Справа № 278/1858/22
21 грудня 2022 року м. Житомир
Житомирський районний суд Житомирської області у складі головуючого судді Дубовік О. М., за участю секретаря судового засідання Мороз К. Г., розглянувши за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -
Позивач звернулась до суду з вище вказаною позовною заявою (а.с. 2-10) та, з урахуванням заяви про зміну предмету позову (а.с. 36-45), яка прийнята судом 01.11.2022 року, просить суд:
1) визнати спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 автомобіль марки "LEXUS IS 250", 2014 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 ;
2) порядку поділу майна подружжя:
- виділити Коротких- ОСОБА_3 в натурі автомобіль марки "LEXUS IS 250", 2014 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , припинивши право власності ОСОБА_2 на вказане рухоме майно;
- виділити ОСОБА_2 в натурі автомобіль марки "TOYOTA C-HR", 2020 року випуску, номер кузова НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_4 , припинивши право власності ОСОБА_1 на 1/2 частину вказаного рухомого майна;
3) стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати.
Поданий позов обґрунтовується тим, що 29.08.2012 року між сторонами було укладено шлюб, який розірвано рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 04.07.2022 р. у справі №278/3095/21. Посилаючись на те, що за час перебування в даному шлюбі вони з відповідачем набули вказане вище майно, що має бути спільною сумісною власністю подружжя. З огляду на неможливість у добровільному порядку поділити спільно нажите майно, позивач звернулась до суду із вказаним позовом.
У судове засідання сторони або їх представники не з`явились.
Представником позивача подано письмові пояснення у справі, де також просили задовольнити позовні вимоги (а.с. 60-67).
У попередніх судових засіданнях позивач та її представник позовні вимоги підтримували та просили задовольнити у повному обсязі; проти заочного розгляду справи не заперечували.
Відповідач про розгляд справи сповіщався належним чином, однак поштові відправлення повернулись на адресу суду не врученими адресату з відміткою пошти «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 53, 60-61, 62-63, 78-79).
Окрім того, відповідач про розгляд справи сповіщався в порядку ч. 11 ст. 128 ЦПК України шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (а.с. 35, 59, 77). З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.
Враховуючи, що в матеріалах справи зібрано достатньо доказів про взаємовідносини сторін, на підставі ст. ст. 211, 280 ЦПК України, суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін і ухвалити заочне рішення.
Суд, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.
Судом встановлено, 29.08.2012 року сторони уклали шлюб (а.с. 11), який розірвано рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 04.07.2022 року у справі № 278/3095/21 (а.с. 16-18).
Зазначеним рішенням також визнано автомобіль марки "TOYOTA C-HR", білого кольору, 2020 року випуску, номер кузова НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_4 , спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ; припинено спільну сумісну власність ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на автомобіль марки "TOYOTA C-HR", білого кольору, 2020 року випуску, номер кузова НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_4 , виділивши кожному по 1/2 його частини та залишити дане майно в спільному користуванні.
Окрім того, вказаним вище рішенням, суд, зокрема, прийшов до наступного висновку:
«Суд вважає, що спірне та заявлене вимогами позивачем майно є спільним сумісним. До такого висновку суд дійшов враховуючи наступне. Надані сторонами та досліджені судом письмові докази, а також показання свідків у своїй сукупності дають достатні підстави стверджувати, що спірне майно придбавалось за час шлюбу, а отже має діяти принцип спільності набутого майна».
Відповідно до положень ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
31.07.2018 року позивач склала розписку, зі змісту якої вбачається отримання нею у борг грошових коштів у сумі 2 тисяч доларів США. Як зазначено у позовній заяві, кредитором виступила мати позивача ОСОБА_4 . Мета отримання коштів та строк повернення не зазначено (а.с. 12).
07.09.2018 року позивач склала розписку, згідно зі змісту якої вбачається отримання нею у борг грошових коштів у сумі 2,8 тисяч доларів США. Як зазначено у позовній заяві, дані кошти надано позивачці братом ОСОБА_5 . Мета отримання коштів не зазначена. Строк надання грошових коштів - до кінця 2021 року (а.с. 13).
Згідно копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 за ОСОБА_2 11.12.2018 року зареєстровано транспортний засіб марки "LEXUS IS 250", 2014 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 (а.с. 14).
Відповідно до копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_6 за ОСОБА_2 28.08.2020 року зареєстровано транспортний засіб марки "LEXUS IS 250", 2014 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 (а.с. 15).
З листа Головного сервісного центру МВС регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Житомирській області № 31/6-2190-2022 від 15.11.2022 року (а.с. 68) та доданого до нього результату аналітичного пошуку ТЗ по «НАІС ДДА» МВС України (а.с. 68) вбачається, що 11.12.2018 року відбулась первинна реєстрація легкового автомобіля марки "LEXUS IS 250", 2014 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 за ОСОБА_2 ; 28.08.2020 року здійснено перереєстрацію при втраті свідоцтва про реєстрацію на автомобіль марки "LEXUS IS 250", 2014 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 .
У позовній заяві, у заяві про зміну предмету позову та у письмових поясненнях сторона позивача зазначає, що автомобіль марки «TOYOTAC-HR», білого кольору, 2020 року випуску, номер кузова (VIN код) автомобіля НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_4 , відповідач утримує за межами України та не надає останній у спільне користування.
Згода на виплату грошової компенсації замість відповідної частки в спільному сумісному майні між сторонами також відсутня.
Відповідачем зазначені факти не оспорено.
Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до положень ст. 43 ЦПК України, учасники справи мають право подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.
Відповідно до положень ст. 16 ЦК України - кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені ч. 2 ст. 16 ЦК України.
За змістом статей 316, 317, 319 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.
Згідно зі ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.
До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).
Подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності (ст. 66 СК України).
Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у ст. 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України).
Відповідно до положень ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.
Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.
Верховний Суд у своїх рішення, зокрема в постановах від 21.11.2018 р. у справі № 372/504/17, від 12.02.2020 р. у справі № 725/1776/18 та від 13.02.2020 р. у справі № 320/3072/18 тощо, вказав, що зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.
Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільногосумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Згідно пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11 сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 р. за № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.
Відповідно до положень ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Стаття 369 ЦК України передбачає, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.
Згідно ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
За положенням ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.
Відповідно до положень ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.
Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.
Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.
У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.
Відповідно до положень ст. 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.
Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.
Згідно ст. 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.
Відповідно до положень ст. 367 ЦК України, майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.
У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.
Відповідно до положень ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом.
У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.
У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Відповідно до положень ст. 346 ЦК України, право власності припиняється у разі: 1) відчуження власником свого майна; 2) відмови власника від права власності; 3) припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі;
Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом.
Коли особа звернулася до суду за захистом її порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, виконання його рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до порушення його права та інтересу, чи не допустити таке порушення. Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту.
Спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58)).
Велика Палата Верховного Суду зауважує, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)).
Якщо за позовом одного із подружжя (який відмовляється від його частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ на користь відповідача - іншого із подружжя - та просить стягнути відповідну грошову компенсацію за таку частку) суд визначить кожному з подружжя ідеальні частки у цьому майні, бо відповідач не погодився на присудження грошової компенсації позивачеві та не вніс відповідну суму на депозитний рахунок, таке судове рішення не буде ефективним для захисту прав та інтересів позивача як співвласника. Залишення неподільної речі у спільній власності не позбавить того із подружжя, хто фактично користується річчю, можливості це робити надалі. Але інший із подружжя, який формально залишається співвласником, усупереч частинам першій і сьомій статті 41 Конституції України за відсутності окремої домовленості фактично позбавляється можливості такого користування, впливу на долю речі, а також грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У той же час, оскільки між сторонами існують певний час неприязні відносини, згоди щодо порядку користування спільним майном між сторонами не досягнуто, суд приходить до висновку, що подальше спільне володіння сторонами спільним майном подружжя є неможливим, у зв`язку із чим на підставі п.3 ч.1 ст.365 ЦК України існують підстави для поділу спільного майна сторін у спосіб припинення права на частку у спільному майні із присудженням в компенсаційному порядку визнання права власності на інший об`єкт рухомого майна - автотранспортного засобу за відповідачем.
До того ж, враховуючи запропонований відповідачем варіант поділу спільного майна шляхом припинення права на частку у спільному майні, який фактично відповідає порядку фактичного користування спільним майном сторін, що склався та існує і по даний час, суд вважає, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача, як співвласнику майна, що у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 365 ЦК України є додатковою підставою для припинення права на частку у спільному майні.
Зважаючи на те, що сторонами на даний час не досягнута домовленість щодо розподілу між ними спірного майна, а саме - наведених вище транспортних засобів, а також не досягнуто домовленості щодо його спільного використання, суд, дослідивши докази у їх сукупності, вважає за доцільне задовольнити позовні вимоги Коротких-Булавіної В. Ю.
Також, керуючись ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути 5204,67 грн судового збору.
Керуючись статтями 76-80, 89, 141, 158, 259, 263-265, 268, 273 Цивільного процесуального кодексу України, суд
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - задовольнити.
Визнати спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 автомобіль марки "LEXUS IS 250", 2014 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 .
У порядку поділу майна подружжя:
виділити ОСОБА_1 в натурі автомобіль марки "LEXUS IS 250", 2014 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , припинивши право власності ОСОБА_2 на вказане рухоме майно;
виділити ОСОБА_2 в натурі автомобіль марки "TOYOTA C-HR", 2020 року випуску, номер кузова НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_4 , припинивши право власності ОСОБА_1 на 1/2 частину вказаного рухомого майна.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 5204,67 грн судового збору.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення складено та підписано 29.12.2022 року.
Відомості про учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_7 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , останнє відоме місце реєстрації: АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_8 .
Суддя О. М. Дубовік