Справа № 202/26/22
Провадження № 2/202/998/2022
РІШЕННЯ

Іменем України

07 вересня 2022 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Мачуського О.М.,

за участю секретаря Карасьової Г.І.,

представника позивача Черненко Т.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дніпро в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Акцент-Банк» про захист прав споживачів,-

ВСТАНОВИВ:

У січні 2022 року представник ОСОБА_1 адвокат Пипа А.О. звернулась до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Акцент-Банк» про захист прав споживачів, в якому просила припинити зобов`язання за Кредитним договором № SAMAB6842 від 24.09.2013 року, укладеним між ОСОБА_1 та ПАТ «Акцент-Банк», правонаступником якого є AT «Акцент-Банк», внаслідок виконання, проведеного належним чином; стягнути з відповідача на користь судові витрати у розмірі 12000,00 гривень.

В обґрунтування позовних вимог представником позивача зазначено, що позивач звернулась до відповідача з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим 20.07.2013 року підписала Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в A-Банку. На підставі кредитного договору, банк випустив платіжну карту та 24.09.2013 року, відкрив рахунок, а позивач отримала платіжну банківську картку на яку був встановлений кредитний ліміт у розмірі 10000,00 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Заочним рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16.06.2016 року по цивільній справі № 185/3754/16-ц задоволено позовні вимоги ПАТ «А-Банк» та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «А-Банк» заборгованість у розмірі: 17131,62 грн. На теперішній час, ОСОБА_1 виконала зазначене заочне рішення суду в повному обсязі, сплативши кошти, стягнуті на користь ПАТ «Акцент-Банк», на суму 20540,58 грн. у зв`язку з чим, виконавче провадження з примусового в виконання зазначеного судового рішення завершено.

Після виконання зобов`язань, позивач звернулась до відповідача для отримання Довідки про відсутність заборгованості після погашення кредиту на підставі судового рішення, на що відповідач надав Довідку від 15.12.2021 року № QENC-6EEV-L06H-1G8Q, в якій зазначено, що станом на 15.12.2021 року ОСОБА_1 має заборгованості перед AT «A-Банк» за наступними договорами: № угоди/рахунку 350900 Угода № SAMAB6842 від 24.09.2013 року, найменування - Картка «Універсальна Gold» з фото сума заборгованості - 75416,98 грн., виписку по картці/рахунку від 15.12.2021 року № 1VI5-UC37-F7A4-HKGN, в якій зазначено: по рахунку НОМЕР_1 Угода № SAMAB6842 від 24.09.2013 року за період з 15.12.2020 по 15.12.2021 усього надходжень на суму 14798,77 грн. Отже, із наданих Банком документів вбачається, що кошти, які були сплачені ОСОБА_1 у повному обсязі на виконання судового рішення, а саме у розмірі 17131,62 грн. (заборгованість за кредитним договором) та 1378,00 грн. (судові витрати) зараховані банком на рахунок не в повному обсязі, а лише у розмірі 14798,77 грн. Окрім того, з Довідки вбачається, що банк після того, як в судовому порядку скористався правом вимоги дострокового виконання зобов`язань за Кредитним договором, продовжує здійснювати нарахування по кредитному договору, однак нарахування відсотків за користування кредитом повинно було бути припиненим після пред`явлення вимоги про дострокове повернення усієї суми кредиту.

Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Мачуського О.М. від 06 січня 2022 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження.

23 лютого 2022 року до суду від представника відповідача АТ «А-Банк» надійшов відзив на позовну заяву, в якій представник відповідача зазначив, що позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню. Позивач звертає увагу суду на припинення кредитного договору відповідно до діючої практики Верховного Суду, у зв`язку із достроковим стягненням заборгованості, однак не зазначає, що відповідно до такої практики кредитор має право на нарахування і стягнення, відповідно до ст. 625 ЦПК України, а тому посилання на те, що банк обліковує заборгованість за даним кредитом є безпідставними. Також представник відповідача зазначив, що не погоджується із заявленими вимогами про стягнення витрат на правову допомогу, а у разу прийняття рішення про їх стягнення просить зменшити розмір таких витрат.

Правом, передбаченим ст. 179 ЦПК України, щодо подачі відповіді на відзив, позивач не скористалась.

В судовому засіданні представник позивача адвокат Черненко Т.Б. підтримала позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, натомість у відзиві на позовну заяву зазначив, що просить розглядати справу за його відсутності.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача,розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, доходить наступних висновків.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо законом або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що ОСОБА_1 звернулась до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Акценгт-Банк», з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим 20.07.2013 року підписала Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в A-Банку (далі - Кредитний договір).

На підставі Кредитного договору, банк випустив платіжну карту та 24.09.2013 року відкрив рахунок, а позивач отримала платіжну банківську картку на яку був встановлений кредитний ліміт у розмірі 10000,00 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом.

У зв`язку з невиконанням позичальником взятих на себе зобов`язань стосовно умов повернення кредиту, банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості. Пред`явивши позов до позичальника, банк змінив строк виконання та просив стягнути в сю суму боргу достроково.

Заочним Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16.06.2016 року ухваленим по цивільній справі № 185/3754/16-ц задоволено позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» та стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» заборгованість у розмірі 17131,62 гривень.

Постановою державного виконавця Павлоградського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 22.11.2018 року відкрито виконавче провадження № 57752632 з примусового виконання вищезазначеного рішення суду.

Постановою державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Кам`янське Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 10.09.2021 року виконавче провадження з примусового виконання виконачого листа № 185/3754/16-ц виданого 22.08.2016 року Павлограським міськрайонним судом Дніпропетровської області про стягнення з ОСОБА_1 на Користь АТ «А-Банк» боргу у розмірі 18509,62 грн., закінчено у зв`язку зі сплатою боржником в повному обсязі боргу, виконавчого збору та витрат виконавчого провадження.

Відповідно до ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та у встановлені договором строки. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна умов договору не допускається.

Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст.ст. 598, 599 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

Пред`явивши позовну вимогу про дострокове стягнення боргу, банк визначив суму боргу як за тілом кредиту, так процентами. Дані кошти позичальник сплатила.

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимоги про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник тривалий час не виконував, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Таким чином, у зв`язку із затримкою виконання рішення суду про стягнення заборгованості у ОСОБА_1 не виникає будь-яких інших зобов`язань за Кредитним договором. При цьому, кредитор має право порушувати питання про стягнення з ОСОБА_1 коштів на підставі статті 625 ЦК України за період невиконання заочного рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16.06.2016 року по справі № 185/3754/16-ц. Однак, суд звертає увагу, що таке право кредитора виникає в силу Закону, а не договору.

Вищенаведене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 лютого 2020 року у справі № 569/613/19 (провадження № 61-18981св19), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 лютого 2020 року у справі № 569/23247/18 (провадження № 61-14784св19), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 квітня 2021 року у справі № 570/648/19 (провадження № 61-7308св20).

Також в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 лютого 2020 року у справі № 569/613/19 (провадження № 61-18981св19) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 лютого 2020 року у справі № 569/23247/18 (провадження № 61-14784св19) зазначено, що наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді трьох процентів річних та інфляційних втрат не є санкцією, передбаченою умовами договору, за неналежне виконання таких умов, та виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Отже, враховуючи наведене, за ОСОБА_1 припинено зобов`язання за кредитним договором, що не оспорювалось відповідачем в ході розгляду справи.

Разом з тим, вказане не припиняє зобов`язання ОСОБА_1 в цілому, та не позбавляє кредитора права на отримання сум, визначених статтею 625 ЦК України, однак вказані правовідносини та зобов`язання продовжують існувати в силу Закону, а не договору, тоді як договірні зобов`язання є припиненими.

Така правова позиція повністю узгоджується з позицією Верховного суду, викладеній у постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 серпня 20212 року по справі № 757/34955/18.

Відповідачем в ході розгляду справи не оспорювалось факту припинення між сторонами зобов`язання за кредитним договором на підставі встановлених судом обставин. В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено те, що банк продовжує нараховувати відсотки, в порядку ст. 625 ЦПК України, однак вказане не заборонено чинним законодавством.

За таких обставин, суд доходить висновку, що між сторонами відсутній спір в межах встановлення факту припинення зобов`язань між ОСОБА_1 та АТ «А-Банк» за кредитним договором від 20.07.2013 року, оскільки жодна зі сторін під час судового розгляду не оспорювала даного факту.

Облік відповідачем заборгованості за ОСОБА_1 , що виникла після припинення кредитних правовідносин є правом відповідача, яке не може бути обмежено судом.

При цьому, обгрунтованість розміру таких розрахунків та необхідність їх стягнення з ОСОБА_1 може бути перевірено судом, виключно у разі звернення АТ «А-Банк» з позовом до ОСОБА_1 про стягнення нарахувань у відповідності до ст. 625 ЦПК України.

Посилання позивача на позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12, щодо неправомірного нарахування процентів банком після винесення судового рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором, не спростовують вищевикладених висновків суду, оскільки, відповідачем не нараховувалися проценти на залишок кредиту, а лише забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування, що є наслідком прострочення виконання основного зобов`язання.

Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 АТ «А-Банк» є необґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до ЗУ «Про захист прав споживачів» та судом ухвалюється рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, судові витрати по розгляду справи, відповідно до положень ст.141 ЦПК України, відносяться на рахунок держави.

При цьому, враховуючи, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, у відповідності до норм чинного ЦПК України, відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 витрат, понесених останньою на професійну правничу допомогу в розмірі 12000,00 грн.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 141, 247, 263- 265, 279 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Акцент-Банк» про захист прав споживачів відмовити.

Повне рішення складено 12 вересня 2022 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя О.М. Мачуський