П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 вересня 2022 року м. Київ

Справа № 753/644/18

Провадження: № 22-ц/824/5786/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Вербової І.М., Нежури В.А.,

секретар Івасенко І.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1

на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 10 листопада 2021 року,

ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 02 грудня 2021 року,

та на додаткове рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 03 грудня 2021 року, ухвалені під головуванням судді Арапіної Н.Є.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , за участю третьої особи приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Літвінчука Ігоря Анатолійовича, про визнання договору позики недійсним, повернення предмету застави,

в с т а н о в и в :

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 15 січня 2016 року між нею та ОСОБА_2 , від імені якого діяв ОСОБА_3 , було укладено договір позики № 1, відповідно до умов якого вона отримала грошові кошти у розмірі 138 860,00 грн., що еквівалентно 5 300,00 доларів США, на строк до 01 червня 2016 року. Окрім того, 15 січня 2016 року між нею та ОСОБА_2 , від імені якого діяв ОСОБА_3 , було укладено договір застави транспортного засобу, відповідно до якого вона передала під заставу автомобіль марки «Audi A4», 2002 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , в забезпечення виконання зобов`язань за договором позики № 1 від 15 січня 2016 року. 02 та 08 червня 2016 року нею на адресу відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було направлено заяву про продовження строку дії договору позики № 1 від 15 січня 2016 року. Однак, відповідачі обмежили її у праві на продовження строку дії договору позики № 1 від 15 січня 2016 року, що є істотним дисбалансом договірних прав та обов`язків сторін спірного договору. За викладених обставин, просила суд визнати недійсним договір позики № 1 від 10 січня 2016 року, укладений між ОСОБА_2 , від імені якого діяв ОСОБА_3 , та ОСОБА_1 ; зобов`язати ОСОБА_2 , від імені якого діяв ОСОБА_3 , повернути предмет застави, а саме, автомобіль марки «Audi A4», 2002 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , який належить на праві власності ОСОБА_1 та стягнути судові витрати.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 10 листопада 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 16 вересня 2021 року, шляхом накладення арешту на автомобіль марки «AUDI A4», 2002 року випуску, VIN - НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 .

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 02 грудня 2021 року задоволено заяву адвоката Пожидаєва І.В. в інтересах ОСОБА_5 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 25 000,00 грн.

Додатковим рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 03 грудня 2021 року доповнено рішення суду від 10 листопада 2021 року.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 33 600,00 грн.

Не погодившись із такими судовими рішеннями, ОСОБА_1 направила апеляційні скарги, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати вказані судові рішення суду першої та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що співвідповідач не довів добросовісність набуття рухомого майна. Вважала, що відповідачі за зловмисною домовленістю шляхом обману уклали договори позики та застави транспортного засобу від 15.01.2016 року, розраховуючи на не виконання пунктів даного договору та позбавили її, позивачку, права власності без повідомлення про вчинення таких дій. Вказала і те, що в порушення умов договору застави, обтяження транспортного засобу не відбулось, що також свідчить про недійсність договору застави.

Не погоджуючись з ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 02 грудня 2021 року ОСОБА_1 посилалась на те, що суд першої інстанції, стягуючи з неї 25 000 грн не взяв до уваги те, що угода № 1 від 03.08.2021 року до договору №21062 від 03.08.2021 року не визначає порядок обчислення гонорару, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати. Зміст цієї угоди не може свідчити про безумовну домовленість сторін про порядок обчислення гонорару та порядок його сплати. Також, в матеріалах справи відсутній детальний опис робіт, виконаних адвокатом, а тому нею не було подано жодних заперечень щодо розміру судових витрат.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги на додаткове рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 03 грудня 2021 року, ОСОБА_1 також зазначила про те, що суд першої інстанції не оцінив обґрунтованість рівня витрат на правничу допомогу, не звернув уваги на те, що угода № 1 від 28 січня 2021 року до договору № 5 про надання правової допомоги від 10 квітня 2019 року не визначає порядок обчислення гонорару, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати. Суду не було надано будь-якого розрахунку на підтвердження обсягу виконаної роботи, детального опису робіт, виконаних адвокатом. Вказала, що не подавала ніяких заперечень, оскільки відповідачем ОСОБА_3 чи його адвокатом не подавалось такої заяви.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 26 липня 2022 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У відзивах на апеляційні скарги адвокат Дударенко А.М. в інтересах ОСОБА_3 та адвокат Пожидаєв І.В. в інтересах ОСОБА_5 заперечували проти апеляційних скарг та зазначили, що суд першої інстанції відмовив у позові на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, а саме відповідності умов договору вимогам законодавства, відсутності порушень при його укладенні, невиконання позивачкою своїх зобов`язань. Просили рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 10 листопада 2021 року, ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 02 грудня 2021 року та додаткове рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 03 грудня 2021 року залишити без змін.

В судовому засіданні адвокат Нікушина В.С. в інтересах ОСОБА_6 підтримала апеляційні скарги та просила їх задовольнити.

Адвокат Клименко О.А. в інтересах ОСОБА_5 , адвокат Дударенко А.М. в інтересах ОСОБА_3 заперечували проти апеляційних скарги, просили рішення суду першої станції залишити без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Вислухавши пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, 15 січня 2016 року між ОСОБА_2 , від імені якого діяв ОСОБА_3 (позикодавцем), та ОСОБА_7 (позичальник) було укладено договір позики № 1, відповідно до умов якого позивач отримала грошові кошти у розмірі 138 860,00 грн., що еквівалентно 5 300,00 доларів США на строк до 01 червня 2016 року (1 а.с. 7-8).

Згідно п. 1 договору позики, позикодавець передав, а позичальник прийняв грошові кошти в сумі 138 860 грн, що дорівнює еквіваленту 5 300 доларів США.

У п. 1.1 сторони погодили строк повернення позики, а саме, до 01.06.2016 року. Договір може бути продовжений за згодою сторін.

Також сторони погодили, що про умови позики, чинність правочину, порядок укладання договору позики та його правові наслідки, у тому числі (але не обмежуючись) - зміст ст.ст. 533, 625, 1046-1053 ЦК України, ст. 65, 74 СК України та ст.ст. 87, 88 ЗУ «Про нотаріат» учасникам правочину нотаріусом роз`яснено (п. 25 договору позики).

15 січня 2016 року між ОСОБА_2 , від імені якого діяв ОСОБА_3 , та ОСОБА_7 було укладено договір застави транспортного засобу, відповідно до якого позивач передала у заставу автомобіль марки «Audi A4», 2002 року випуску, д/н НОМЕР_1 , в забезпечення виконання зобов`язань за договором позики № 1 від 15 січня 2016 року (т 1 а.с. 9-11, 12, 13).

Згідно п. 5.1. договору застави, заставодержатель набуває права звернути стягнення не предмет застави у разі невиконання або неналежного виконання заставодавцем умов договору позики та цього договору.

Згідно п. 5.2. договору застави, звернення стягнення на предмет застави та його реалізація здійснюється на розсуд заставодержателя одним з наступних способів: за рішенням суду, в порядку встановленому чинним законодавством України; шляхом передачі предмета застави у власність заставодержателя в рахунок виконання заставодавцем вимог заставодержателя; шляхом продажу заставодержателем предмета застави шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем або на публічних торгах; іншим способом, що не суперечить чинному законодавству України.

02 та 08 червня 2016 року позивачка на адресу відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 направила заяву про продовження строку дії договору позики № 1 від 15 січня 2016 року (т. 1 а.с. 14, 15, 16, 17, 18, 19, 20, 21, 22-23, 24-25, 26-27).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що договір позики підписаний позивачкою, що свідчить про її обізнаність з умовами договору, зокрема, сумою позики, порядком та строком її повернення. а посилання позивачки на те, що умови договору є не справедливими, оскільки відповідачі обмежили її у праві на продовження строку дії договору позики № 1 від 15 січня 2016 року, не ґрунтуються на вимогах договору, оскільки п. 2 договору позики визначено, що договір може бути продовжений лише за згодою сторін, отже продовження строку дії договору є правом особи, а не її обов`язком. Оскільки вимоги позивачки про повернення предмету застави є похідними від позовних вимог про визнання недійсним договору позики, то такі вимоги задоволенню також не підлягають.

Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Частиною першою статті 631 ЦК України передбачено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Підписанням договору позики позичальниця ОСОБА_7 підтвердила прийняття відповідних умов надання позики, а також засвідчила, що вона повідомлена у встановленій законом формі про всі його умови, в тому числі, щодо строку повернення позики та умов продовження дії договору, а відтак, посилання скаржниці на обмеження її у праві на продовження строку дії договору позики є безпідставними, оскільки умовами договору позики визначено, що договір може бути продовжений лише за згодою сторін, при цьому, продовження строку дії договору є правом особи, а не її обов`язком.

Отже, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про те, що оспорюваний договір позики підписаний позивачкою, сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину, а тому відсуні підстави для визнання договору позики недійсним.

Доказів протилежного матеріали справи не містять, позивачкою таких

не надано, що в силу положень статей 12, 81 ЦПК України, є її процесуальним обов`язком.

З огляду на відсуність правових підстав для визнання договору позики недійсним, відсутні і правові підстави для повернення предмету застави.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилалась на те, що в порушення договору застави обтяження транспортного засобу не відбулось, що також свідчить про недійсність договору застави. Відповідачі за зловмисною домовленістю шляхом обману уклали договори позики та застави транспортного засобу від 15.01.2016 року, розраховуючи на не виконання пунктів даного договору та позбавили її, позивачку, права власності без повідомлення про вчинення таких дій.

Згідно ч. 6 ст. 367 ЦПК України, в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Оскільки вказані підстави не були заявлені ОСОБА_1 в позовній заяві та не були предметом розгляду в суді першої інстанції, у суду апеляційної інстанції відсутні правові підстави для вирішення таких вимог.

Також, безпідставними є і посилання скаржниці на те, що співвідповідач не довів добросовісність набуття рухомого майна, оскільки нею до ОСОБА_5 , який на теперішній час є власником автомобіля «Audi A4», 2002 року, жодних вимог заявлено не було.

Апеляційна скарга за своїм змістом є повторенням правової позиції, викладеної в позовній заяві, аргументи якої знайшли належну оцінку в рішенні суду першої інстанції. Доводів на спростування висновків суду апеляційна скарга не містить.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну правову оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого дійшов правильного висновку про відмову у позові.

Перевіряючи доводи апеляційних скарг на ухвалу та на додаткове рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 03 грудня 2021 року, колегія суддів ураховує наступне.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (частина перша статті 15 ЦПК України).

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з положеннями частин першої-п`ятої статті 137 ЦПК Українивитрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК Українипри виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 34-47 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц зазначено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Окрім того, у постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 750/2055/20 вказано, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 465/3458/15-ц, від 09 листопада 2021 року у справі № 759/14346/16.

Як убачається із матеріалів справи, відповідач ОСОБА_5 у відзиві на позовну заяву заявив про розподіл судових витрат та подав попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат на правову допомогу, які він очікує понести в зв`язку з розглядом справи, а саме 25 000 грн (т. 2 а.с. 158-167).

До заяви про розподіл судових витрат, яка подана відповідачем ОСОБА_5 після ухвалення судового рішення по суті, долучено договір про надання правової (правничої) допомоги від 03.08.2021 року, укладеним між ним та АБ «Ігоря Пожидаєва», додаткову угоду № 1, акт № 1.

Згідно додаткової угоди № 1 від 03.08.2021 року, дана додаткова угода визначає порядок оплати гонорару Бюро за надання правової допомоги при розгляді в Дніпровському районному суді м. Києва справи № 753/644/19.

У п. 2 додаткової угоди сторони узгодили вартість послуг (гонорар), який складає 25 000 грн.

Згідно акту № 1 прийому-передачі наданих послуг за договором від 03.08.2021 року про надання правової (правничої) допомоги, Бюро у період з 03.08.2021 року по 15.11.2021 року відповідно до умов договору , надано клієнту послуги з правничої допомоги при розгляді в Дніпровському районному суді м. Києва справи № 753/644/19, зокрема:

підготовлено та направлено в суд та учасникам справи відзив по справі;

підготовлено та направлено заяву про відшкодування понесених судових витрат, підготовлено та подано попередній розрахунок суми судових витрат;

підготовлено та направлено в суд клопотання про доручення документів;

підготовлено та направлено адвокатський запит до Територіального сервісного центру МВС від 03.09.2021 року;

підготовлено та направлено адвокатський запит до Головного сервісного центру МВС від 03.09.2021 року;

підготовлено та направлено в суд та учасникам клопотання про зустрічне забезпечення;

прийнято участь в судових засіданнях у справі 20.08.2021 року, 16.09.2021 року, 18.10.2021 року, 10.11.2021 року.

Вартість послуг складає 25 000 грн.

Вказані вище докази у своїй сукупності підтверджують факт надання АБ «Ігоря Пожидаєва» ОСОБА_5 правової допомоги за договором від 03.08.2021 року у розмірі 25 000 грн.

Згідно позиції Верховного Суду висловленої у постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19, на яку обґрунтовано послався суд першої інстанції, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).

Щодо вирішення судом питання відшкодування відповідачу ОСОБА_3 судових витрат на правову допомогу, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідач ОСОБА_3 у відзиві на позовну заяву заявив про розподіл судових витрат (т. 1 а.с.с 158-162) та подав попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат на правову допомогу, які він очікує понести в зв`язку з розглядом справи, а саме 26 000 грн (т. 1 а.с. 239-244).

На підтвердження понесення таких витрат відповідачем долучено копії договору про надання правової допомоги № 5 від 10.04.2019 року, додаткової угоди № 1 від 28.01.2021 року.

До заяви про розподіл судових витрат, яка подана відповідачем ОСОБА_3 після ухвалення судового рішення по суті, долучено договір про надання правової допомоги № 5 від 10.04.2021 року, укладений між ним та АО «Пасіка і партнери», додаткову угоду № 1 до договору про надання правової допомоги № 5 від 10.04.2021 року,

акти приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) № 1 від 10.02.2021 року, № 2 від 10.03.2021 року, № 3 від 21.04.2021 року, № 4 від 21.05.2021 року, № 5 від 25.06.2021 року, № 6 від 21.07.20121 року, № 7 від 20.08.2021 року, № 8 від 16.09.2021 року, № 9 від 18.10.2021 року, № 10 від 10.11.2021 року,

копії квитанцій № пн4006162 від 17.02.2021 року, № 31262897 від 10.03.2021 року, № 1-1166К від 21.04.2021 року, № 1-478К від 24.05.2021 року, № 598Т0037НО від 25.06.2021 року, № 1-1587К від 21.07.2021 року, №1-1332К від 20.08.2021 року, № 1-1872К від 16.09.2021 року, № ПН209232С1 від 19.10.2021 року, № 35510958 від 10.11.2021 року на суму 3 360 грн, кожна.

У додатковій угоді № 1 від 28.01.2021 року сторони визначили наступний наступний розмір плати за надані послуги (гонорар) за договором представництво в суді першої інстанції (вступ у справу, підготовка процесуальних документів, подача процесуальних документів, участь у судових засіданнях) - від 26 000 грн з урахуванням категорії складності, що включає:

Юридичний супровід: усна консультація - 500 грн/година; письмова консультація - 1000 грн/година;

Розробка листів, скарг, звернень, претензій, заяв з процесуальних питань і т.п. - 1000 грн/година;

Розробка позовних заяв (у тому числі апеляційних, касаційних), заяв по суті справи - 2000 грн/година;

Представництво інтересів в органах державної влади, місцевого самоврядування, на підприємствах, установах, організаціях різних форм власності, перед третіми особами - 1000 грн/година;

Представництво інтересів у цивільних справах, господарських, адміністративних/участь представника у суді - від 3120 грн/засідання. У разі тривалості судового засідання понад 1,5 години розмір плати додатково узгоджується сторонами.

Згідно актів приймання-передачі №№1-10, АО «Пасіка і партнери» сторони ОСОБА_3 та АО «Пасіка і партнери» узгодили, що 1 година участі представника у суді складає 3360 грн/засідання. Клієнту ОСОБА_3 були надані наступні послуги: участь представника у судових засіданнях 10.02.2021 року, 09.03.2021 року, 10.04.2019 року, 21.05.2021 року, 25.06.2021 року, 21.07.2021 року, 20.08.2021 року, 16.09.2021 року, 18.10.2021 року, 10.11.2021 року.

Вказані вище докази у своїй сукупності підтверджують факт надання АО «Пасіка і партнери» ОСОБА_3 правової допомоги за договором від 10.04.2021 року на суму 33 600 грн.

При цьому, посилання скаржника на те, що судові засідання здійснювалися не більше 1 години не спростовують правильності обрахування розміру гонорару АО «Пасіка і партнери», оскільки сторони узгодили фіксований розмір участі представника у засіданні, а також те, що вказаний розмір може бути змінений лише у разі затримки судового засідання понад 1,5 години, а не у разі тривалості судового засідання менше 1 години.

Слід відмітити і те, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини п`ятої статті 137 ЦПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України.

Позивачка у відповідях на відзиви на позовну заяву (т. 1 а.с. 158-162, т. 2 а.с. 184-187) не заперечувала (орієнтовні) розрахунки суми судових витрат, які відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_3 очікують понести у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції, клопотань про зменшення розміру витрат на правничу допомогу не подавала.

У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає неприйнятними доводи скаржника про те, що в матеріалах справи відсутній детальний опис робіт, виконаних адвокатом, а тому нею не було подано жодних заперечень, оскільки подання нею заперечень на відзиви відповідачів та наявні в матеріалах справи доказів спростовують такі обставини.

За таких підстав, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з позивачки на користь ОСОБА_5 25 000 грн та 33 600 грн на користь ОСОБА_3 в рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу.

Доводи апеляційних скарг не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права. Судом першої інстанції повно і всебічно досліджено наявні у справі докази та дана їм належна правова оцінка, правильно встановлено обставини справи, в результаті чого ухвалені законні й обґрунтовані рішення, яке відповідають вимогам матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

За таких підстав, апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 10 листопада 2021 року, на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 02 грудня 2021 року та на додаткове рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 03 грудня 2021 року підлягають залишенню без задоволення, а вказані судові рішення залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 10 листопада 2021 року, на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 02 грудня 2021 року та на додаткове рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 03 грудня 2021 року залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 10 листопада 2021 року, ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 02 грудня 2021 року та додаткове рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 03 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 16 вересня 2022 року.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді І.М. Вербова

В.А. Нежура