Житомирський апеляційний суд
Справа №274/2571/20 Головуючий у 1-й інст. Корбут В. В.
Категорія 30 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2022 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Трояновської Г.С.

суддів : Миніч Т.І., Павицької Т.М.

з участю секретаря судового засідання Трикиши Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу №274/2571/20 за позовом ОСОБА_1 , законним представником якого до 21.05.2021 була ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Бердичівського міського нотаріального округу Житомирської області Богатирчук Анатолій Миколайович, про визнання недійсним договору

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою через представника ОСОБА_4 , на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 20 липня 2022 року, ухваленого під головуванням судді Корбута В.В. у м. Бердичеві,

в с т а н о в и в :

У квітні 2020 року ОСОБА_1 , законним представником якого до 21.05.2021 була ОСОБА_2 , звернувся до суду із названим позовом та просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , а.с. 21) ОСОБА_7 , посвідчений приватним нотаріусом Бердичівського міського нотаріального округу Житомирської області Богатирчуком Анатолієм Миколайовичем 28.12.2007 р, зареєстрований в реєстрі за № 6502. Крім того, ОСОБА_1 просив поновити строк позовної давності, зазначаючи, що згідно положень частини четвертої статті 261 Цивільного кодексу України, строк позовної давності ще не починався (а. с. 164 165).

Позов обгрунтовано тим, що 28.12.2007 ОСОБА_5 уклав з ОСОБА_8 договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_1 . Право власності на квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_5 набув на підставі розпорядження органу приватизації відділу житлово- комунального господарства та з питань НС Бердичівського міськвиконкому Бердичівської міської ради від 25.12.2007 за № 19240 про приватизацію Квартири, відповідно до якого він отримав свідоцтво про право власності на житло квартиру. Проте, в подальшому рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 09.11.2011 по справі № 2-35/11 вказане рішення від 25.12.2007 за № 19240 про приватизацію Квартири скасовано, а свідоцтво про право власності на житло визнано недійсним та залишено без змін в цій частині рішенням апеляційного суду Житомирської області від 23.01.2012.

Виходячи із наведеного, посилаючись на положення статей 203, 215 ЦК України та порушення прав неповнолітнього на житло, так як на час укладення оспорюваного договору позивач був неповнолітнім, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 20 липня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Бородін Д.В., посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди із рішенням суду першої інстанції щодо застосування строків позовної давності. Заявник, зокрема, вказує, що позивач на день подання позову був неповнолітнім, ІНФОРМАЦІЯ_1 , під час розгляду справи набув повноліття, а тому строк позовної давності щодо захисту права неповнолітнього має розпочатися з досягненням ним повноліття. На підтвердження своїх доводів посилається на постанову Верховного Суду у справі №464/1723/14-ц від 27.03.2019.

В суді апеляційної інстанції представник позивача адвокат Бородін Д.В. доводи апеляційної скарги підтримав, надав пояснення аналогічні викладеному в ній. Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином, шо не перешкоджає розгляду справи(ч.2 ст. 372 ЦПК України).

Перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що відповідно до договору купівлі продажу від 28 грудня 2007 року ОСОБА_5 передав у власність, а ОСОБА_9 прийняла у власність квартиру АДРЕСА_1 .

Квартира АДРЕСА_1 згідно свідоцтва про право власності на житло, яке видане згідно розпорядження (наказу) Управління ЖКГ та з питань НС Бердичівського міськвиконкому Бердичівської міської ради від 26 грудня 2007 року за №19240, належала ОСОБА_5 .

Із постанови Житомирського апеляційного суду від 20.11.2019 по справі № 274/6230/14 вбачається, що ОСОБА_5 проживав за адресою: квартира АДРЕСА_1 , а ОСОБА_2 проживала і була зареєстрована з 1981 року за цією ж адресою і разом з нею був зареєстрований її малолітній син ОСОБА_1 .

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 09.11.2011 у справі № 2-35/11, було, зокрема (а. с. 10 14):

скасовано розпорядження органу приватизації Відділу житлово-комунального господарства та з питань НС Бердичівського міськвиконкому, Бердичівської міської ради від 25.12.2007 р. № 19240 про приватизацію квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_5 ;

визнано недійсним свідоцтво про право власності на житло квартиру АДРЕСА_1 , видане ОСОБА_5 26.12.2007 р.

У цій частині рішення було залишено без змін рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 23.01.2012 р. у справі № 22ц/0690/3992/12 (а. с. 15 16).

Зі змісту рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 09.11.2011 р. у справі № 2-35/11 та рішення Апеляційного суду Житомирської області від 23.12.2012 р. у справі № 22ц/0690/3992/12 вбачається, що у квартирі АДРЕСА_1 з 1981 р. проживала та була зареєстрована ОСОБА_2 , разом з якою був зареєстрований її син ОСОБА_1 , тобто в останнього виникло право користування цією квартирою як у члена сім`ї фактичного наймача квартири, який проживає разом з ним, в силу статті 65 Житлового кодексу Української РСР.

Отже, встановлено, що ОСОБА_5 неправомірно оформив та одержав свідоцтво про право власності на спірну квартиру. При приватизації квартири не було отримано письмової згоди всіх повнолітніх членів сім`ї, зокрема ОСОБА_2 , яка постійно мешкала в даній квартирі, а також були порушені права її малолітнього сина.

Частиною четвертою статті 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей" у редакції, чинній на момент укладення договору, який стосується предмета спору, передбачалось, що для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав і охоронюваних законом інтересів дітей при наданні згоди на вчинення правочинів щодо належного дітям нерухомого майна.

У матеріалах справи відсутні докази, що на укладення договору, який оспорюється, була надана попередня згода органу опіки та піклування, а зі змісту рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 09.11.2011 р. у справі № 2-35/11 та рішення Апеляційного суду Житомирської області від 23.12.2012 р. у справі № 22ц/0690/3992/12 випливає, що така згода не надавалась.

Статтею 18 Закону України "Про охорону дитинства" встановлено, що держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Встановивши такі обставини, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що спірний договір суперечив і інтересам держави як такий, що був направлений на позбавлення дитини ОСОБА_1 , права користування житлом.

Частинами першою та третьою статті 215 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частини першої статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

На підставі наведених норм законодавства, суд першої інстанції правильно вважав, що наявні підстави для визнання спірного договору недійсним.

Разом з тим, вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову в задоволенні позову з підстав спливу позовної давності.

Звертаючись із позовом, ОСОБА_1 зазначив, що оспорюваним договором купівлі-продажу порушені його права на житло, про що він дізнався коли досяг повноліття.

Матеріалами справи підтверджено, що відповідач ОСОБА_10 просила застосувати позовну давність.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною першою статті 261 ЦК України встановлено, що (за загальним правилом) перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч.3 ст. 267 ЦК України).

Відповідно до частини 4 статті 261 ЦК України у разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття.

Саме на цю норму закону посилається позивач як на підставу для обчислення перебігу позовної давності.

Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом від 24.06.2003 р. про народження (а. с. 17), тобто на момент укладення договору 28 грудня 2007 р. купівлі-продажу квартири ОСОБА_1 був малолітньою дитиною.

Встановивши, що оскільки оспорюваний договір було вчинено тоді, коли ОСОБА_1 був малолітньою дитиною, а не неповнолітньою, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що його інтереси мали захищати батьки (частина перша статті 39 Цивільного процесуального кодексу України (з 15.12.2017 р. частина перша статті 59 Цивільного процесуального кодексу України), які і мали звертатися до суду в його інтересах, а тому положення ч.4 ст. 261 ЦК України у цьому випадку застосуванню не підлягають.

Місцевий суд правильно вважав, що з позовом у цій справі мали звертатись батьки ОСОБА_1 , зокрема, ОСОБА_2 .

Встановивши, що у рішенні Апеляційного суду Житомирської області від 23.01.2012 р. у справі № 22ц/0690/3992/12 зазначено, що з позовом про визнання недійсним договору від 28.12.2007 р. купівлі-продажу квартири ОСОБА_2 звернулась у липні 2008 р. (а.с. 15-16), суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що про порушення права ОСОБА_1 вона дізналась у липні 2008 р. або раніше.

За таких обставин перебіг позовної давності почався з липня 2008 р. або раніше, а відтак позовна давність сплила у липні 2011 р. або раніше.

З позовом ОСОБА_1 через законного представника ОСОБА_2 , звернувся 31.03.2020 р. (а. с. 20), тобто після спливу позовної давності.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що ОСОБА_1 не надано доказів на підтвердження того, що ним пропущено з поважних причин строк для звернення до суду, а тому у задоволенні позову обгрунтовано відмовлено у зв`язку зі спливом позовної давності, про застосування якої заявлено ОСОБА_10 .

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми ч.4 ст. 261 ЦК України, внаслідок чого неправильно вирішено справу є безпідставними, оскільки правило ч.4 ст. 261 ЦК України застосовується до позовів, з якими звертаються особи, які у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років самі вчинили правочин, у тому числі і з належного дозволу, якщо правочин порушує їх права або інтереси. Це ж правило застосовується, якщо інші особи вчинили правочин, що порушував права або інтереси неповнолітньої особи, саме на час вчинення такого правочину.

Наведена правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 25.06.2021 р у справі № 465/3609/15-ц, від 11.03.2020 р. у справі № 53/6432/16-ц, від 22.05.2019 р. у справі № 363/2894/17-ц.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції норм права без врахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 464/1723/14-ц, оскільки у цій постанові встановлені судами фактичні обставини є різними у порівнянні зі справою, яка є предметом перегляду.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованого та правильного висновку суду першої інстанції.

При вирішенні цієї справи, суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, правильно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Виходячи із наведеного, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено із дотриманням норм чинного матеріального та процесуального законодавства, а тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390, 391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану через представника ОСОБА_4 , залишити без задоволення.

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 20 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 09.09.2022.

Головуючий Судді