Ухвала

Іменем України

14 вересня 2022 року

м. Київ

справа № 487/5175/20

провадження № 61-7343ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю.,

Сердюка В. В.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1

на постанову Миколаївського апеляційного суду від 28 червня 2022 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, визнання права власності на спільне сумісне майно подружжя та поділ майна,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом

до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, визнання права власності на спільне сумісне майно подружжя та поділ майна.

Позовна заява мотивована тим, що 16 травня 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб, який рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 13 вересня 2017 року розірвано.

Однак, до реєстрації шлюбу, починаючи з січня 2006 року, сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах та проживали спільно однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вважали один одного подружжям, вели спільний побут, мали спільний сімейний бюджет, разом несли спільні витрати на утримання їхньої родини. Не маючи власного житла, винаймали квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

27 липня 2007 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу за рахунок кредитних коштів, отриманих на підставі іпотечного договору від 27 липня 2007 року, придбали трикімнатну квартиру

АДРЕСА_2 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_1 . У забезпечення виконання зобов`язань за цим договором ОСОБА_2 виступала поручителем. Спірна квартира знаходилася у новозбудованому житловому будинку, і з серпня 2007 року вони спільного з відповідачем розпочали проведення ремонтних робіт та її облаштування. Вони несли спільні витрати на будівельні матеріали, оплату будівельних робіт та облаштування.

Також позивачка зазначала, що безпосереднього здійснювала внесок

у спільний сімейний бюджет та участь у спільних сімейних витратах, оскільки займалася підприємницькою діяльністю з 01 жовтня 2003 року

по 04 січня 2011 року, та отримувала прибуток. Після завершення робіт та до фактичного проживання у квартирі, ними були укладені договори про надання послуг для забезпечення побутових потреб, один із яких, про надання послуг з телекомунікаційної мережі 01січня 2008 року, укладено особисто позивачкою.

17 серпня 2007 року ОСОБА_2 була зареєстрована у квартирі

АДРЕСА_2 .

Також за час спільного проживання з відповідачем, у січні 2007 року сторонами було придбано автомобіль марки KIA Sportage, 2007 року випуску, держаний номерний знак НОМЕР_1 та за спільним рішенням право власності на вказане майно було зареєстровано за відповідачем. Вказаний транспортний засіб було придбано за рахунок кредитних коштів, які були отримані на підставі іпотечного договору від 30 січня 2007 року, укладеного між відповідачем та АКІБ «УкрСиббанк», за вказаним іпотечним договором позивачка також виступала як поручитель.

Факт проживання ОСОБА_2 у спірній квартирі підтверджується довідкою, актом про фактичне проживання, виданих 31 серпня 2020 року головою Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Садко Миколаїв» (далі - ОСББ «Садко Миколаїв») та підтвердженого підписами сусідів, фотознімками за вказаний період та показами свідків.

На момент реєстрації шлюбу з відповідачем вона була на 5 місяці вагітності та ІНФОРМАЦІЯ_1 народила сина ОСОБА_3 .

Таким чином, позивачка вважала, що, оскільки право власності на спірне майно квартиру та автомобіль було набуто відповідачем під час шлюбних відносин та ведення спільного господарства, вказане нерухоме та рухоме майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя її та ОСОБА_1 , а відтак підлягає поділу, виходячи із рівності часток подружжя.

Посилаючись на вищевикладене, ОСОБА_2 просила суд:

- встановити факт проживання однією сім`єю її та ОСОБА_1 , які не перебувають у шлюбі між собою, у період з 01 січня 2006 року

по 16 травня 2008 року;

- поділити спільне майно подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_1 ;

- визнати за нею та ОСОБА_1 право власності по Ѕ частині квартири АДРЕСА_2 кожному;

- стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію вартості

Ѕ частини автомобіля KIA Sportage, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , у розмірі 121 855,50 грн., виходячи із відомостей про вартість аналогічного транспортного засобу з веб-ресурсів Інтернету, яка в середньому становить 243 711 грн.

Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 28 грудня

2021 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачкою не доведено належними та допустимими доказами факт підтвердження її проживання однією сім`єю з відповідачем без реєстрації шлюбу в період з січня

2006 року по 16 травня 2008 року, ведення ними спільного господарства, наявності в них спільного бюджету, спільних витрат, на час придбання спірного майна (автомобіля і квартири) та придбання цього майна за спільні кошти. Таким чином, за відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, немає й підстав, передбачених

статтею 74 СК України вважати майно (автомобіль і квартиру) таким, що належить на праві спільної сумісної власності сторонам, як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, у зв`язку з чим позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 28 червня 2022 року рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 28 грудня

2021 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов

ОСОБА_2 задоволено частково.

Встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_2

та ОСОБА_1 , які не перебувають у шлюбі між собою,

з 10 листопада 2006 року по 16 травня 2008 року.

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 68,6 кв. м, житловою площею 38,9 кв. м, та легковий автомобіль марки KIA Sportage, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину квартири

АДРЕСА_2 , загальною площею 68,6 кв. м, житловою площею 38,9 кв. м.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири

АДРЕСА_2 , загальною площею 68,6 кв. м, житловою площею 38,9 кв. м.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за належну їй Ѕ частину автомобіля марки KIA Sportage, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , в сумі 76 683,50 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позивачкою доведено належними та допустимими доказами факт спільного проживання

з відповідачем, тому підлягають задоволенню вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , які не перебувають у шлюбі між собою, з 10 листопада 2006 року по 16 травня 2008 року. Разом з тим, спірне рухоме та нерухоме майно було набуте під час спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а відтак підлягає поділу на підставі статті 74 СК України. Також підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивачки компенсації за належну їй частку автомобіля марки KIA Sportage, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , у визначеному судом розмірі.

У липні 2022 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на постанову Миколаївського апеляційного суду

від 28 червня 2022 року.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2022 року, ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Ухвалою Верховного Суду від 11 серпня 2022 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали. Запропоновано заявнику подати уточнену редакцію касаційної скарги, в якій зазначити конкретні обов`язкові підстави касаційного оскарження судового рішення, визначені частиною другою статті 389 ЦПК України, та додати копії касаційної скарги відповідно до кількості учасників справи. Попереджено про наслідки невиконання вимог вказаної ухвали.

У вересні 2022 року до Верховного Суду на виконання вимог ухвали суду

від 11 серпня 2022 року від ОСОБА_1 надійшла заява про усунення недоліків, до якої додана уточнена касаційна скарга із зазначенням конкретних обов`язкових підстав касаційного оскарження судового рішення, визначених частиною другою статті 389 ЦПК України, а також додані копії касаційної скарги відповідно до кількості учасників справи.

Отже, недоліки касаційної скарги, визначені ухвалою Верховного Суду

від 11 серпня 2022 року, усунуті.

Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України

(суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених

у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження

в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Статтею 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною першою статті 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суди встановили, що предметом позовних вимог в даній справі є матеріально-правові вимоги позивачки про встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, визнання права спільної сумісної власності та поділ майна подружжя.

Щодо позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Верховний Суд у постанові від 14 березня 2019 року у справі № 320/4964/17 (провадження № 61-42073ск18) зазначив, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках.

Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України

від 03 червня 1999 року № 5-рп/99).

Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо. Показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19),

від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц (провадження

№ 61-11607св18), від 11 грудня 2019 року в справі № 712/14547/16-ц (провадження № 61-44641св18), від 24 січня 2020 року в справі

№ 490/10757/16-ц (провадження № 61-42601св18), від 08 грудня 2021 року

в справі № 531/295/19 (61-3071св21).

У постанові від 17 жовтня 2018 року в справі № 587/302/16 (провадження

№ 61-18522св18) Верховний Суд вказав, що закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту проживання жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Апеляційний суд установив, що 16 травня 2008 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали шлюб, який рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 13 вересня 2017 року було розірвано. Сторони є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 , як на підставу свої порушених прав, посилалася на те, що, починаючи з січня 2006 року, вона перебувала з відповідачем у фактичних шлюбних відносинах та проживали спільно однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою, вважали один одного подружжям, вели спільний побут, мали спільний сімейний бюджет, разом несли спільні витрати на утримання їхньої родини, орендували спільно житло та в цей період за спільні кошти для потреб сім`ї ними було придбано за кредитні кошти автомобіль KIA Sportage, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , та квартира АДРЕСА_3 .

30 січня 2007 року між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк» укладений договір про надання споживчого кредиту. З метою забезпечення договору про надання споживчого кредиту, цього ж дня між ОСОБА_2

та АКІБ «УкрСиббанк» укладений договір поруки.

За вказані кредитні кошти було придбано автомобіль марки KIA Sportage, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , власником якого є ОСОБА_1

27 липня 2007 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Будівельна фірма «Авіобуд» (далі - ТОВ «Будівельна фірма «Авіобуд») та ОСОБА_1 укладений договір купівлі-продажу трикімнатної квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 68.6 кв. м, житловою площею 38,9 кв. м, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Горбуровим К. Є.

Відповідно до пункту 3 договору ціна квартири становить 126 250 грн, які продавець отримав від покупця повністю до підписання цього договору.

27 липня 2007 року право власності на вище вказану квартиру зареєстровано за ОСОБА_1

27 липня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладений договір про іпотечний кредит, відповідно до умов якого останній отримав кредит у сумі 126 250 грн, з кінцевою датою погашення 27 липня 2031 року, для придбання у власність окремої квартири з метою постійного проживання за договором купівлі-продажу від 27 липня 2007 року, розташованої за адресою:

АДРЕСА_4 .

Згідно з пунктом 3.1 вказаного договору виконання позичальником зобов`язань за цим договором (в тому числі і додатковими угодами

до нього) забезпечується: іпотекою нерухомого майна житлового призначення, розташованого за адресою: АДРЕСА_4 , та договором поруки від 27 липня 2007 року, а саме поруки ОСОБА_2 .

Того ж дня, між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк» в забезпечення виконання договору про іпотечний кредит від 27 липня 2007 року укладений іпотечний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передав

в іпотеку належне йому нерухоме майно - трикімнатну квартиру

АДРЕСА_2 , на підставі договору купівлі-продажу від 27 липня 2007 року.

На підтвердження факту проживання однією сім`єю позивачкою надано акт та довідка від 31 серпня 2020 року про фактичне проживання особи за місцем реєстрації за підписом голови ОСББ «Садко Миколаїв», які складені згідно зі свідченнями сусідів про те, що ОСОБА_2 зареєстрована та фактично проживає у квартирі

АДРЕСА_2 , у період з серпня 2007 року по травень 2018 року.

Також апеляційний суд встановив, що з 25 серпня 1995 року

ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 .

Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 30 жовтня

2006 року, яке набрало законної сили 10 листопада 2006 року, вказаний шлюб було розірвано. Вказане судове рішення є чинним та в подальшому не оскаржувалось. Розірвання шлюбу було зареєстровано 07 грудня 2006 року.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, та ухвалюючи в цій частині нове рішення про часткове задоволення цих позовних вимог, апеляційний суд виходив з того, що відповідно до статті 114 СК України (у редакції, чинній на ухвалення та набрання законної сили рішенням від 30 жовтня 2006 року про розірвання шлюбу) у разі розірвання шлюбу державним органом реєстрації актів цивільного стану шлюб припиняється у день винесення ним відповідної постанови. У разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Згідно зі статтею 115 СК України (у редакції, чинній на ухвалення та набрання законної сили рішенням від 30 жовтня 2006 року про розірвання шлюбу) розірвання шлюбу, здійснене за рішенням суду, має бути зареєстроване в державному органі реєстрації актів цивільного стану, за заявою колишньої дружини або чоловіка. Розірвання шлюбу засвідчується Свідоцтвом про розірвання шлюбу, зразок якого затверджує Кабінет Міністрів України.

За загальним правилом, шлюб, який розривається судом, припиняється в день набрання чинності рішенням суду, що було чітко встановлено положенням законодавства. В подальшому особа має зареєструвати розірвання шлюбу в державному органі реєстрації актів цивільного стану, що засвідчується видачею свідоцтва. Однак, права та обов`язки подружжя, які виникають внаслідок укладення шлюбу, припиняються саме в день набрання законної сили рішенням суду про розірвання шлюбу. Оформлення свідоцтва про розірвання шлюбу не змінює правових наслідків встановлених рішенням суду щодо розірвання шлюбу.

Отже, хоча розірвання шлюбу, здійснене на підставі рішення суду, потребує подальшої реєстрації у державному органі реєстрації актів цивільного стану, моментом припинення шлюбу є день набрання чинності рішенням суду про його розірвання.

Аналогічна позиція міститься в постанові Верховного Суду від 22 вересня 2021 року в справі № 757/13796/20 (провадження № 61-3452св21).

Отже, оскільки рішення про розірвання шлюбу між ОСОБА_1

та ОСОБА_6 ухвалено 30 жовтня 2006 року, в подальшому не оскаржувалось та набрало законної сили 10 листопада 2006 року, то шлюб вважається розірваним 10 листопада 2006 року.

Врахувавши наявність обставин, характерних для сімейних правовідносин, якими вважаються проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спірного користування, наявності спільних обов`язків щодо використання кредитних коштів в спільних інтересах із заставою майна, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог в частині встановлення факту проживання однією сім`єю ОСОБА_2

та ОСОБА_1 , які не перебувають у шлюбі між собою,

з 10 листопада 2006 року по 16 травня 2008 року та відсутність підстав для встановлення факту проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 01 січня по 09 листопада 2006 року.

Щодо позовних вимог про визнання права спільної сумісної власності та поділ майна подружжя

Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною третьою статті 61 СК України передбачено, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про визнання права власності на спільне сумісне майно подружжя та його поділ та ухвалюючи в цій частині нове рішення про задоволення цих позовних вимог, апеляційний суд виходив з того, що відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно зі статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків (постанова Верховного Суду від 08 грудня 2021 року в справі

№ 531/295/19 (провадження № 61-3071св21)).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року в справі № 554/8023/15 (провадження № 14-130цс19) зазначила, що, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання.

Майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України

від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15.

Апеляційний суд установив, що відповідно до договору купівлі-продажу

від 27 липня 2007 року трикімнатна квартира

АДРЕСА_2 , загальною площею 68,6 кв. м, житловою площею 38,9 кв. м на праві власності належить

ОСОБА_1 .

Відповідно до довідки регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ в Миколаївській області від 20 жовтня 2020 року, копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , за ОСОБА_1 30 січня 2007 року зареєстровано автомобіль марки KIA Sportage, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 .

Встановивши, що вказане рухоме та нерухоме майно було набуте під час спільного проживання сторін однією сім`єю, які не перебувають у шлюбі між собою, та врахувавши, що доказів наявності будь-яких письмових угод щодо особистої чи спільної власності на спірне майно, яке було набуто в період з 10 листопада 2006 року та до розірвання шлюбу, сторонами надано не було, апеляційний суд дійшов вірного висновку про те, що вимоги про визнання права власності на спільне сумісне майно подружжя підлягають задоволенню, а майно - поділу.

Звертаючись до суду з позовними вимогами про поділ транспортного засобу, ОСОБА_2 , обґрунтовуючи вказані позовні вимоги, вказувала, що це майно є неподільним та ним фактично користується лише відповідач, а тому вважала за доцільне у даному випадку в порядку поділу майна подружжя виділити вказаний транспортний засіб відповідачу, стягнувши з нього на її користь компенсацію половини їх вартості в сумі 121 855,50 грн.

За загальним правилом, вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивачем було розраховано середню вартість спірного автомобіля - 243 711 грн на підставі даних веб-ресурсів Інтернету про вартість аналогічних автомобілів, проте у розумінні процесуального закону такі дані не можуть бути допустимим доказами у справі.

Відповідно до звіту про експертну оцінку від 17 грудня 2020 року легкового автомобілю KIA Sportage, 2007 року випуску, державний номерний знак

НОМЕР_1 , вартість автомобіля станом на 17 грудня 2020 року

складає 157 367 грн.

Іншої оцінки нерухомого майна матеріали справи не містять, клопотання про призначення експертизи з метою визначення вартості майна в процесі розгляду справи не заявлялось.В суді апеляційної інстанції позивачка не заперечувала проти вартості спірного автомобіля, визначеної вказаним звітом.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання спільною сумісною власністю подружжя квартири АДРЕСА_2 , та її поділу в рівних частках між сторонами стягнення з відповідача на користь позивачки компенсації за належну їй частку автомобіля марки KIA Sportage, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , в сумі 76 683,50 грн.

Згідно з частиною першою статті 394 ЦПК України, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України визначено, що суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Як на підставу для відкриття касаційного провадження, заявник послався на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме зазначив, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні не врахував висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Верховного Суду від 15 липня 2021 року у справі

№ 727/12480/17 (провадження № 61-6459св21), від 23 вересня 2021 року

у справі № 182/670/15-ц (провадження № 9809св20), від 17 листопада

2021 року у справі № 751/5956/19 (провадження № 61-11973св20),

від 08 грудня 2021 року у справі № 531/295/19 (провадження

№ 61-3071св20), від 09 лютого 2020 року у справі № 607/275/14-ц (провадження № 61-5804св19).

Переглядаючи в касаційному порядку оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції, Верховний Суд у постанові від 15 липня 2021 року у справі № 727/12480/17 (провадження № 61-6459св21) вважає, що апеляційний суд в силу положень статей 89, 367 ЦПК України всебічно, повно та об`єктивно надав оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, й дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 не надав суду належних і допустимих доказів на підтвердження факту його проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 у період з жовтня 2013 року по листопад 2017 року. Суд обґрунтовано визнав, що надані позивачем докази не підтверджують факту ведення спільного господарства, наявність спільного побуту та бюджету, взаємних прав та обов`язків подружжя, набуття майна тощо у цей період.

Верховний Суд у постанові від 23 вересня 2021 року у справі № 182/670/15-ц (провадження № 61-9809св20), погоджуючись з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, зазначив, що позивачем не надано суду належні та допустимі докази її спільного проживання з ОСОБА_2 з жовтня 2006 року до 27 грудня 2011 року однією сім`єю без реєстрації шлюбу, тому позовні вимоги про встановлення факту спільного проживання без реєстрації шлюбу відповідно до частини другої статті 3, статті 74 СК України

не підлягають задоволенню. Таким чином, відповідно до статей 60, 61, 63, 70 СК України, статей 368, 372 ЦК України також відсутні підстави для задоволення позовних вимог про визнання спірного майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя. З огляду на те, що позивачу відмовлено у задоволенні її вимог щодо встановлення факту сумісного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, у визнанні спірного майна спільною сумісною власністю сторін і його поділі, а вимоги щодо визнання недійсним договору дарування двокімнатної квартири є похідними вимогами, суд також відмовив у їх задоволенні.

Переглядаючи в касаційному порядку судові рішення попередніх інстанцій, Верховний Суд у постанові від 17 листопада 2021 року у справі

№ 751/5956/19 (провадження № 61-11973св20) зазначив, що установивши, що ОСОБА_1 не довела наявність між нею та ОСОБА_2 відносин, притаманних подружжю, у період із 15 жовтня 2013 року до 22 листопада 2013 року, і не надала доказів спільного проживання, ведення спільного господарства, спільного бюджету, суди зробили обґрунтований висновок про відмову у задоволенні позовної вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за період із 15 жовтня 2013 року до 22 листопада 2013 року. З урахуванням того, що ОСОБА_1 не надано доказів факту ведення сторонами спільного бюджету, придбання у спільну власність майна за спільні кошти, суди правильно відмовили у задоволенні позовної вимоги про визнання спільною сумісною власністю сторін квартири, придбаної відповідачем на підставі договору купівлі-продажу від 24 жовтня 2013 року, та її поділу.

Верховний Суд у постанові від 09 лютого 2020 року у справі № 607/275/14-ц (провадження № 61-5804св19) погодився з висновком апеляційного суду та зазначив, що матеріали справи не містять належних і допустимих доказів побудови сторонами за спільні кошти або внаслідок спільної праці спірного дачного будинку. З урахуванням встановлених обставин справи, апеляційний суд вважав, що дачний будинок АДРЕСА_1, поділу між сторонами не підлягає, оскільки у розумінні пункту 1 частини першої

статті 57 СК України є особистою приватною власністю ОСОБА_2 і іншого позивач не довела.

Суд зазначає, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

При цьому, під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.

Разом з тим, доводи заявника про те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні не врахував висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у вищевказаних постановах є необґрунтованими, оскільки у зазначених ним постановах Верховного Суду, та у справі, що є предметом касаційного перегляду, встановлено різні фактичні обставини.

Доводи касаційної скарги про неврахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі № 531/295/19 (провадження № 61-3071св20), колегія суддів відхиляє, оскільки вказана постанова була предметом дослідження судів першої та апеляційної інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, (провадження № 14-446цс18)).

Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову

у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Із змісту касаційної скарги та оскаржуваному судовому рішенні вбачається, що скарга є необґрунтованою, Верховний Суд уже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною.

Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, визнання права власності на спільне сумісне майно подружжя та поділ майна, за касаційною скаргою ОСОБА_1

на постанову Миколаївського апеляційного суду від 28 червня 2022 року, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

С. Ю. Мартєв

В. В. Сердюк