підтвердження протиправності, незаконності рішень, дій або бездіяльності слідчого, прокурора під час досудового розслідування кримінального провадження № 0008378 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України. Посилання в оскаржуваному судовому рішенні на факт зобов`язання слідчим суддею розглянути клопотання представника ОСОБА_1 адвоката Стадника С.В. та надати обґрунтовану відповідь у порядку, передбаченому ч. 2 ст. 220 КПК України свідчить лише про реалізацію свого права на процесуальне оскарження дій слідчого та саме по собі не може бути підставою для відшкодування моральної шкоди і не є безумовним доказом незаконності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності у розумінні ст.ст. 1174, 1176 ЦПК України. Також заначено, що до таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 25.01.2021 року у справі № 227/4410/19. Вказано, що надані до суду копії медичних документів щодо хвороб та лікування ОСОБА_1 , не підтверджує наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправними діями заподіювача, оскільки наявність хвороб може бути пов`язана із поважним віком позивачки та жодним чином не підтверджує її спричинення внаслідок бездіяльності органів досудового розслідування у межах проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні. Стверджує, що в оскаржуваному рішенні не наведено фактичних обставин та не доведено про спричинення шкоди, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками, а також не наведено з яких саме міркувань суд виходив, визначаючи відшкодування моральної шкоди в розмірі 300 тис. грн., якими належними, допустими та достовірними доказами це підтверджується. В оскаржуваному рішенні суду не наведено жодного судового рішення, яким би було встановлено відсутність належного контролю за досудовим розслідуванням з боку Головного управління Національної поліції в Сумській області та Сумської обласної прокуратури. Також зазначає, що твердження суду, що досудове розслідування у справі триває більше 7 років без будь-якого передбачуваного результату, слідством обставин злочину не встановлено, жодній із осіб не повідомлено про підозру, неодноразових вказівок з приводу одних і тих самих питань не виконано, є лише загальними фразами та спростовуються дослідженими у суді матеріалами кримінального провадження. Посилається на те, що в матеріалах провадження наявні протоколи допиту ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 67-68, т. 4 а.с. 64-68, 72-74). З приводу розшуку та допиту свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 зазначено, що співробітниками поліції вживались відповідні заходи з метою встановлення їх місцезнаходження, за результатами складались рапорти про відсутність вказаних осіб за місцем проживання, що свідчить про об`єктивну неможливість їх допитати у зазначеному кримінальному провадженні. Крім того вказано, що з метою з`ясування усіх обставин справи ухвалою слідчого судді від 13.04.2017 року задоволено клопотання слідчого та надано тимчасовий доступ до речей та документів оператора мобільного зв`язку про інформацію з номерів, якими користувалися зазначені свідки. Стверджує, що органом досудового розслідування здійснено ряд заходів у кримінальному провадженні з метою встановлення усіх обставин справи та осіб, які вчинили злочин, і зазначає, що досудове розслідування на цей час триває. Вказує, що посилання суду на винесення слідчим суддею ухвали від 04.06.2020 року про зобов`язання слідчого розглянути клопотання представника потерпілої у кримінальному провадженні свідчать лише про здійснення судового контролю за досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні відповідно до положень кримінального процесуального законодавства, якими дії чи бездіяльність неправомірними не визнавались. Також вказує, що в оскаржуваному рішенні суду не наведеного жодного судового рішення, яким би було встановлено відсутність належного контролю за досудовим розслідуванням з боку Головного управління Національної поліції в Сумській області та Сумської обласної прокуратури. Крім того, стверджує, що судом не враховано, що надмірна, на думку суду, тривалість досудового розслідування, не є по суті бездіяльністю органу досудового розслідування, а лише свідчить про незгоду позивача із строками розслідування відповідного кримінального провадження. Зазначає, що поняття розумності строків досудового розслідування є категорією виключно кримінально-процесуального законодавства, а надання оцінки їх дотримання є компетенцією прокурора, слідчого судді або суду в рамках кримінального провадження. Також, стверджує, що встановлення фактів надмірного тривалого досудового розслідування в межах розгляду цивільної справи не відповідає вимогам чинного законодавства.

Представником ОСОБА_1 адвокатом Стадником С.В. подано відзив на апеляційну скаргу прокуратури, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду, в частині що не оскаржується самою позивачкою, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення змінити в частині стягнення моральної шкоди та постановити нове рішення, яким позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.

Головним управлінням Національної поліції в Сумській області подано відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить задовольнити апеляційну скаргу Сумської обласної прокуратури.

Також, не погоджуючись із вказаним рішенням, представник ОСОБА_1 адвокат Стадник С.В. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду змінити в частині стягнення моральної шкоди та постановити нове рішення, яким позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що визначений судом розмір моральної шкоди для відшкодування в сумі 300 000,00 грн. не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості та є неналежною сатисфакцією за відшкодування моральної шкоди спричиненої таким довготривалим понад 7 років та безрезультатним досудовим розслідуванням кримінального провадження щодо спричинення тяжких тілесних ушкоджень сину позивачки, який внаслідок таких помер. Стверджує, що судом не досліджено доказ у справі, - висновок комісійної судової психологічної експертизи від 27.05.2021 року.

Головним управлінням Національної поліції в Сумській області подано відзив на апеляційну скаргу, в якому посилаючись на недоведеність тверджень позивачки стосовно заподіяних моральних втрат, просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги представника ОСОБА_1 адвоката Стадника С.В.

Державною казначейською службою подано відзив на апеляційні скарги Сумської обласної прокуратури та представника ОСОБА_1 адвоката Стадника С.В., в якому посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалите нове про відмову у задоволенні позову. У відзиву на апеляційну скаргу ДКС України підтримала апеляційну скаргу вказує про незаконність висновків суду першої інстанції про порушення права позивача для відшкодування моральної шкоди, які ґрунтуються тільки на її скаргах та письмових звернень до різних органів.

Представник обласної прокуратури в судовому засіданні свою апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити, а апеляційну скаргу позивачки не визнав, проти доводів викладених в ній заперечував та просив суд в її задоволенні відмовити.

Позивачка в судовому засіданні свою апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити, а апеляційну скаргу обласної прокуратури не визнали, проти доводів викладених в ній заперечували та просили суд в її задоволенні відмовити.

Представник Головного управління Національної поліції в Сумській області та представник Державної казначейської служби України в судовому засіданні підтримали апеляційну скаргу обласної прокуратури та просили її задовольнити, а апеляційну скаргу позивачки не визнали, проти доводів викладених в ній заперечували та просили суд в її задоволенні відмовити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню.

Судом першої інстанції встановлені обставини, які вбачаються з матеріалів справи та не оспорюються сторонами про те, що ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , був сином ОСОБА_7 (т. 1 а.с. 13-18).

27.12.2013 року до ЄРДР внесено відомості по кримінальному провадженню № 0008378 за ч. 1 ст. 115 КК України у зв`язку із надходженням повідомлення від відділення анестезіології та інтенсивної терапії СОКЛ про смерть у відділенні ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 28).

28.12.2013 року постановою слідчого СВ Сумського МВ УМВС України в Сумській області закрито кримінальне провадження за фактом смерті ОСОБА_2 у зв`язку з відсутністю події та ознак складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України (т. 1 а.с. 32-33).

Постановою заступника прокурора м. Суми від 15.01.2014 року вказана постанова слідчого скасована як незаконна, кримінальне провадження для подальшого розслідування направлено до СВ СМВ УМВС України в Сумській області (т. 1 а.с. 35-36).

У січні 2014 року проведена службова перевірка дій працівників за заявами ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , якою встановлено, що дії працівників Сумського МВ, які проводили перевірку щодо обставин отримання тілесних ушкоджень та в подальшому смерті ОСОБА_2 визнано такими, що не відповідають вимогам Закону України «Про міліцію», КПК України та наказів МВС (а.с. 7-29 т. 6 матеріалів кримінального провадження).

29.01.2014 року заступником начальника СУ УМВС України в Сумській області надано ряд вказівок в порядку п. 3 ч. 2 ст. 39 КПК України начальнику СМВ УМВС України в Сумській області (т. 1 а.с. 38-39). Листом від 25.02.2014 повідомлено про виконання частини вказівок (т. 1 а.с. 40).

27.03.2014 року постановою начальника СУ УМВС України в Сумській області призначено групу слідчих (а.с. 11-12 т. 1 матеріалів кримінального провадження).

В період з 28.12.2013 року по 07.03.2014 року проведена судово-медична експертиза трупа ОСОБА_2 . Постановою від 25.07.2014 року призначена комісійна судово-медична експертиза (а.с. 12-13 т. 2 матеріалів кримінального провадження). 18.11.2014 року складено висновок експерта. Постановами від 29.12.2014 року призначено додаткову комісійну судово-медичну експертизу по трупу. У квітні 2016 року проведено судово-медичну експертизу гістологічних препаратів (а.с. 64-111 т. 1, а.с 4-110, 180-207 т. 2, а.с. 9-41 т. 9 матеріалів кримінального провадження).

У липні та вересні 2014 року проведено огляд місця події.

У березні 2014 року проведені судово-медичні експертизи речей потерпілого (т. 1 а.с. 112-120, 126-129).

У серпні 2014 року проведені медико-криміналістичні експертизи речей потерпілого (т. 1 а.с. 130-137)

31.01.2014 року, 11.04.2014 року, 16.04.2014 року слідчим надані доручення в порядку ч. 1 ст. 41 КПК України на проведення слідчих (розшукових) дій (т. 1 а.с. 141-145).

05.06.2014 року прокурором прокуратури м. Суми надано ряд вказівок слідчому по кримінальному провадженню (а. с. 33).

Постановою прокурора Сумської області від 11.07.2014 року доручено здійснення досудового розслідування іншому органу досудового розслідування. Зі змісту вказаної постанови вбачається, що слідчим були проігноровані вказівки заступника начальника СУ УМВС України в Сумській області і протягом 4 місяців вони не виконані. З боку начальника відділення розслідування злочинів, скоєних проти життя та здоров`я особи був відсутній контроль за їх виконанням (а.с. 14-15 т. 1 матеріалів кримінального провадження).

У квітні 2015 року проведено одночасний допит осіб та допит свідків (а.с. 43-54 т. 6 матеріалів кримінального провадження).

Протягом 2016 року проведено допит свідків та потерпілої (а.с. 97 т. 9 матеріалів кримінального провадження).

За скаргою ОСОБА_1 від 10.02.2017 року Головним слідчим управлінням Національної поліції України вивчено стан досудового розслідування та встановлено, що досудове розслідування належним чином не організовано, необхідні слідчі (розшукові) дії проводяться епізодично або взагалі не проведено, законного рішення не прийнято. Зазначено про необхідність активізувати досудове розслідування (а.с. 6 т. 10 матеріалів кримінального провадження).

Постановою від 28.02.2017 року змінено попередню кваліфікацію кримінального правопорушення на ч. 2 ст. 121 КК України. У березні 2017 року складено план додаткових слідчих (розшукових) дій та доручення про провадження слідчих дій (а.с. 85-105 т. 9 матеріалів кримінального провадження)

Протягом 2017 року надавались в порядку ст. ст. 40, 41 КПК України доручення, у тому числі повторно, про проведення слідчих (розшукових) дій. Проведено допит 3 свідків та здійснено запит щодо перетину державного кордону ОСОБА_10 . Здійснено запит щодо з`єднань абонентського номера оператора мобільного зв`язку (а.с. 150, 152, а.с. 20-41 т. 10 матеріалів кримінального провадження).

13.04.2017 року ухвалою слідчого судді надано тимчасовий доступ до речей та документів - оператора мобільного зв`язку за період часу з 16.12.2013 року по 31.12.2013 року. ПрАТ «МТС Україна» повідомлено, що зазначений у запиті час перевищує термін зберігання записів - 3 роки, у зв`язку з чим надати інформацію не є можливим (а.с. 112-117 т. 9 матеріалів кримінального провадження).

28.07.2017 року начальнику Сумського ВП ГУНП в Сумській області повторно надано в порядку ст.ст. 40, 41 КПК України доручення про проведення слідчих (розшукових) дій (т. 1 а.с. 153, 157).

20.10.2017 року Сумською місцевою прокуратурою в порядку п. 4 ч. 2 ст. 36 КПК України направлено вказівки по кримінальному провадженню (т. 1 а.с. 162-163 та а.с. 42-45 т. 10 матеріалів кримінального провадження).

Відповідно до протоколу оперативної наради при заступнику прокурора області від 03.11.2017 року визнано, що досудове розслідування у кримінальному провадженні не в повній мірі відповідає вимогам ст.ст. 2, 9, 28 КПК України та потребує активізації, вирішено було вжити відповідних заходів (т. 1 а.с. 168-169).

15.11.2017 року Сумською місцевою прокуратурою в порядку п. 4 ч. 2 ст. 36 КПК України направлено вказівки по кримінальному провадженню. 18.12.2017 року складені доручення на проведення слідчих дій. Складено рапорти про неможливість виконання доручень щодо забезпечення прибуття осіб (а.с. 185-210 т. 1).

Протягом 2018 року складались вимоги на перевірку за системою «Аркан» осіб щодо перетину ними державного кордону. Інших слідчих (розшукових) дій протягом 2018-2019 років не проводилось. 14.08.2018 року прокурором Сумської місцевої прокуратури надано ряд вказівок, у тому числі щодо допиту осіб в якості свідків.

Ухвалою слідчого судді Ковпаківського районного суду м. Суми від 04.06.2020 року задоволена скарга представника потерпілої на бездіяльність слідчого щодо нездійснення розгляду у встановлений строк клопотання.

У 2020 році було проведено допит потерпілої ОСОБА_1 . Інших слідчих (розшукових) дій не проводилось.

19.11.2020 року прокурором Сумської місцевої прокуратури надано вказівки у порядку п. 4 ч. 2 ст. 36 КПК України (т. 10 матеріалів кримінального провадження).

В ході досудового розслідування неодноразово протягом 2014-2020 років надавались доручення на відібрання пояснень та забезпечення явки свідків у кримінальному провадженні, зокрема, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , які, за твердженням позивачки, перебували з її сином ввечері, коли йому були заподіяні тілесні ушкодження. На що складались рапорти про відсутність осіб, явку яких необхідно було забезпечити, за місцем проживання.

Протягом 2014-2020 років позивачка неодноразово зверталась до органів Національної поліції та прокуратури із заявами та скаргами щодо дій працівників, неналежного здійснення досудового розслідування. Їй надавались відповіді, у тому числі і про притягнення окремих працівників слідчого відділу до дисциплінарної відповідальності за результатами розгляду заяв (т. 2 а.с. 31-103).

В судовому засіданні представники обласної прокуратури та ГУ Нацполіції України у Сумській області підтвердили, що на цей час продовжує тривати досудове розслідування.

Відповідно до висновку № 281 від 27.05.2021 за результатами проведення комісійної судової психологічної експертизи позивачці спричинені страждання (моральна шкода) внаслідок довготривалого розслідування (з 17.12.2013 року по 17.12.2020 року кримінального провадження № 0008378 щодо завдання тяжких тілесних ушкоджень сину ОСОБА_2 , через які він помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та яке наразі знаходиться на досудовому розслідуванні). Орієнтовний розмір грошової компенсації за спричинені страждання становить 216 мінімальних заробітних плат. У ОСОБА_1 наявні стійкі зміни в емоційному стані, індивідуально-психологічних проявах, які перешкоджають активному функціонуванню її як особистості і виникли внаслідок семирічного проведення досудового розслідування (т. 3 а.с. 64-85).

Опитані апеляційним судом експерти, які проводили психологічну експертизу, пояснили, що під час її проведення і спілкування з позивачкою, ними встановлено і це відображено у їх висновку, що 7-ми річне тривале досудове розслідування смерті її сина внаслідок завдання тяжких тілесних ушкоджень, є травматичним фактором для соціально-психологічного стану позивача, пов`язаний із її особистим реагування до події смерті її сина, внаслідок чого відбулось інтенсивне погіршився її стан здоров`я через наявність тривалого стану психофізіологічного стресу, зумовленого дією психотравми, які дійсно відбулась у її житті, за часом відноситься до подій, що складають фабулу її цивільного позову. Вирішуючи розмір грошового еквіваленту моральної шкоди, вони керувалася методичними рекомендація, занесеними до реєстру МЮУ, де передбачено застосування саме мінімального розміру заробітної плати, а також постанову Пленуму ВСУ про судову практику відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Тому у висновку визнано розмір грошового відшкодування моральної шкоди за спричинені позивачці внаслідок довготривалого кримінального провадження щодо завдання тяжких тілесних ушкоджень її сину ОСОБА_2 , через які він помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , страждання визначено 216 мінімальних заробітних плат.

В ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та статті 10 ЦПК України зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вказано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною 1 ст. 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (ч. 1 ст. 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

За статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно із ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (ст. 56 Конституції України).

Завдання моральної шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду визначені статтею 1167 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень, виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема, органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України.

Предметом позову у цій справі є відшкодування моральної шкоди, спричиненої неправомірними діями та бездіяльністю органу державної влади, що здійснює досудове розслідування, то, відповідно до ч. 6 ст. 1176 ЦК України така шкода відшкодовується на загальних підставах.

Загальні підстави відшкодування шкоди, завданої органом державної влади та посадовою або службовою особою органу державної влади передбачені статтями 1173, 1174 ЦК України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 року у справі № 920/715/17).

Відповідно до ч. 1 ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи, відповідно, їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим, орган державної влади або орган місцевого самоврядування (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.03. 2019 року у справі № 920/715/17).

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права (ч. 1 ст. 10 ЦПК України).

Право особи на ефективний засіб правового захисту закріплено у статті 13 Конвенції, згідно з якою кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, були порушені, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У постанові від 03.09.2019 року у справі № 916/1423/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що ефективність національного засобу правового захисту за змістом статті 13 Конвенції не залежить від упевненості в сприятливому результаті провадження. Ефективність має оцінюватися за можливістю виправлення порушення права, гарантованого Конвенцією, через поєднання наявних засобів правового захисту.

Щоб вважатися ефективним і в такий спосіб відповідати статті 13 Конвенції, внутрішній засіб правового захисту повинен надати змогу компетентному національному органу як розглянути суть відповідної скарги за Конвенцією, так і забезпечити «належний захист» (рішення від 27.09.1999 року у справі «Сміт і Ґрейді проти Сполученого Королівства» (Smith and Grady v. The UK), заяви № 33985/96 і № 33986/96; рішення ЄСПЛ від 18.12.1996 року у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey), заява № 21987/93). Результатом такого провадження може бути, зокрема, присудження відшкодування у зв`язку з порушенням.

ЄСПЛ, оцінюючи ефективність різних національних засобів правового захисту у зв`язку з надмірною тривалістю провадження, розробив кілька критеріїв та принципів, які сформулював у своїх рішеннях. Так, ЄСПЛ вказав, що вирішальним питанням при оцінюванні ефективності засобу правового захисту у випадку скарги щодо тривалості провадження є те, чи може заявник подати цю скаргу до національних судів з вимогою конкретного відшкодування; іншими словами, чи існує будь-який засіб, який міг би вирішити його скаргу шляхом надання безпосереднього та швидкого відшкодування, а не просто опосередкованого захисту його прав, ґарантованих статтею 6 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Меріт проти України» (Merit v. Ukraine) від 30.03.2004 року, заява № 66561/01). Суд також постановив, що цей засіб вважатиметься «ефективним», якщо його можна використати, щоб прискорити постановлення рішення судом, який розглядає справу, або надати скаржникові належне відшкодування за зволікання і затримки, що вже відбулися (§ 78 того ж рішення).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що обов`язок охороняти право на життя за статтею 2 Конвенції, взятий у поєднанні із загальним обов`язком держави за статтею 1 Конвенції «гарантувати кожному, хто перебуває під [її] юрисдикцією, права і свободи, визначені в ... Конвенції», за своїм змістом вимагає проведення ефективного офіційного розслідування, якщо осіб було вбито у результаті застосування сили (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Кая проти Туреччини» (Kaya v. Turkey), від 19.02.1998 року, п. 86, Reports of Judgments and Decisions 1998-I). Головна мета такого розслідування полягає у забезпеченні ефективного виконання положень національного законодавства, яке охороняє право на життя. Форми розслідування, які забезпечать досягнення цих цілей, можуть бути різними залежно від обставин. Однак, незалежно від того, яка з форм розслідування застосовується, органи державної влади, як тільки їм стало відомо про відповідне питання, повинні діяти за власною ініціативою. Органи влади не можуть залишати вирішення питання про подання офіційної скарги на розсуд родичів, як і не можуть перекладати на них відповідальність за проведення розслідування (наприклад, mutatis mutandis, рішення у справі «Ільхан проти Туреччини» (Ilhan v. Turkey), заява № 22277/93, п. 63, ECHR 2000-VII). Це не є обов`язком досягнення результату, але обов`язком вжиття заходів. Органи влади повинні вживати усіх заходів для збереження доказів, які стосуються події. Будь-який недолік у розслідуванні, який підриває його здатність встановити причину смерті або винних осіб, ставитиме під сумнів дотримання цього стандарту (рішення у справі «Гонгадзе проти України» (Gongadze v. Ukraine), заява № 34056/02, п. 176, ECHR 2005-ХІ).

Також існує вимога щодо оперативності та розумної швидкості, яка є безумовною у цьому контексті (наприклад, рішення у справах «Яша проти Туреччини» (<...>), від 02.09.1998 року, пп. 102-104, Reports 1998-VI, та «Чакіджі проти Туреччини» (<...>), заява № 23657/94, пп. 80, 87 та 106, ECHR 1999-IV). Очевидно, що під час розслідування можуть виникнути складнощі та перепони, які перешкоджають його прогресу. Однак негайна реакція органів державної влади при розслідуванні випадків застосування сили зі смертельним наслідком, або зникнення є важливою для забезпечення громадської впевненості в дотриманні принципу верховенства права, а також у попередженні будь-яких ознак співучасті або толерантності до незаконних дій (рішення у справах «Маккерр проти Сполученого Королівства» (McKerr v. the United Kingdom), заява № 28883/95, пп. 108-115, ECHR 2001-III, та «Авшар проти Туреччини» (<...>), заява № 25657/94, пп. 390-395, ECHR 2001-VII).

Так, за умови встановлення фактів, на які посилається позивачка як на підставу позову, а саме на неефективність кримінального провадження, оскільки досудове розслідування кримінального провадження № 0008378 від 27.12.2013 року вже триває більше 7 років без будь-якого передбачуваного результату, слідством обставин злочину не встановлені, жодній із осіб не повідомлено про підозру, неодноразових вказівок з приводу одних і тих самих питань не виконано, то надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю постійного звернення до органів досудового розслідування, прокуратури та суду і, як наслідок, неможливість довести законність вимог.

У постанові від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 Велика Палата Верховного Суду вказала, що, відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір.

У постанові Верховного Суду від 03.02.2021 року у справі № 362/15/16-ц зазначено, що «ефективність національного засобу правового захисту за змістом статті 13 Конвенції не залежить від упевненості в сприятливому результаті провадження. Ефективність має оцінюватися за можливістю виправлення порушення права, гарантованого Конвенцією, через поєднання наявних засобів правового захисту. Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою ЄСПЛ, зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (див. mutatis mutandis § 67 рішення ЄСПЛ від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції» (Pelissier and Sassi v France); § 35 рішення ЄСПЛ від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції» (№ 2, Philis v. Greece), заява № 19773/92). Стаття 13 Конвенції не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови. […] Надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо».

У постанові Верховного Суду від 21.07.2021 року в справі № 646/7015/19 зазначено, що «відповідно до статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. За змістом зазначеної статті поряд із негативним обов`язком, на порушення Україною якого позивач не скаржився, держава має позитивні обов`язки гарантувати ефективне використання визначених Конвенцією прав кожному, хто перебуває під її юрисдикцією. Порушення кожного з цих обов`язків є самостійною підставою відповідальності держави. Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (див. mutatis mutandis § 67 рішення Європейського суду з прав людини від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції» (Pelissier and Sassi v France); § 35 рішення Європейського суду з прав людини від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції» (№ 2, Philis v. Greece), заява № 19773/92). Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави. Надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір».

Висновок про можливість відшкодування моральної шкоди, завданої особі надмірною тривалістю досудового розслідування кримінального провадження викладений у постанові Верховного Суду від 21.07.2021 року в справі № 646/7015/19, який підтриманий Верховним Судом у постановах від 01.12.2021 року в справі № 308/14232/18, від 23.02.2022 року в справі № 646/5368/19, від 29.06.2022 року в справі № 554/2715/21.

Місцевим судом установлено, що тривале досудове розслідування кримінального провадження № 0008378 від 27.12.2013 року триває більше 7 років без будь-якого передбачуваного результату, слідством обставин злочину не встановлені, жодній із осіб не повідомлено про підозру, неодноразових вказівок з приводу одних і тих самих питань не виконано, не вчинено реальних спроб для розслідування справи. Тривала бездіяльність органів прокуратури та слідства мають наслідком порушення розумних строків досудового розслідування. За довготривалий час (більше 7 років) досудового розслідування, тяганини, скарг та письмових звернень до різних органів позивач, будучи потерпілою, знаходиться в стані стресу та страху за подальшу долю кримінального провадження. Позивачка внаслідок дій та тривалої бездіяльності з боку відповідачів зазнала душевних страждань, а неспроможність передбачених законом процедур забезпечити їй захист законних прав за 7 років досудового розслідування кримінального провадження призводить до відчуття безсилля, приниження гідності людини у боротьбі з процедурами, що наповнені лише формальним змістом та не призводять до реального результату, необхідністю витрачати додаткові зусилля на подолання таких штучно створених перешкод шляхом судового захисту її прав.

Місцевий суд вважав, що обставини, на які посилалась позивачка в обґрунтування позову, знайшли своє підтвердження сукупністю доказів, які достовірні та достатні для висновку про те, що потерпілій спричинено значної моральної шкоди, яка безпосередньо пов`язана з рішеннями, діями і тривалою бездіяльністю органів прокуратури та слідства.

Також, місцевий суд дійшов висновку про наявність причинного зв`язку між моральною шкодою позивачка та рішеннями, діями і тривалою бездіяльністю органів прокуратури та слідства.

Колегія суддів погоджується із висновками місцевого суду, враховуючи те, що матеріалами справи підтверджуються факти, на які посилалась позивачка, стверджуючи про неефективність кримінального провадження, оскільки протягом тривалого часу після початку кримінального провадження досудове розслідування кримінального провадження № 0008378 від 27.12.2013 року, яке безпідставно закривалось (відповідна постанова від 28.12.2013 року в подальшому скасована 15.01.2014 року постановою заступника прокурора м. Суми), крім того, неодноразове визнання неефективності досудового розслідування (як з боку керівництва Головного управління Національної поліції в Сумській області, так і Сумської обласної прокуратури), поміж іншим, невиконання чи несвоєчасне виконання органом досудового розслідування доручень на вчинення процесуальних дій, неналежний контроль процесуальних керівників, що вплинуло на можливість отримання доказів у справі (огляд місця події відбувся через понад шість місяців з моменту події, певні свідки не допитані і по цей час, втрачено можливість отримати інформацію з камер відеоспостереження, інформацію від оператора мобільного зв`язку щодо з`єднань абонента ОСОБА_2 за період часу з 16.12.2013 року по 31.12.2013 року, тощо), то надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю постійного звернення до органів досудового розслідування, прокуратури та суду і, як наслідок, неможливість довести законність вимог.

При цьому, необґрунтоване рішення органу досудового розслідування про закриття кримінального провадження, тривала безпідставна бездіяльність у проведенні розслідування та вчиненні відповідних процесуальних дій (визнана, як Головним управлінням Національної поліції в Сумській області, так і Сумською обласною прокуратурою) та відмови провести ряд інших слідчих дій для встановлення істини у справі, поза розумним сумнівом, негативно впливають на моральний стан позивача ОСОБА_1 , завдаючи їй моральної шкоди.

Протиправність дій органів досудового розслідування, неефективність проведення розслідування, як вбачається з матеріалів справи, неодноразово встановлювалась самими відповідачами, - Головним управлінням Національної поліції в Сумській області, і Сумською обласною прокуратурою, в тому числі за зверненнями ОСОБА_1 , та саме факт необхідності неодноразового звернення позивачки з приводу неналежного розслідування та з вимогою вчинення відповідних дій, доказування своєї правоти, і свідчить про наявність спричинення ОСОБА_1 моральних та душевних страждань та причинно-наслідкового зв`язку між цими протиправними діями органів державної влади та заподіяною шкодою.

Відтак, оскільки такі порушення права позивачки були неодноразовими, тривали значний проміжок часу то колегія суддів погоджується із висновком місцевого суду щодо доведення позивачкою наявності спричинення їй моральної шкоди.

Частинами 1, 2 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання та приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження з нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставини справи, повинен установити, чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, установити причинно-наслідковий зв`язок і визначити сумірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам (постанова Верховного Суду від 10.04.2019 року в справі № 464/3789/17).

У ч. 3 ст. 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

ЄСПЛ вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом («Stankov v. Bulgaria», № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12.07.2007 року).

У рішенні ЄСПЛ в справі «Недайборщ проти РФ» від 01.07.2010 року (скарга № 42255/04) Європейський суд з прав людини у п. 37 зазначив, що заявник не зобов`язаний надавати будь-які докази наявності понесеної ним моральної шкоди.

Оскільки, як вбачається з матеріалів справи, як Головне управління Національної поліції в Сумській області, так і Сумська обласна прокуратура, самі встановлюють тривалу й неодноразову (систематичну) неправомірну бездіяльність своїх посадових осіб, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність передбачених законом підстав для відшкодування заданої позивачці такою бездіяльністю моральної шкоди у цій конкретній справі.

Встановивши доведеними факти тривалої протиправної бездіяльності відповідних посадових осіб щодо надмірної тривалості досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0008378 від 27.12.2013 року, прийняття слідчим рішення про закриття кримінального провадження, неодноразове невиконання співробітниками поліції вказівок та доручень, а також неналежний та несвоєчасний контроль з боку прокуратури, який вочевидь для заявника демонструє ігнорування його доводів викладених у зверненнях та скаргах, місцевий суд правильно застосував норми матеріального права та зробив обґрунтований висновок про заподіяння ОСОБА_11 моральної шкоди, визначивши її розмір відповідно до характеру та розміру душевних страждань, завданих потерпілому, враховуючи вимоги розумності і справедливості.

Колегія суддів погоджується із висновками місцевого суду, що враховуючи час тривалого порушення прав позиваки, виключної важливості для позиваки питань з якими вона зверталася до відповідача для вирішення, виходячи з принципів розумності та справедливості, загальнолюдських принципів та суспільної моралі, вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано визначив розмір моральної шкоди в сумі 300 000,00 грн.

Доводи Сумської обласної прокуратури стосовно того, що суд першої інстанції неналежно встановив, як сам факт наявності заподіяної обласною прокуратурою моральної шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями заподіювача самого причинно-наслідкового зв`язку між протиправною бездіяльністю завдавача шкоди та заподіяною позивачці моральної шкоди, є не обґрунтованими та такими, що зводяться до незгоди з рішенням суду, оскільки право на стягнення моральної шкоди у ОСОБА_1 , виникло на підставі закону, та із самого факту наявності у неї моральних страждань через неефективне тривале (понад 7 років) досудове розслідування Головним управлінням Національної поліції в Сумській області під процесуальним керівництвом Сумської обласної прокуратури кримінального провадження № 0008378.

Отже, не можуть бути підставою для скасування рішення суду доводи скаржника стосовно того, що суд першої інстанції неповно дослідив обставини та неправильно застосував норми законодавства до спірних правовідносин, а рішення суду є таким, що постановлене на припущеннях та домислах, не ґрунтується на доказах.

В цілому, доводи Сумської обласної прокуратури не підтверджені належними та допустимими доказами та спростовуються змістом самого рішення.

Доводи представника ОСОБА_1 адвоката Стадника С.В. про те, що визначений судом першої інстанції розмір моральної шкоди для відшкодування в сумі 300 000,00 грн. не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості та є неналежною сатисфакцією за відшкодування моральної шкоди, а також про дослідження доказу у справі, - висновку комісійної судової психологічної експертизи від 27.05.2021 року, колегія суддів вважає неспроможним з огляду на таке.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Згідно з ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторони, суд не може збирати докази за власною ініціативою.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України).

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні (ст. 110 ЦПК України).

Оцінивши докази у їх сукупності, а також висновок експертизи, на який посилалась позивачка, місцевий суд зазначив, що у ньому зазначено про орієнтовний розмір грошової компенсації за завдані страждання, що є оціночним та суб`єктивним критерієм визначення такого розміру експертом, у зв`язку із чим дійшов висновку про те, що заявлений позивачкою розмір відшкодування моральної шкоди є необґрунтованим, і виходячи із засад розумності та справедливості, та з урахуванням глибини та тривалості моральних страждань позивачки, місцевий суд вірно визначився з розміром моральної шкоди.

Крім того, колегія суддів зауважує, що нормами Цивільного кодексу України, якими врегульовані питання відшкодування шкоди § 1. Загальні положення про відшкодування шкоди глави 82 ЦК України не визначено проведення обрахування грошового еквіваленту в рахунок відшкодування моральної шкоди виходячи з розмірі мінімальної заробітної плати.

Як роз`яснено у пунктах 5,9 постанови Пленуму ВСУ N 4 від 31.03.95 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Частиною 2 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, отже в інших випадках.

Таким чином, суд першої інстанції вирішуючи питання розміру грошового відшкодування моральної шкоди правильно не врахував розмір приведений у висновку експертів комісійної судової психологічної експертизи на рівні 216 мінімальних заробітних плат.

Колегія суддів констатує, що всі аргументи апеляційних скарг на рішення суду фактично зводяться до переоцінки доказів у справі та не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява №4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, оскільки визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, вірно визначив характер спірних правовідносин, надавши правильно правову оцінку фактичним обставинам справи.

За встановлених обставин справи та вимог закону, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог. Доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування чи зміни ухваленого рішення.

Правильно встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

Відповідно до п.п. б, в п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-382, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги Сумської обласної прокуратури та представника ОСОБА_1 адвоката Стадника Семена Валерійовича залишити без задоволення, а рішення Зарічного районного суду м. Суми від 18 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 07 вересня 2022 року.

Головуючий - С.С. Ткачук

Судді: О.І. Собина

Т.А. Левченко