Ухвала

24 липня 2022 року

м. Київ

справа № 202/3316/19

провадження № 61-8023ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

розглянувши касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Павлюка Ігоря Олександровича на рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 31 серпня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 червня 2022 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Ю. Ес. Ай» про відшкодування майнової та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з указаним позовом, в якому, з урахуванням уточнених вимог, просила: стягнути ОСОБА_1 на свою користь 1 083,74 грн на відшкодування майнової шкоди і 256 324 грн -моральної шкоди; стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Ю. Ес. Ай» (далі - ТДВ «СК «Ю. Ес. Ай») на свою користь 43 676 грн на відшкодування майнової шкоди і 43 676 грн - моральної шкоди.

Позов ОСОБА_2 мотивовано тим, що 03 вересня 2018 року, керуючи автомобілем «ЗАЗ Daewoo» реєстраційний номер НОМЕР_1 на проспекті Слобожанському в місті Дніпрі, ОСОБА_1 скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_3 , внаслідок чого останній помер. Причиною вказаної дорожньо-транспортної пригоди стало порушення ОСОБА_1 пунктів 12.3, 12.4 Правил дорожнього руху України. Вона є єдиною дочкою померлого. Смертю батька їй завдано тяжких моральних страждань, так як батько був частиною її родини, постійно спілкувався та допомагав у догляді та вихованні неповнолітньої дочки, а також - фінансово. Смерть батька спричинила глибокі страждання та душевний біль їх родині, порушило звичайний спосіб життя, що негативно відобразилося на її психічному стані. Завдану моральну шкоду вона оцінила в 300 000 грн. З урахуванням положень пункту 27.1 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» ТДВ «СК «Ю. Ес. Ай» повинне відшкодувати 43 676 грн, а решта, в розмірі 256 324 грн, підлягає стягненню на її користь з ОСОБА_1 . Крім моральних страждань, вона понесла матеріальні витрати на організацію поховання в розмірі 44 759,74 грн. З урахуванням положень пункту 27.4 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» з ТДВ «СК «Ю. Ес. Ай» підлягає стягненню 43 676 грн, а з ОСОБА_1 - 1 083,74 грн.

Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 31 серпня 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з ТДВ «СК «Ю. Ес. Ай» на користь ОСОБА_2 29 264,55 грн на відшкодування майнової шкоди. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1 000 грн на відшкодування майнової шкоди. Стягнуто з ТДВ «СК «Ю. Ес. Ай» на користь ОСОБА_2 43 676 грн на відшкодування моральної шкоди. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 76 324 грн на відшкодування моральної шкоди. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 29 червня 2022 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 залишено без задоволення, а рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 31 серпня 2021 року - без змін.

17 серпня 2022 року представник ОСОБА_1 - адвокат Павлюк І. О. подав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 31 серпня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 червня 2022 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить змінити оскаржувані судові рішення в частині стягнення з нього на користь позивача 76 324 грн на відшкодування моральної шкоди, зменшивши цю суму до 1 000 грн.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до частини дев`ятої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» передбачено, що у 2022 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2022 року (на час подання касаційної скарги) - 2 481 грн.

Ціна позову в цій справі становить 344 759,74 грн (1 083,74 + 256 324 + 43 676 + 43 676 ), що станом на 01 січня 2022 року не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 481 грн х 250 = 620 250 грн). Тобто справа № 202/3316/19 не підлягає касаційному перегляду в силу вимог закону.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилань на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб підлягають касаційному оскарженню.

Посилання заявника на правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, про те, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»), не заслуговує на увагу, оскільки відповідно до пункту 27.3 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 та підпунктом «в» пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами. 3 723 грн (мінімальна заробітна плата за 2018 рік) х 12 - 1 000 грн (франшиза) = 43 676 грн. Отже, стягуючи зі страхової компанії на користь позивача 43 676 грн суди попередніх інстанцій обґрунтовано виходили з того, що вказана сума є граничним розміром страхового відшкодування, а решта грошових коштів на відшкодування моральної шкоди підлягає стягненню із ОСОБА_1 . Такі висновки судів попередніх інстанцій не суперечать вищенаведеним правовим висновкам Верховного Суду.

Крім цього, посилання заявника на неврахування судами висновків, викладених в постановах Верховного Суду, щодо застосування норми права у подібних правовідносинах є підставою касаційного оскарження судових рішень, передбаченою пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, втім не є доводом, який у розумінні підпунктів а)-г) пункту 2 частини третьої статті 389 цього Кодексу підтверджує наявність випадку/випадків, який/які дає/дають право вважати судові рішення такими, що підлягають касаційному оскарженню.

Учасники судового процесу повинні розуміти, що визначені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадки є винятком із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, як від заінтересованих осіб, так і від суду, оскільки в іншому випадку принцип «правової визначеності» буде порушено.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, за статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Зазначення апеляційним судом в оскаржуваній постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову в цій справі та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень на відмову у відкритті касаційного провадження.

Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, і вони не підлягають касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягають окремому розгляду клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Павлюка І. О.: про поновлення строку на касаційне оскарження рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 31 серпня 2021 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 29 червня 2022 року; про звільнення ОСОБА_1 від сплати судового збору; про проведення розгляду справи за його та ОСОБА_1 участю.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Павлюка Ігоря Олександровича на рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 31 серпня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 червня 2022 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Ю. Ес. Ай» про відшкодування майнової та моральної шкоди.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко