№ 207/1417/21
№ 2/207/195/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2022 року Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Бистрової Л.О.

при секретарі Пономаренко В.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Кам`янське за участі позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу,

ВСТАВНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу.

В обґрунтування позову зазначила, що з відповідачкою, ОСОБА_3 вона знайома протягом декілька років.

Усі їхні відносини будувались на довірительних стосунках.

В 2013 році помер чоловік ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . В порядку спадкування спадщини за законом ОСОБА_3 та їх дочка, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 отримали свідоцтва про право на спадщину кожна у вигляді 1/8 частки домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

Маючі намір продати житло, що отримано ними в спадщину, відповідачка та її донька, ОСОБА_5 21 липня 2018 року надали їй довіреності на право представляти їх інтереси у всіх судових інстанціях та інших органах, у тому числі продати, обміняти, здавати в оренду за ціну і на умовах на її розсуд належні їм частки у житловому будинку за вищевказаною адресою.

В той же день, 21.07.2018 р. між ОСОБА_3 , її дочкою ОСОБА_5 , з одного боку, та її матір`ю, ОСОБА_6 , з другого боку, було досягнуто домовленості про продаж частин будинку, що належить Відповідачці на праві власності, ОСОБА_6 .

На виконання досягнутої домовленості ОСОБА_6 передала продавцям 43800 грн., що в еквіваленті складало 1660 доларів США. А продавці, на свою чергу, видали розписку на означену суму і підкреслили, що отримана сума коштів за будинок є повною ціною житла і ніяких претензій вони мати не будуть.

Однак, згодом Відповідачка відмовилась від продажу належній їй частини будинку за обумовленою ціною, а гроші матері так і не повернула.

Враховуючи їхні добрі відносини, 21 листопада 2018 року Відповідачка попросила її ощадити їй 70000 грн., з яких вона мала намір розрахувати з її матір`ю.

Вона їй надала в борг названу суму під зобов`язання повернути її до 25 листопада того ж року. Цю угоду було оформлено розпискою від 21.11.2018 року.

Незважаючи на прийнятий на себе строк повернення боргу, ОСОБА_3 і цю отриману нею суму не повернула, що й спонукало її звертати до суду з цим позовом.

За своєю правовою природою їхні відносини, засновані на виданій ОСОБА_3 розписці від 21.11.2018 р., являють собою договір позики, що відповідає вимогам статті 1046 Цивільного кодексу України, за яким одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до частини першої статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми.

Як вбачається із суми позики, укладений між нею та ОСОБА_3 договір відповідає цієї вимоги закону.

Приймаючи до уваги, що позивач самостійно обирає спосіб захисту своїх порушених прав, і в цілях уникнення зайвих розрахунків індексів інфляції та облікової ставки НБУ за значний час прострочення виконання відповідачкою свого зобов`язання, вона обрала санкцію, що передбачена статтею 625 ЦК України у вигляді 3 відсотків річних від суми боргу.

Ця відповідальність розраховується таким чином.

За грудень 2018 року (один місяць з дня закінчення строку платежу): 3% : 12 міс. х 70000 грн. = 175 грн..

За 2019 рік 3 відсотки: 70000 грн. х 3% =2100 грн..

За 2020 роки 3 відсотки: 70000 грн. х 3% =2100 грн..

За 4 місяці 2021 року: 175 грн. х 4 міс. = 700 грн..

Всього з грудня 2018р. по квітень 2021р. - 5075 грн..

Таким чином, відповідачка зобов`язана сплатити їй 70000 грн. основного боргу та 5075 грн. відсотків за несвоєчасне виконання зобов`язання.

Позивачка ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі з підстав зазначених у позовній заяві. Просила їх задовольнити.

Відповідачка та її представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали з підстав, викладених у відзиві на позов. Зазначили, що вона не отримувала від ОСОБА_1 будь-яких коштів. На початку червня 2018 року вона та її донька бажали продати 1/8 житлового будинку по АДРЕСА_1 , з цією метою звернулись до ОСОБА_1 , яка пообіцяла знайти покупця. В кінці липня 2018 року ОСОБА_1 пояснила, що покупця знайти неможливо, будинок «проблемний», необхідний час та кошти для вирішення питання про продаж будинку. Для того, щоб не відволікати від щоденних завдань необхідно надати довіреність на ім`я ОСОБА_1 , на що вона погодилась та надала довіреність ННІ 436157 на імя ОСОБА_1 , після чого, ОСОБА_1 сказала, щоб вона написала розписку, проте, що вона нібито отримала гроші від ОСОБА_6 в розмірі 1660 доларів США. Вона розписку написала, але свій підпис не ставила, також не ставила свій підпис свідок ОСОБА_5 , тому, що домовились, що підпишуть документ, після продажу будинку та отримання грошей. ОСОБА_6 ніколи вона не бачила, грошей від неї не отримувала, розписка залишилась у ОСОБА_1 .. В серпні 2018 року ОСОБА_1 сказала, що будинок «проблемний» на ньому є борги, арешти банків, з продажем нічого не виходе, але вона готова забрати собі цей будинок, але їй треба списати борги, тому ОСОБА_3 повинна написати їй розписку нібито про борг, а вона через виконавчу службу спише борги та продасть будинок. Вона написала розписку, але її не підписувала, тому що, домовились, що після того, як їй передадуть гроші за продаж будинку, тоді вона здійснить свій підпис, при даній події була присутня її дочка - ОСОБА_5 .. До теперішнього часу вона грошові кошти від ОСОБА_1 не отримувала, підпис у розписці не її. Просили відмовити в задоволенні позову повністю.

Суд, заслухавши позивача, відповідача та її представника, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані сторонами докази, оцінивши кожний доказ окремо, а також докази в їх сукупності, приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 21 листопада 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір позики (розписка), за яким ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 70 000,00 гривень і зобов`язалась повернути їх 25.11.2018 року. Однак, відповідачка ігнорує їх та по сьогоднішній день не виконала умов договору позики.

Однією з засад цивільного законодавства України, відповідно до п.п. 3, 5, 6 ст.3 ЦК України є: свобода договору; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Згідно зі ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Приписами ч. 2 ст. 640 ЦК України передбачено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Борговий документ (розписка) позичальника є підтвердженням передання йому позикодавцем коштів у зазначеній сумі в борг. Стаття 1049 ЦК України зобов`язує позичальника повернути позикодавцеві позику.

Згідно із правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у справі № 6-79цс14: «Відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання».

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 24.02.2016 року № 6-50цс-16, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Відповідно до ст.1050 ЦК України якщо позичальник не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 ЦК України.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до положень ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Правомірність нарахування та виникнення права вимоги щодо сплати процентів, передбачених ч. 1 ст. 1048 ЦК України підтверджена постановою Великої Палати Верховного Суду № 12-14гс18 від 10.04.2018 року, відповідно до якої термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин в силу частини другої статті 1054 ЦК та до відносин із комерційного кредиту в силу частини другої статті 1057 ЦК.

Правовідносини щодо повернення грошових коштів за борговою розпискою є договірними правовідносинами, а отже, до них застосовуються положення ч.1 ст.1048 ЦК України.

Згідно ст. 625 Цивільного кодексу боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

3% річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).

За розрахунками позивачки, як наслідок порушення ОСОБА_3 зобов`язання взятого на себе згідно розписки від 21.11.2018 року, ОСОБА_1 вважає, що ОСОБА_3 зобов`язана сплатити їй у суму боргу та 3% річних від суми боргу у наступному розмірі:

1) За грудень 2018 року (один місяць з дня закінчення строку платежу): 3% : 12 міс. х 70000 грн. = 175 грн..

2) За 2019 рік 3 відсотки: 70000 грн. х 3% =2100 грн..

3) За 2020 роки 3 відсотки: 70000 грн. х 3% =2100 грн..

4) За 4 місяці 2021 року: 175 грн. х 4 міс. = 700 грн..

Загальна сума 3 % річних за несвоєчасне виконання зобов`язання складає 5 075,00 гривень.

Таким чином, ОСОБА_3 зобов`язана сплатити ОСОБА_1 70 000,00 гривень (позика) + 3% (річних), які складають 5 075,00 гривень, а всього на загальну суму - 75 075,00 гривень.

Встановивши, що ОСОБА_3 не виконала свого грошового зобов`язання повернути грошові кошти у такій самій сумі, що були передані їй позивачем, у строк та в порядку, що встановлені договором позики, суд дійшов обґрунтованого висновку про стягнення суми боргу та 3% річних.

Посилання відповідачки ОСОБА_3 на те, що вона написала розписку, але не підписувала її і не створює реальних боргових зобов`язань, суд не приймає до уваги, оскільки вони не доведені останньою. Призначена 19.04.2022 року ухвалою суду судова почеркознавча експертиза проведена не була, оскільки ОСОБА_3 не було виконано вимогу суду щодо надання будь-яких підписів та рукописних записів, що можуть знаходитися в різнохарактерних за своїм цільовим призначенням документах: банківських картках зі зразками підписів, заявах про надання комунальних послуг, відомостях про отримання грошових коштів, квитанціях про оплату послуг, договорах про надання телекомунікаційних послуг, гарантійних талонах, нотаріально посвідчених документах, у документах з місця роботи (заяви, автобіографія), які належать ОСОБА_3 для проведення призначеної експертизи. Також ОСОБА_3 не здійснила оплату рахунку для проведення експертизи.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, враховуючи встановлені судом обставини і визначені відповідно до них правовідносини, суд вважає, що обставини, викладені в позовній заяві знайшли своє підтвердження в судовому засіданні і тому позовна вимога про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суми основної заборгованості в розмірі 70 000 гривень 00 копійок та 3% річних від суми основного боргу за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 5 075 гривень 00 копійок підлягає задоволенню.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.2, ч.3 ст.137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає копії квитанцій та детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

В позовній заяві позивач окрім іншого просить також стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу в розмірі 6 000,00 грн., однак позивачем не надано жодних доказів на підтвердження понесених нею витрат на правничу допомогу. Отже у стягненні витрат на правничу допомогу позивачу слід відмовити.

Задовольняючи позов, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати, а саме судовий збір в розмірі 908,00 грн.

Керуючись ст.ст. 4, 81, 89, 259, 265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 суму основної заборгованості в розмірі 70 000 (сімдесят тисяч) гривень 00 копійок та 3% річних від суми основного боргу за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 5 075 (п`ять тисяч сімдесят п`ять) гривень 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 судовий збір в розмірі 908 гривень 00 копійок.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду у тридцятиденний строк з дня проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено та підписано 12 вересня 2022 року.

Головуючий суддя Л.О.Бистрова