Справа № 302/92/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

22 серпня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів БИСАГИ Т.Ю., КОЖУХ О.А.

за участю секретаря ТЕРПАЙ С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 302/92/21 за позовом Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Міжгірського районного суду від 5 квітня 2021 року, повний текст якого складено 13 квітня 2021 року, головуючий суддя Кривка В.П., -

встановив:

26.01.2021 ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» звернулося до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_1 мотивуючи таким.

28.10.2019 позивач уклав із ОСОБА_1 договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АО/2553048, згідно з яким узяв на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку за участю забезпеченого транспортного засобу «Оpel», д/н НОМЕР_1 , сплатити страхове відшкодування за шкоду заподіяну третім особам.

17.11.2019 близько 17-00 в с. Пилипець Міжгірського району Закарпатської області відповідач керуючи автомобілем «Оpel», д/н НОМЕР_1 , з причепом, на який було завантажено бетонне кільце, неналежно закріпив вантаж перед початком руху авто, внаслідок чого під час руху автомобіля кільце зірвалося з кріплення, злетіло на дорогу та пошкодило автомобіль марки «Mazda CX-5», д/н НОМЕР_2 , який під керуванням ОСОБА_2 рухався в зустрічному напрямку.

Винуватцем ДТП є ОСОБА_1 , якого за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, притягнуто до відповідальності постановою Міжгірського районного суду від 29.01.2020. З цього судового рішення вбачається, що відповідач перед виїздом не перевірив надійність кільця кріплення вантажу на причепі свого автомобіля, через що під час руху вантаж злетів на дорогу.

На підставі страхового акту від 10.06.2020 № ОЦ/000/915/20/0103 позивач виплатив потерпілому страхове відшкодування в розмірі 63156,78 грн.

З огляду на вищезазначене, у відповідача виникло зобов`язання відшкодувати позивачу завдані збитки в порядку регресу в розмірі сплаченого останнім страхового відшкодування за полісом № АО/2553048 від 28.10.2019.

Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає, що страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо дорожньо-транспортна пригода визначена в установленому порядку безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу існуючим вимогам Правил дорожнього руху (ст. 38 п. 38.1. пп. 38.1.1. «г»).

Посилаючись на ці обставини, на положення ст.ст. 1187, 1191 ЦК України, на вказані вище та інші норми законодавства про страхування, вказуючи на принцип повного відшкодування шкоди та на відсутність реакції відповідача на письмові вимоги щодо сплати зазначених коштів, позивач ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» просив стягнути на його користь у порядку регресу з відповідача ОСОБА_1 матеріальні збитки за виплачене страхове відшкодування в розмірі 63156,00 грн і покласти на нього судові витрати.

Рішенням Міжгірського районного суду від 05.04.2021 позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» 63156,00 грн страхового відшкодування за завдані збитки в порядку регресу, а також 2270,00 грн судового збору.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із його обґрунтованості та доведеності, тому відповідно до ст. 38 п. 38.1. пп. 38.1.1. «ґ» Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та інших норм законодавства про відшкодування майнової шкоди в порядку регресу стягнув з відповідача на користь позивача кошти, оскільки відповідач як водій забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону.

Відповідач ОСОБА_1 оскаржив рішення суду як незаконне та необґрунтоване. У скарзі наводяться такі доводи.

Право регресної вимоги до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, виникає у страховика на підставі, зокрема, пп. «г» п. 38.1.1. ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а саме, якщо дорожньо-транспортна пригода визначена в установленому порядку безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу існуючим вимогам Правил дорожнього руху. Позов був пред`явлений саме з цієї підстави.

Проте, задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що шкода підлягає відшкодуванню в порядку регресу, оскільки водій забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону (пп. «ґ» п. 38.1.1. ст. 38 Закону.

Таке обґрунтування не слугувало підставою позову, відповідні обставини не доказувалися сторонами та не перевірялися судом по суті, тому ухвалене з цих підстав судом рішення незаконне.

Стосовно ж відшкодування шкоди в порядку регресу з підстави, передбаченої пп. «г» п. 38.1.1. ст. 38 Закону, позивачу слід довести, зокрема, що ДТП було безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу існуючим вимогам Правил дорожнього руху. Такі вимоги встановлює п. 31 ПДР і доказів порушення жодної з них немає, під час оформлення ДТП, а також у подальшому не були встановлені будь-які технічні несправності автомобіля відповідача. За порушення вказаних вимог ПДР відповідач до адміністративної відповідальності не притягувався.

Як випливає з постанови Міжгірського районного суду від 29.01.2020, у вину відповідачу було поставлено невиконання вимог п. 22.2. ПДР, які передбачають, що водій перед початком руху зобов`язаний перевірити надійність розташування і кріплення вантажу, а під час руху - контролювати це, щоб запобігти його падінню, волочінню, травмуванню супроводжуючих осіб чи створенню перешкод для руху.

Таким чином, позивач не довів сукупності підстав, які могли б слугувати для покладення на відповідача обов`язку відшкодувати в порядку регресу страховику виплачене ним потерпілому страхове відшкодування.

Сторона просить рішення суду першої інстанції скасувати, в позові відмовити.

У відзиві на апеляцію позивач ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» вказує на її необґрунтованість, просить залишити скаргу без задоволення, а рішення суду без змін. Зазначає, зокрема, що визначений п. 31.4. ПДР перелік технічних несправностей автомобіля не є вичерпним. Пункт 2.3. ПДР зобов`язує водія: а) перед виїздом перевірити і забезпечити технічно справний стан і комплектність транспортного засобу, правильність розміщення та кріплення вантажу; б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі.

Факт неналежного кріплення вантажу, що мав наслідком спричинення ДТП, встановлений і повторному доведенню не підлягає.

Та обставина, що стосовно відповідача не складався протокол про порушення ПДР за ст. 121 КУпАП за порушення вимог п. 31 ПДР, не має значення, оскільки за одне порушення особа може бути притягнута до одного виду відповідальності, а ст. 124 КУпАП саме і передбачає відповідальність за порушення, що спричинило пошкодження транспортного засобу, а відповідальність за ст. 121 КУпАП могла б настати, колиб порушення не потягло пошкодження транспортного засобу потерпілого.

Заслухавши доповідь судді, у порядку, передбаченому ст. 212 ЦПК України, пояснення представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Пивоварова В.І., який апеляцію підтримав, розглянувши справу за правилами ст. 372 ч. 2 ЦПК України за відсутності інших учасників процесу, обговоривши доводи сторін, оглянувши матеріали витребуваних апеляційним судом з метою з`ясування обставин справи та перевірки доводів сторін справи про адміністративне правопорушення № 302/67/20, матеріали кримінального провадження № 0000510, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Суд першої інстанції розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених позивачем вимог, з наведених ним підстав, на підставі доказів, поданих учасниками справи; апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; апеляційним судом не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (ст. 13 ч. 1, ст. 367 ч.ч. 1, 6 ЦПК України).

За приписами ст. 11, ст. 12 ч. 1, ст.ст. 13, 14, 15, 16, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст. 2 ч. 3 п.п. 2, 4, 5, 11, ст. 3 ч.ч. 1, 3, ст. 4 ч. 1, ст.ст. 12, 13, 19, ст.ст. 43, 44, 49, 76-82 ЦПК України:

основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; неприпустимість зловживання процесуальними правами;

кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів;

особа діє у цивільних і процесуальних відносинах вільно, здійснює свої права на власний розсуд, а також виконує обов`язки у межах, наданих їй договором або актами законодавства і повинна діяти добросовісно, розумно, обачно, передбачаючи наслідки;

сторони на свій розсуд розпоряджаються процесуальними правами, реалізують право на судовий захист;

кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, і зобов`язана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, обов`язок доказування позову лежить на позивачеві;

доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Предметом позову є матеріально-правовий зміст позовних вимог, задоволення пред`явлених вимог є метою позивача, результатом реалізації права на отримання шляхом ухвалення судом рішення конкретно визначеного цими вимогами матеріального блага. Підставами позову є факти і обставини, якими обґрунтовуються вимоги позивача. Підстави та предмет позову взаємопов`язані, предмет позову обумовлюється підставами позову, випливає з них, ці елементи позову не можуть розглядатися окремо один від одного.

Таким чином, особа, права якої порушені, може звернутися до суду по захист своїх прав не в будь-який спосіб, а в той, що передбачений законом чи договором, правомірній вимозі позивача відповідає обов`язок відповідача усунути порушення права.

Вимоги позову можуть бути задоволені за умов, коли вони ґрунтуються на підставах позову, відповідають вимогам закону, договору та є доведеними у належний процесуальний спосіб (ст.ст. 89, 263-265 ЦПК України).

Особа вправі вимагати повного відшкодування майнової шкоди, збитків, завданих їй винною, протиправною поведінкою іншої особи (ст.ст. 11-16, 22, 1166 ЦК України). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (ст. 22 ч. 3 ЦК України). Особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом (ст. 1191 ч. 1 ЦК України).

Закон України «Про страхування» визначає, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (ст. 1).

За правилами, встановленими ЦК України:

за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (ст. 979);

предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (ст. 980 ч. 1 п. 3);

законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування); до відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства (ст. 999 ч.ч. 1, 2);

особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) (ст. 1194).

Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (Закон № 1961-IV) передбачено, що:

відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про страхування», цим та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них; якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону (ст. 2 п. 2.1.);

обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (ст. 3);

об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (ст. 5);

страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (ст. 6);

страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо дорожньо-транспортна пригода визначена в установленому порядку безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу існуючим вимогам Правил дорожнього руху (ст. 38 п. 38.1. пп. 38.1.1. «г»).

Встановлено, що 16.11.2019 у с. Пилипець Міжгірського району Закарпатської області сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки «Оpel», д/н НОМЕР_1 , з причепом, яким керував ОСОБА_1 , і належного ОСОБА_2 автомобіля марки «Mazda CX-5», д/н НОМЕР_2 , що ним керував ОСОБА_3 , під час якого завантажене на причеп автомобіля марки «Оpel» бетонне кільце зірвалося з кріплення, злетіло на зустрічну смугу руху, якою рухався автомобіля марки «Mazda CX-5», і пошкодило цей автомобіль, а причеп автомобіля марки «Оpel» зачепив пішохода ОСОБА_4 , завдавши їй тілесних ушкоджень (а.с. 25-26, 31-33, а.с. 2 справи про адмінправопорушення № 302/67/20).

17.11.2019 заст. начальника слідчого відділення Міжгірського відділення поліції Хустського відділу поліції ГУ НП в Закарпатській області майором поліції В. Іваниною було розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000510 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 ч. 1 КК України (а.с. 3 к.п. № 0000510).

Постановою заст. начальника слідчого відділення Міжгірського відділення поліції Хустського відділу поліції ГУ НП в Закарпатській області майора поліції В. Іванини від 21.12.2019 кримінальне провадження № 0000510 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 ч. 1 КК України, закрито відповідно до ст. 284 ч. 1 п. 2 КПК України (за відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення), вказано, що в діях водія ОСОБА_1 є ознаки адміністративних правопорушень, передбачених ст. 121 ч. 6, ст. 124 КУпАП (а.с. 98 к.п. № 0000510).

Постановою начальника СРПП № 4 Міжгірського відділення поліції Хустського відділу поліції ГУ НП в Закарпатській області майора поліції А. Наливайка від 21.01.2020 за буксирування причепа, не зареєстрованого в сервісному центрі МВС України, та за відсутності на причеп поліса страхування цивільно-правової відповідальності притягнуто ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, передбаченої ст. 121 ч. 6 КУпАП, у вигляді штрафу розміром у 425,00 грн (а.с. 5 справи про адмінправопорушення № 302/67/20).

Постановою судді Міжгірського районного суду від 29.01.2020 у справі № 302/67/20 про адміністративне правопорушення встановлено вину ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, тобто, невиконання ним вимог п. 22.2. Правил дорожнього руху, провадження в справі закрито за спливом строку накладення адміністративного стягнення (а.с. 14-15, а.с. 9 справи про адмінправопорушення № 302/67/20).

У постанові судді Міжгірського районного суду від 29.01.2020 у справі № 302/67/20 на підставі протоколу про адміністративне правопорушення від 21.01.2020 серії ОБ № 048898 та інших матеріалів зазначено, що ОСОБА_1 як водій автомобіля марки «Оpel», д/н НОМЕР_1 , з причепом, в якому було завантажено бетонне кільце, неналежно закріпив вантаж перед початком руху авто, внаслідок чого під час руху автомобіля кільце зірвалося з кріплення та злетіло з причепа на автодорогу зустрічну смугу руху, через що було пошкоджено зустрічний транспортний засіб марки «Mazda CX-5», д/н НОМЕР_2 .

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 на момент ДТП була застрахована у ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія», що підтверджується чинним на цей час страховим полісом № АО/2553048 (а.с. 13).

Правила дорожнього руху, затверджені постановою КМ України від 10.10.2001 № 1306, у редакції, чинній на момент ДТП (ПДР), визначають, що:

автопоїзд (транспортний состав) - механічний транспортний засіб, що з`єднаний з одним або кількома причепами за допомогою зчіпного пристрою;

механічний транспортний засіб - транспортний засіб, що приводиться в рух з допомогою двигуна;

причіп - транспортний засіб, призначений для руху тільки в з`єднанні з іншим транспортним засобом; до цього виду транспортних засобів належать також напівпричепи і причепи-розпуски;

транспортний засіб - пристрій, призначений для перевезення людей і (або) вантажу, а також встановленого на ньому спеціального обладнання чи механізмів (п. 1.10.).

На підставі документів, наданих ПрАТ СК «ВУСО», із якою ОСОБА_2 уклала 08.11.2019 договір № -01 добровільного страхування наземного транспорту, ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» відповідно до страхового акту від 10.06.2020 № ОЦ/000/915/20/0103 відшкодувала ПрАТ СК «ВУСО» виплати, здійснені страхувальнику ОСОБА_2 , шляхом перерахування 10.06.2020 коштів у сумі 63156,78 грн (а.с. 16-23, 27-30, 36-40, 42).

ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» виходило з того, що ст. 38 п. 38.1. пп. 38.1.1. «г» Закону № 1961-IV передбачає її право на пред`явлення до відповідача вимоги про відшкодування збитків у порядку регресу, тому вимогою від 17.08.2020 № РУ/20/0136 посилаючись на правила, встановлені зазначеними нормами Закону № 1961-IV, ст.ст. 1166, 1187, 1191 ЦК України, зажадало від ОСОБА_1 у строк не пізніше 14 днів з дня отримання цієї претензії відшкодувати страховій компанії збитки, що їх вона зазнала в розмірі 63156,78 грн у зв`язку з виплатою цих коштів за вимогою ПрАТ СК «ВУСО» (а.с. 43-44).

Предметом доказування в справі є прямий причинно-наслідковий зв`язок між невідповідністю технічного стану та обладнання транспортного засобу існуючим вимогам Правил дорожнього руху і дорожньо-транспортною пригодою. При цьому, такий зв`язок відповідно до закону повинен бути визначений установленим порядком, тобто, має бути встановлений і підтверджений офіційно, з додержанням нормативних актів, компетентною та уповноваженою особою, органом тощо.

Позов був пред`явлений із тих підстав, що вантаж був неналежним чином закріплений на причепі, внаслідок чого під час руху автомобіля зірвався з кріплення та пошкодив інший автомобіль. Позивач зазначав, що відповідач перед виїздом не перевірив надійність кільця кріплення вантажу на причепі свого автомобіля, через що під час руху вантаж злетів на дорогу.

У рамках кримінального провадження ОСОБА_1 дав пояснення (16.11.2019) та показання в якості свідка (20.11.2019), показання в якості свідка дав також його батько ОСОБА_5 , який у момент ДТП перебував у автомобілі марки «Оpel», д/н НОМЕР_1 , з причепом (20.11.2019) (а.с. 20, 69-76 к.п. № НОМЕР_3 ). Відповідно до цих показань на причепі транспортувалося бетонне кільце діаметром 0,5 м, висотою 0,8 м, що було зафіксоване ОСОБА_1 особисто на причепі-платформі ременем зі стягуючим пристроєм, після початку руху автомобіль не зупинявся, ОСОБА_1 додатково ремінь не затягував, бетонне кільце злетіло з причепа під час здійснення ОСОБА_1 маневру з метою уникнення зіткнення з автомобілем марки «Mazda CX-5», що рухався дорогою назустріч.

Протоколом огляду місця ДТП від 16.11.2019, схемою місця ДТП з фототаблицею (а.с. 7-16 к.п. № 0000510), іншими матеріалами кримінального провадження, матеріалами справи про адмінправопорушення № 302/67/20 у контексті обставин транспортування вантажу не зафіксовані будь-які інші дані щодо технічного стану автомобіля марки «Оpel», д/н НОМЕР_1 , причепа, способу фіксації, кріплення та перевезення бетонного кільця на причепі, технічного стану кріплення, несправностей автомобіля, причепа, кріплення (місць кріплення, «кільця кріплення») бетонного кільця до причепа тощо.

Немає таких даних і в матеріалах цивільної справи, доказів щодо невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу, причепа (в контексті кріплення вантажу до причепа) вимогам Правил дорожнього руху позивач суду не подавав. Твердження позивача в заяві про те, що відповідач перед виїздом не перевірив надійність саме кільця кріплення вантажу на причепі свого автомобіля, через що під час руху вантаж злетів на дорогу, тобто, що безпосередньою причиною ДТП є технічна несправність конструктивного елемента причепа, не ґрунтується на жодних доказах. Клопотань для з`ясування цих обставин позивач не заявляв, а його міркування про те, що факт такої технічної несправності встановлений преюдиційним судовим рішенням, безпідставні, позаяк така обставина постановою судді Міжгірського районного суду від 29.01.2020 у справі № 302/67/20 про адмінправопорушення не встановлювалася і в будь-якому разі з урахуванням правил, зазначених у частині 6 статті 82 ЦПК України, підлягає належному встановленню в процесі.

Неналежне закріплення водієм вантажу на причепі та невиконання ним відповідних вимог ПДР не є невідповідністю технічного стану та обладнання транспортного засобу існуючим вимогам ПДР у розумінні ст. 38 п. 38.1. пп. 38.1.1. «г» Закону № 1961-IV. Вантаж не є конструктивним елементом, обладнанням автомобіля, стосовно ж конструктивних елементів причепа автомобіля, призначених для кріплення вантажу, доводи позивачем не наводилися, питання жодним порядком не розглядалося і не вирішувалося, даних і доказів про це у жодному з вищевказаних проваджень немає. Причинно-наслідковий зв`язок між невідповідністю технічного стану та обладнання транспортного засобу вимогам ПДР і дорожньо-транспортною пригодою відповідно до закону встановленим порядком не визначався.

За таких обставин не існувало передбачених законом умов для задоволення судом першої інстанції позову з тих підстав, із яких він був заявлений.

Понад те, суд першої інстанції порушив вимоги ст. 13 ч. 1, ст. 263 ч.ч. 1, 2, 5 та інші норми ЦПК України, позаяк не дав у рішенні оцінки дійсним підставам, із яких був пред`явлений позов, і задовольнив його обґрунтувавши тим, що страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, оскільки той не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону (ст. 38 п. 38.1. пп. 38.1.1. «ґ» Закону № 1961-IV). Тож суд ухвалив рішення з підстав інших, аніж ті, з яких був пред`явлений позов.

Заперечуючи проти апеляції відповідача, позивач посилався на те, що відповідач порушив п. 2.3. ПДР, який зобов`язує водія: а) перед виїздом перевірити і забезпечити технічно справний стан і комплектність транспортного засобу, правильність розміщення та кріплення вантажу; б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі, а визначений п. 31.4. ПДР перелік технічних несправностей автомобіля не є вичерпним. Утім, ці доводи не можуть слугувати ані підставами для висновку про законність рішення суду першої інстанції, ані спростуванням доводів апеляції відповідача.

По-перше, такі підстави не слугували обґрунтуванням позову. По-друге, сам по собі факт недодержання водієм вимог ПДР щодо правил кріплення вантажу, якщо такий і має місце (наведені позивачем норми ПДР, а також п.п. 22.2., 22.3. ПДР), не є тотожним поняттю невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу вимогам ПДР як підстави для пред`явлення регресного позову, що розглядається. По-третє, розділ 31 ПДР, на який посилається у відзиві позивач, саме і передбачає, що технічний стан транспортних засобів та їх обладнання повинні відповідати вимогам стандартів, що стосуються безпеки дорожнього руху та охорони навколишнього середовища, а також правил технічної експлуатації, інструкцій підприємств-виробників та іншої нормативно-технічної документації (п. 31.1.), а п. 31.4. передбачає заборону експлуатації транспортних засобів згідно із законодавством за наявності технічних несправностей і невідповідності таким вимогам щодо основних систем і обладнання автомобіля, що не стосується вантажу, який перевозить автомобіль.

Відтак позивач вільно реалізуючи свої цивільні та процесуальні права визначив підстави позову та предмет доказування і саме з цих підстав просив задовольнити позов, однак, не обґрунтував його належним чином і не довів у належний процесуальний спосіб. З огляду на викладене, підстави, що надавали б право ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» вимагати стягнення з ОСОБА_1 у порядку регресу виплаченого ПрАТ СК «ВУСО» страхувальнику ОСОБА_2 страхового відшкодування, не встановлені, суд першої інстанції не мав підстав для задоволення позову, а задовольнивши його окрім неправильного застосування норм матеріального права порушив і норми процесуального права.

Виходячи з наведеного, апеляцію, доводи якої заслуговують на увагу, слід на підставі ст. 376 ч. 1 п.п. 2, 4 ЦПК України задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, у позові відмовити.

Керуючись ст. 367 ч.ч. 1, 6, ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п.п. 2, 4, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, рішення Міжгірського районного суду від 5 квітня 2021 року скасувати, у позові Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 14 вересня 2022 року.

Судді