справа № 631/806/21
провадження № 2/631/176/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 вересня 2022 року селище міського типу Нова Водолага

Нововодолазький районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді Трояновської Т. М.,

за участю секретаря судового засідання М`ячиної Ю. В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у залі судових засідань приміщення Нововодолазького районного суду Харківської області цивільну справу в порядку загального позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про оспорювання батьківства та виключення запису про особу, як батька з актового запису про народження,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Нововодолазького районного суду Харківської області з позовною заявою до ОСОБА_2 , в якій просить виключити відомості про його батьківство з актового запису № 66 від 08 червня 2016 року, про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , складеного Нововодолазьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 29 серпня 2015 року сторони у справі уклали шлюб, під час перебування у якому у подружжя ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась донька. Народження дитини було зареєстровано у Нововодолазькому відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, про що зроблено відповідний актовий запис за № 66. Як вказав ОСОБА_1 реєстрація народження доньки була здійснена відповідачем самостійно, без його відома, оскільки його колишня дружина ОСОБА_2 з невідомих причин відразу після народження дитини пішла з нею проживати до своїх батьків. Позивач був записаний батьком дитини на підставі частини 1 статті 122 Сімейного кодексу України.

Відповідно до рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 17 листопада 2017 року шлюб між сторонами було розірвано. Крім того, як вказав ОСОБА_1 згідно рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 20 вересня 2016 року він сплачує на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання доньки, а також на підставі рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 20 грудня 2016 року сплачував аліменти на утримання дружини (відповідача) до досягнення дитиною трирічного віку.

За версією позивача, майже з самого народження дитини, ОСОБА_2 не дозволяла йому побачення з донькою, у зв`язку з чим розпорядженням Нововодолазької районної державної адміністрації Харківської області від 19 червня 2017 року було встановлені дні для побачення з дитиною, але коли позивач приїжджав до відповідача, остання перешкоджала їх спілкуванню з дитиною та вчиняла сварки. Вказані дії колишньої дружини призвели до того, що ОСОБА_1 перестав їздити до донька аби не нашкодити її моральному стану.

У листопаді 2020 року ОСОБА_2 звернулась до Нововодолазького районного суду Харківської області з позовом про позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав через те, що позивач не приймає участі у вихованні дитини. З березня 2021 року позивач почав знову навідувати доньку в присутності відповідача. Проте ОСОБА_2 відмовлялась надавати доньку на прогулянку та навіть фотографуватися з нею. Така поведінка відповідача змусила прийти до переконання, що позивач не є біологічним батьком дитини, що й змусило останнього звернутися до суду з даним позовом.

Відповідно до статті 178 Цивільного процесуального кодексу України 04 листопада 2021 року до Нововодолазького районного суду Харківської області був поданий відзив ОСОБА_2 на позовну заяву ОСОБА_1 , що був зареєстрований за вхідним № 6036/21-вх., відповідно до якого відповідач просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі та вирішити питання щодо відшкодування судових витрат. У своєму відзиві відповідач підтвердила те, що вони з позивачем з 29 серпня 2015 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який згідно рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 17 листопада 2017 року був розірваний. Від даного шлюбу у подружжя народилась донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка постійно проживала разом із відповідачем від дня народження. Як вказала ОСОБА_2 весь цей час відповідач мешкав окремо, хоча й сплачував аліменти на її утримання та утримання дитини, що були призначенні рішеннями Нововодолазького районного суду Харківської області. Разом із тим, ОСОБА_2 заперечувала, що саме її поведінка стала підставо для висновку про те, що ОСОБА_1 не є біологічним батьком дитини. Як вказала відповідач, вона ніколи жодним чином не вчиняла перешкод для позивача у побаченнях з їх донькою, а обставини та факти, викладені ОСОБА_1 у позові в більшості випадків є неправдивими та перекрученими. На думку ОСОБА_2 враховуючи таке ставлення ОСОБА_1 до дитини та його вимоги щодо виключення запису про його батьківство з актового запису про народження доньки, останній не може бути її батьком, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Окрім іншого, відповідач вважає, що таке рішення буде відповідати інтересам дитини.

Процесуальним правом на надання відповіді на відзив, у відповідності до статті 179 Цивільного процесуального кодексу України, позивач не скористався.

Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 11 жовтня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про оспорювання батьківства та виключення запису про особу, як батька з актового запису про народження, прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання на 10 листопада 2021 року, а також за клопотанням позивача витребувано від Нововодолазького районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Харків) належним чином завірену копію актового запису про народження № 66 від 08 червня 2016 року ОСОБА_3 .

Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 10 листопада 2021 року за клопотанням ОСОБА_1 у цивільній справі призначено судово біологічну (судово генетичну) експертизу, на час проведення якої провадження у справі зупинено.

Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 15 лютого 2022 року поновлено розгляд цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про оспорювання батьківства та виключення запису про особу, як батька з актового запису про народження.

Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 16 серпня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Позивач, ОСОБА_1 , у судове засідання не з`явився, хоча про дату, час і місце розгляду справи був сповіщений завчасно відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України. Про причини своєї неявки суд не повідомив, проте скориставшись правом, передбаченим частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України, позивач надіслав на електронну адресу суду заяву, що була зареєстрована за вхідним № ЕП 668/22-вх. від 04 серпня 2022 року, відповідно до якої просив розгляд цивільної справи здійснювати за його відсутності за наявними в матеріалах справи доказами, зазначивши, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

Відповідач, ОСОБА_2 у судове засідання теж не з`явилась, хоча про дату, час і місце розгляду справи була повідомлена завчасно відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України. Про причини своєї неявки суд не повідомила, проте засобами поштового зв`язку надіслала на адресу суду заяву, що була зареєстрована за вхідним № 1936/22-вх. від 02 серпня 2022 року, відповідно до якої просила розгляд цивільної справи здійснювати за її відсутності та відсутності її представника, повідомивши, що позиція, викладена у відзиві на позовну заяву, не змінилася.

З цього приводу слід зазначити, положеннями частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що неявка у судове засідання будь якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

При цьому, частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність такого клопотання у сторін, свідчить їх відповідні заяви, що долучені до матеріалів справи.

За таких обставин, приймаючи до уваги те, що підстав для визнання явки учасників справи обов`язковою для надання особистих пояснень не має, суд вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності, на підставі наявних в матеріалах справи доказів.

Вивчивши доводи, що наведені у позовній заяві та відзиві, здійснюючи правосуддя на засадах змагальності й рівності учасників судового процесу перед законом і судом, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі обставини справи в межах заявлених вимог, перевіривши їх доказами, що були надані учасниками справи та безпосередньо досліджені у судовому засіданні, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з наступних підстав та мотивів.

Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України).

Відповідно до положень частин 1 та 2 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Здійснюючи правосуддя суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 Цивільного процесуального кодексу України).

Положеннями статті 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Зміст цього права полягає в тому, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Зазначена норма зобов`язує суди приймати заяви до розгляду навіть у випадку відсутності в законі спеціального положення про судовий захист (пункт 2 рішення Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року по справі № 9-зп).

При цьому, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках (частина 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України).

При цьому частиною 1 статті 77 вказаного нормативно правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частина 2 статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Аналогічні приписи передбачені частиною 3 статті 12 та частиною 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 та частиною 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

На підтвердження обґрунтованості позовних вимог позивачем надано та за його клопотанням витребувано судом, наступні докази, що встановлюють наступне.

29 серпня 2015 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрували шлюб, про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Нововодолазького районного управління юстиції у Харківській області складено відповідний актовий запис за № 98, шо підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 . Після державної реєстрації шлюбу прізвище чоловіка зазначено як « ОСОБА_4 », дружини « ОСОБА_4 » (а. с. 7).

Під час перебування сторін у шлюбі, а саме ІНФОРМАЦІЯ_2 , у подружжя народилася донька ОСОБА_3 , що вбачається з копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 08 червня 2016 року Нововодолазьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, актовий запис № 66 (а. с. 6, 34).

З копії актового запису про народження № 66 від 08 червня 2016 року, складеного Нововодолазьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 у місті Харкові народилась ОСОБА_3 , батьками якої є громадяни України: батько ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , мати ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Підставою запису відомостей про батька є актовий запис про шлюб № 98 від 29 серпня 2016 року, складений Нововодолазьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області (а. с. 59).

Відповідно до рішень Нововодолазького районного суду Харківської області від 20 вересня 2016 року у справі з єдиним унікальним № 631/1508/16-ц та від 20 грудня 2016 року у справі з єдиним унікальним № 631/1952/16-ц, стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та аліменти на утримання дружини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у розмірі 1/8 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, і до досягнення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , трьох років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вказані судові рішення набрали законної сили 30 вересня 2016 року та 30 грудня 2016 року відповідно (а. с. 8 9, 10 11).

Рішенням Нововодолазького районного суду Харківської області від 17 листопада 2017 року у справі з єдиним унікальним № 631/380/17, яке набрало законної сили 27 листопада 2017 року, шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований 29 серпня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Нововодолазького районного управління юстиції у Харківській області, актовий запис № 98 розірвано (а. с. 12). Згідно вказаного рішення суду після набрання ним законної сили прізвище ОСОБА_5 змінити на « ОСОБА_6 ».

З наданої відповідачем у справі копії відповіді Нововодолазької районної державної адміністрації Харківської області від 20 червня 2017 року за № 02-30/1475, адресованої ОСОБА_5 , убачається, що її заяву розглянуто на засіданні комісії з питань захисту прав дитини, у проханні відмовлено у зв`язку із заявою ОСОБА_1 про визначення способу участі у вихованні та визначення порядку побачення з дитиною (а. с. 35).

Також сторонами у справі надані копія висновку начальника сектору реагування патрульної поліції Нововодолазького відділення поліції Первомайського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області С. В. Глуздія від 05 липня 2017 року про припинення перевірки за повідомленням ОСОБА_5 щодо конфліктної ситуації між нею та чоловіком ОСОБА_1 , яка мала місце 01 липня 2017 року (а. с. 36) та відомості з офіційного вебсайту судової влади України про перебування на розгляді у Нововодолазькому районному суді Харківської області цивільної справи з єдиним унікальним № 631/881/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , із залученням до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Служби у справах дітей Нововодолазької селищної ради Нововодолазького району Харківської області, про позбавлення батьківських прав (а. с. 37).

Під час вирішення спірних правовідносин суд виходить з того, що їх правове регулювання здійснюється нормами Конституції України та Сімейного кодексу України № 2947-ІІІ від 10 січня 2002 року.

Статтею 51 Конституції України, частинами 2 та статті 5 Сімейного кодексу України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини.

Отже, при регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Предметом спору у цій справі є оспорювання батьківства ОСОБА_1 , який записаний батьком дитини ОСОБА_3 .

У такій категорії справ важливим є правильне визначення розподілу обов`язків із доказування.

Так, права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 Сімейного кодексу України (частина 1 статті 121 Сімейного кодексу України).

Дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини (частина 1 статті 122 Сімейного кодексу України).

Положеннями статті 133 Сімейного кодексу України визначено, що якщо дитина народилася у подружжя, дружина записується матір`ю, а чоловік батьком дитини.

В даному випадку слід зазначити, що сімейне законодавство України встановлює презумпцію батьківства, а саме: батьком дитини вважається визначена законом особа, зокрема, чоловік матері дитини, з яким вона перебуває у шлюбі. Презумпція батьківства може бути спростована за позовом заінтересованої особи.

Відповідно до приписів частин 1 та 2 статті 136 Сімейного кодексу України, особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 і 127 Сімейного кодексу України, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. У разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження.

Не має права оспорювати батьківство особа, записана батьком дитини, якщо в момент реєстрації себе батьком дитини вона знала, що не є її батьком (частина 5 статті 136 Сімейного кодексу України).

Законодавець обмежив право особи, яка записана батьком дитини, на оспорювання свого батьківства, зокрема, якщо в момент реєстрації себе батьком дитини вона знала, що не є її батьком, або не могла про це не знати.

Згідно з частиною 1 статті 22 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», внесення змін до актового запису цивільного стану проводиться відповідним органом державної реєстрації актів цивільного стану за наявності достатніх підстав.

При цьому, у відповідності до частин 1 та 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захисті піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів

Отже з наведеного слід дійти висновку, що при вирішенні спорів щодо оспорювання батьківства суди повинні керуватися найкращими інтересами дитини, забезпечуючи баланс між інтересами дитини та сторін у справі.

За загальним правила, визначеним у статті 12 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

В силу принципу змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, з метою досягнення рішення на свою користь, зобов`язані повідомити суду істотні для справи обставини, надати суду докази, які підтверджують або спростовують ці факти, а також вчиняти процесуальні дії, спрямовані на те, щоб переконати суд у необхідності постановлення бажаного для них рішення.

Суд наголошує, що судове доказування це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення за їх допомогою обставин цивільної справи. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

Учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази (пункт 4 частини 2 статті 43 Цивільного процесуального кодексу України).

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина 2 статті 77 Цивільного процесуального кодексу України).

Положеннями частини 2 статті 78 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Суд зазначає, що зміст предмета доказування залежить від особливостей категорії справи; предмет доказування у справі про оспорювання батьківства визначається нормами матеріального права, а саме статтею 136 Сімейного кодексу України.

Предметом доказування у спорі про оспорювання батьківства, особою, яка записана батьком дитини (позивачем), є доведення відсутності кровного споріднення з дитиною, а також необізнаність позивача в момент реєстрації, що він не є біологічним батьком дитини.

Згідно зі статтею 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд зауважує, що сторона, яка оспорює батьківство, має надати всі необхідні докази, оскільки тягар доказування лежить саме на цій особі.

Отже, позивач (особа, яка оспорює батьківство) має надати докази, що він не є батьком дитини, а також, що в момент реєстрації себе батьком дитини він не знав, що не є її батьком.

Разом із тим, відповідач відповідно до приписів частини 3 статті 12, частини 2 статті 77 та статті 81 Цивільного процесуального кодексу України має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень.

При цьому, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, що чітко передбачено у частині 7 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України.

Визначаючись з правовідносинами, які виникли між сторонами та їх змістом на підставі наданих сторонами доказів, суд має відповідно до статті 89 Цивільного процесуального кодексу України оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За правилами частин 2 та 3 статті 89 Цивільного процесуального кодексу України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Принцип змагальності, визначений у статті 12 Цивільного процесуального кодексу України забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Принцип оцінки доказів «поза розумним сумнівом» полягає в тому, що розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, підтверджених доказами.

Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність

Разом із тим, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (частина 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України).

У даній справі відповідач, ОСОБА_2 , не заперечувала проти обставин позову в тій частині, що відомості стосовно позивача як батька ОСОБА_3 мають бути виключені з актового запису про народження дитини, оскільки це буде відповідати інтересам її доньки, у зв`язку з чим просила задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 .

З цього приводу слід зазначити, що обставини, стверджуванні однією стороною і визнані іншою, набувають характеру доказаних у разі, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Згідно із частиною 1 статті 175 Цивільного процесуального кодексу України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Предмет позову це матеріальний зміст позовних вимог. Він проявляється в матеріально-правовій заінтересованості позивача. Іншими словами, це те матеріальне благо, яке позивач бажає отримати. Підстава позову це ті обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і які обґрунтовуються поданими при подачі заяви чи у судовому процесі доказами.

Положеннями пункту 1 частини 2 статті 49 Цивільного процесуального кодексу України відповідачу надане право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 206 Цивільного процесуального кодексу України позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Визнання позову відповідачем це одностороннє вільне волевиявлення відповідача, спрямоване на припинення спору з позивачем. Право відповідача на визнання позову повністю або частково є виявом принципів диспозитивності і змагальності. У разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Проте, якщо визнання відповідачем позову суперечить закону (наприклад, відповідач визнає безпідставний позов) або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (наприклад, малолітніх або недієздатних), суд відмовляє у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Від визнання позову слід відрізняти визнання фактів. Факти може визнати й позивач. Визнання стороною в суді фактів, якими друга сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, не є для суду обов`язковим. Суд може вважати визнаний факт встановленим, коли у нього не виникає сумніву в тому, що визнання відповідає дійсним обставинам справи, не порушує будь-чиїх прав та законних інтересів і не зроблено під впливом обману, насильства, погрози, помилки.

Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову, які в даному випадку підлягають встановленню. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15 червня 2020 року у справі № 588/1311/17 (провадження № 61-39156св18).

В даному випадку, поданий відповідачем відзив на позовну заяву, в якому йде мова про визнання позову, не може бути прийнято судом, оскільки відповідач, визнаючи позов, не наводить в заяві жодних доводів з цього приводу, в тому числі й щодо обставин, що підлягають встановленню в межах даного спору. Прийняття судом заяви про визнання позову, в даному випадку, може мати наслідком порушення прав, свободи чи інтереси інших осіб, зокрема малолітньої дитини ОСОБА_3 , тому судом не вбачається визначених законом підстав для прийняття заяви відповідача про визнання позову.

Вирішуючи даний спір суд виходить з того, що сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі, під час перебування у якому у них народилась донька ОСОБА_3 . З дня її народження, а саме ІНФОРМАЦІЯ_2 , та до 2021 року у позивача не було сумнівів щодо його батьківства. Крім того, позивачем, ОСОБА_1 , було зазначено, що з метою відновлення свого порушеного права, а саме можливості спілкуватися з донькою, він звертався до Нововодолазької районної державної адміністрації Харківської області для встановлення днів побачення з дитиною, що також свідчить про відсутність будь-яких сумнівів щодо його батьківства.

Єдиною підставою, як зазначив ОСОБА_1 у своєму позові, яка свідчить про те, позивач скоріш за все не є біологічним батьком дитини є те, що відповідач не дає можливості проводити йому час на одинці з донькою та відмовляє йому робити спільні фото.

Вказаний факт, а саме відсутність кровного споріднення між батьком, ОСОБА_1 , та дитиною, ОСОБА_3 , на думку суду, є лише припущенням, яке не підтверджено жодним належним та допустим доказом.

У даній справі позивач не довів позовні вимоги, на обґрунтування позову доказів не надав. В свою чергу, відповідач також не надала суду жодного доказу на підтвердження відсутності кровного споріднення між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , обмежившись лише твердженням, що виключення з актового запису про народження дитини відомостей про відповідача як батька буде відповідати інтересам дитини.

Більш того, суд бере до уваги, що ОСОБА_2 у відзиві на позовну заяву по суті не заперечувала проти того, що ОСОБА_1 є біологічним батьком їх доньки.

Суд зазначає, що стандарт доказування залежить від специфіки обставин, про доведення яких йдеться, а сторонам повинна бути надана можливість повідомити будь-які докази, необхідні для успіху вирішення спору.

Згідно з усталеною судовою практикою предметом доказування у справах про оспорювання батьківства є відсутність кровного споріднення між особою, записаною батьком, і дитиною (пункт 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»).

Європейський суд з прав людини, рішення якого є джерелом права згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зауважив, що «в ході національного розгляду суд призначив ДНК-тест з метою вирішення цього спору про батьківство. Суд враховує, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (рішення Європейського суду з прав людини від 07 травня 2009 року у справі Kalacheva v. Russia, заява № 3451/05, § 34).

Отже, тест ДНК (судово-медична (молекулярно-генетична) експертиза) станом на сьогоднішній день є єдиним методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини (точність позитивного результату ДНК-аналізу (тобто підтвердження батьківства) складає 99,999999 %). Доказова цінність такого тесту переважає будь-який інший доказ на підтвердження або оспорення кровного споріднення та має вирішальне значення у вирішенні спору цієї категорії.

У даній справі ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 10 листопада 2021 року за клопотанням позивача, проти якого заперечувала відповідач, було призначено судово-біологічну (судово-генетичну) експертизу, проведення якої доручено експертам Харківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України; попереджено експертів про кримінальну відповідальність, передбачену статтями 384, 385 Кримінального кодексу України та покладено на експертну установу питання щодо відібрання відповідних зразків, які необхідні для проведення експертного дослідження; повідомлено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про необхідність з`явитися разом із малолітньою ОСОБА_3 до Харківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України за першим викликом експерта, а також роз`яснено сторонам наслідки невиконання ухвали у відповідності до статті 109 Цивільного процесуального кодексу України.

22 грудня 2021 року за вхідним № 7345/21-вх на адресу Нововодолазького районного суду Харківської області надійшло клопотання судового експерта Харківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України О. Ю. Канави від 15 грудня 2021 року № СЕ-19/121-21/27977-БД про надання зразків біологічного матеріалу громадянина ОСОБА_1 , малолітньої ОСОБА_3 та громадянки ОСОБА_2 та з`явлення останніх до експертної установи 18 січня 2022 року у період часу з 10 години 00 хвилин по 11 годину 00 хвилин (а. с. 60 62).

Копію вказаного клопотання судового експерта було вручено під особистий короткий підпис ОСОБА_2 29 грудня 2022 року та ОСОБА_1 31 грудня 2022 року (а. с. 64).

09 лютого 2022 року за вхідним № 863/22-вх на адресу Нововодолазького районного суду Харківської області надійшло повідомлення судового експерта Харківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України О. Ю. Канави від 31 січня 2022 року № СЕ-19/121-21/27977-БД про неможливість проведення експертизи через те, що 18 січня 2022 року до відділу біологічних досліджень та обліку Харківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України для відбору зразків для проведення молекулярно-генетичної експертизи з`явився громадянин ОСОБА_1 , громадянка ОСОБА_2 та малолітня ОСОБА_3 не з`явились. Станом на 31 січня 2022 року зразки біологічного матеріалу вказаних осіб до Харківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України не надходили (а. с. 65 66).

Вищенаведене свідчить, що відповідач будучи завчасно належним чином повідомленою про час та місце проведення експертизи, до Харківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України разом із малолітньою дитиною свідомо не з`явилася, що унеможливило відібрання біологічних зразків та проведення відповідної експертизи.

При цьому, доказів на підтвердження об`єктивних обставин, які позбавили її можливості з`явитися разом із дитиною до експертної установи у визначений день та час, або надати біологічні зразки, необхідні для проведення експертизи, ОСОБА_2 також не надала.

У відповідності до частини 1 статті 103 Цивільного процесуального кодексу України, суд призначає експертизу у справі за наявності таких умов:

1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо;

2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумнів щодо їх правильності.

Відповідно до пункту 9 постанови Пленуму Верховного суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них. Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це, у тому числі висновку судово-генетичної експертизи.

Хоча висновок експерта для суду не є обов`язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України, у справах про оспорювання батьківства він має особливе, вирішальне значення, адже містить дані спеціального характеру, які тісно пов`язані з предметом доказування, і не може бути замінений ніякими іншими засобами доказування, оскільки вони не містять достатньої інформації.

Відповідно до статті 76 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Аналізуючи дану статтю слід зазначити, що судова експертиза як один із засобів доказування сприяє всебічному, повному й об`єктивному дослідженню обставин справ, постановленню законних і обґрунтованих судових рішень.

Згідно з частиною 1 статті 109 Цивільного процесуального кодексу України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

За змістом частини 4 статті 12, частин 2 та 3 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Верховний Суд у своїй постанові від 16 травня 2018 року у справі з єдиним унікальним № 399/1029/15-ц вказав, що експертиза ДНК, або молекулярно-генетична експертиза, призначається у цивільних справах з метою формування доказової бази. Об`єктом молекулярно-генетичного дослідження є ядерна ДНК (ДНК, розташована в ядрі клітини), отримана з крові, слини, букального та іншого епітелію, волосся (за наявності волосяного фолікула), а також часток тканин і органів людини. Для визначення спірного батьківства необхідна присутність ймовірного батька і дитини для проведення забору вихідного біологічного матеріалу. За відсутності біологічного матеріалу хоча б однієї зі сторін провести дослідження неможливо.

Положенням частини 1 статті 44 Цивільного процесуального кодексу України регламентовано, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

З аналізу приписів частини 1 статті 109 Цивільного процесуального кодексу України (зміст якої наведено вище) слідує, що у ній законодавець встановив спеціальну процесуальну санкцію для осіб, які ухиляються від участі у експертизі. Важливим у такому випадку є встановлення ухилення осіб як умисних дій, внаслідок чого неможливо проведення експертизи для з`ясування відповіді на питання, яке для них має значення, наслідком чого може бути визнання судом факту для з`ясування якого була призначена експертиза, або відмова у його визнанні.

Аналогічні висновки висловлені в постанові Верховного Суду від 23 вересня 2021 року у справі з єдиним унікальним № 676/1503/19.

Зважаючи на викладене вище, суд враховує той факт, що відповідач, ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомленою про призначення ухвалою суду судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи у даній справі, проведення якої доручено експертам Харківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України, та будучи завчасно повідомленою про необхідність прибути до експертної установи, не прибула на проведення такої експертизи сама і не забезпечила прибуття дитини ОСОБА_3 , яка проживає разом із нею, а також не забезпечила надання зразків біологічного походження, необхідних для виконання дослідження, у зв`язку з чим не можливо було провести експертне дослідження для визначення або спростування наявності кровного споріднення між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 .

Дані обставини, суд розцінює як неналежне (недобросовісне) виконання відповідачем своїх процесуальних обов`язків та невжиття заходів для підтвердження або спростування вимог та доводів позову.

Суд зазначає, що вказані обставини щодо цінності як доказу у справах про оспорювання батьківства висновку судово-генетичної експертизи є загальновідомими та очевидно були зрозумілі відповідачу, яка є повнолітньою дієздатною особою, а також її представнику, який є адвокатом, а отже фахівцем у галузі права.

При цьому, суд бере до уваги позицію сторони відповідача, які у судовому засіданні заперечували проти призначення відповідної експертизи, посилаючись на те, що відповідач й так визнає позовні вимоги ОСОБА_1 та рішення у даній справі напряму вплине на вирішення іншої цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , із залученням до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служби у справах дітей Нововодолазької селищної ради Нововодолазького району Харківської області, про позбавлення батьківських прав.

Доказів, які б свідчили про об`єктивну неможливість явки ОСОБА_2 разом з малолітньою дитиною для надання біологічних зразків, необхідних для проведення судово-генетичної експертизи, суду не надано.

Таким чином, внаслідок поведінки відповідача та відсутності відповідних біологічних зразків, проведення призначеної судом генетичної експертизи фактично стало неможливим.

Суд також враховує, що чинне цивільне процесуальне законодавство України не передбачає можливості відібрання в примусовому порядку біологічних зразків, натомість законодавством передбачені наслідки ухилення від участі у експертизі.

Враховуючи вищевикладене, в даному випадку суд не вбачає підстав для визнання факту відсутності кровного споріднення між позивачем та дитиною, оскільки із наданих сторонами доказів однозначно не можливо встановити або спростувати наявність кровного споріднення між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Як вже зазначалося, у статті 81 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених Цивільним процесуальним кодексом України.

Згідно з частиною 4 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Положеннями частинами 2 та 4 статті 83 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частина 8 вищенаведеної норми права).

У пункті 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» вказано, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Також слід відмітити, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Таким чином, оскільки позивач, на виконання свого процесуального обов`язку не надав належних і неспростовних доказів на підтвердження своєї позиції, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про відмову у задоволенні позову за його недоведеністю.

Будь-яких переконливих і безспірних доказів на підтвердження обставин, з якими як з юридичним фактом пов`язувались матеріально-правові вимоги, позивачем не надано, не містять їх і матеріали справи, а обставини, на які ОСОБА_1 посилається, не є достатніми для висновку про наявність цивільно-правових підстав для виключення відомостей про нього як батька ОСОБА_7 , а отже у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд відповідно до пункту 6 частини 1 статті 264 Цивільного процесуального кодексу України вважає за необхідне вирішити питання щодо розподілу між сторонами справи судових витрат.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (частини 1 та 2 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У пункті 2 частини 2 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Таким чином судові втрати зі сплати судового збору слід залишити за позивачем.

З урахуванням викладеного, керуючись статтями 1 5, 7, 10 13, 17 19, 44, 76 83, 89, 103, 109, 128 131, 133, 137, 141, 211, 214, 223, 235, пунктом 2 частини 1 та частиною 3 статті 258, статтями 259, 263 265, 267, 268, частинами 5 та 11 статті 272, частинами 1 і 2 статті 273, частиною 1 статті 352, статтями 354, 355, Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про оспорювання батьківства та виключення запису про особу, як батька з актового запису про народження відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості щодо учасників справи, які не оголошуються при проголошенні рішення:

Позивач: ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_2 .

Повний тест рішення складений та підписаний 16 вересня 2022 року.

Суддя: Т. М. Трояновська