Справа № 201/3716/13
Провадження № 2/201/1384/2022
РІШЕННЯ

Іменем України

29 серпня 2022 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі

головуючого судді Наумової О.С.,

за участю секретаря судового засідання Моренко Д.Г.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача Мусійченка Д.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про відшкодування шкоди і збитків, завданих працівником під час виконання своїх трудових обов`язків в частині позовних вимог про стягнення 430000 грн. суми боргу; 225149 грн. 17 коп. збитків (упущена вигода) станом на 10.10.2008р.; 236500 грн. суми інфляційних втрат станом на 10.10.2008р.; 43577 грн. 26 коп. 3% річних станом на 10.10.2008р.; та 1000000 грн. моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про відшкодування шкоди і збитків, завданих працівником під час виконання своїх трудових обов`язків (а.с. 2 - 3 т. 1).

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07.06.2021р. провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про відшкодування шкоди і збитків, завданих працівником під час виконання своїх трудових обов`язків в частині позовних вимог про стягнення 430 000 грн. суми боргу; 225 149 грн. 17 коп. - збитків (упущена вигода) станом на 10.10.2008р.; 236 500 грн. - суми інфляційних втрат станом на 10.10.2008р.; 43 577 грн. 26 коп. - 3% річних станом на 10.10.2008р.; та 1 000 000 грн. моральної шкоди закрито (а.с. 158 166 т. 5).

За результатами оскарження в апеляційному порядку ухвали суду ОСОБА_1 , постановою Дніпровського апеляційного суду від 15.12.2021р. ухвалу судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Федоріщева С.С. від 07.06.2021р. про закриття провадження в частині позовних вимог скасовано, справу направлено до суду першої інстанції (а.с. 31 37 т. 6).

Ухвалою судді Наумової О.С. від 13.01.2022р. справу прийнято до провадження, відкрито провадження по справі та справа призначена до розгляду у порядку загального позовного провадження (а.с. 47 т. 6).

Підготовче засідання у справи закрите 06.05.2022р. та справи призначена до розгляду у судовому засіданні (а.с.115 т. 6).

В обґрунтування позовних вимог позивач у позовній заяві (у 2013 році) посилався на те, що 18.02.2005 року він уклав з ПАТ КБ «ПриватБанк» депозитний договір № SAMDN9728, на виконання якого надав банку через касу грошові кошти у сумі 430000 грн., на які нараховувались відсотки за вкладом та надходили на платіжну картку. По закінченню терміну договору відповідач відмовив позивачу у поверненні вкладу, посилаючись на факт заволодіння цими коштами колишнім співробітником ПАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_3 .

Як з`ясував позивач у подальшому, заступник директора відділення банку ОСОБА_3 , укладаючи від імені банку договори і маючи доступ до операційної системи, зараховував грошові кошти не на вказаний у договорі про депозитний вклад №SAMDN9728 вкладний рахунок, а на транзитний рахунок, і потім знімав їх.

Позивач просив стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти у розмірі 430000 грн., борг з урахуванням інфляції 914180 грн., 3% річних 103200 грн., збитки (упущену вигоду) 647979 грн., пеню від суми простроченого платежу 42500 грн., а також компенсацію моральної шкоди в розмірі 1000000 грн.

ОСОБА_1 посилався на те, що на час укладення договору про депозитний вклад № SAMDN9728 ОСОБА_3 перебував у офіційних трудових правовідносинах із АТ КБ «ПриватБанк», займав посаду заступника директора відділення банку, мав доступ до операційної системи, особисто спілкувався з клієнтами і підписував договори, тому будь-яких сумнівів у його повноваженнях на вчинення відповідних правочинів у нього не було.

Вважав, що незаконне заволодіння його грошовими коштами стало можливим через недосконалу організацію внутрішньої діяльності АТ КБ «ПриватБанк», тому грошові кошти у сумі 430 000 гривень є шкодою, завданою працівником відповідача при виконанні трудових (службових) обов`язків, і ця сума підлягає відшкодуванню АТ КБ «ПриватБанк» у повному обсязі.

В уточненій позовній заяві, яка надійшла до суду 01.10.2020р. (а.с. 112 120 т. 4) просив стягнути із АТ КБ «ПриватБанк» 1 977 726,43 грн., з яких: 430000 грн. ; 225 149,17 грн. збитки (упущена вигода) станом на 10.10.2008р.; 236500 грн.- суму інфляційних втрат станом на 10.10.2008р.; 43 577,26 грн; 42 500 грн.- пеня станом на 10.10.2008 року, 1000000 грн. моральна шкода, з тих підстав, що працівником юридичної особи завдано шкоду, що передбачено ст. 1172 ЦПК України, з урахуванням обставин того, що 24.05.2005р. за фактом заволодіння чужим майном в особливо великих розмірах - грошовими коштами ЗАТ «КБ «ПриватБанк», шляхом зловживання службовими особами Правобережного відділення ДРУ ЗАТ «КБ «ПриватБанк» своїм службовим становищем, за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України, Управлінням СБУ у Дніпропетровській області порушено кримінальну справу №131, а 27.09.2005р. у зазначений кримінальній справі винесено постанову про притягнення ОСОБА_4 як обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 15 i ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 366 КК України.

Під час розгляду справи позивач неодноразово надавав додаткові обґрунтування до позову від 25.02.2022р., від 26.05.2022р. (а.с. 63 72, 133 137, 148 -154, т. 6).

Відповідач позовні вимоги не визнав. 06.05.2022р. представник відповідача адвокат Мусійченко Д.Л. надав відзив на позовну заяву (при новому розгляді справи) (а.с. 80 - 87 т. 6), у якому вказав, що у 2005 році ОСОБА_1 вже звертався до суду з позовом до ЗАТ КБ «Приватбанк» про стягнення, у т.ч. на підставі ст. ст. 625, 1172 ЦК України 430 тис. грн. боргу за договором банківського вкладу, 225 149,17 грн. збитків, 236 500 грн. інфляційних втрат, 3 % річних, пені, за наслідками чого рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 31.10.2008р. у справі № 2-110/2008, залишеним в цій частині без змін ухвалою Верховного Суду України від 07.10.2009р. у справі № 6-14445св09, відмовлено у задоволенні позову.

Судовими рішеннями у справах № 2-110/2008 та № 2-10369 встановлено, що зараховані на транзитний рахунок кошти в подальшому були зараховані на картковий рахунок платіжної картки VISA, оформленої на ім`я ОСОБА_1 і були зняті.

Обставини, встановлені рішенням Жовтневого районного суду м. .Дніпропетровська у справі № 2-110/2008, яке набрало законної сили, для даної справи є преюдиціальними, і позивач цим позовом з 2013 року має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення, що є прямим порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікована Верховною Радою України.

Доводи заявника щодо незастосування ст. 216 ЦК України є надуманими, оскільки гуртуються на особистому міркуванні. Верховним Судом дійсно згадано ст. 216 ЦК України, але в іншому контексті, зокрема, що «визнавши, що договір депозитного вкладу є нікчемним, суд не застосував наслідки його нікчемності, передбачені статтею 216 ЦК України, у зв`язку з чим ОСОБА_1 позбавлено права на захист його прав та повернення грошових коштів за таким договором». Очевидним є те, що суд мав на увазі про можливість застосування ст.216 ЦК України при розгляді справи № 2-110/2008 року, а не при розгляді цієї справи.

Звернув увагу на те, що ухвалою Верховного Суду України від 07.10.2009р. у справі № 6-14445св09 встановлено, що правочин є нікчемний. Тобто, з 07.10.2009р. позивачеві відомо про нікчемність правочину, а вимогу про застосування наслідків нікчемного правочину він заявив лише 29.05.2017р. в одній з уточнених редакцій позову, що не заперечується заявником. Тобто більш ніж через 7 років, з пропуском строку позовної давності, про що AT КБ «Приватбанк» зазначав ще в суді першої інстанції та просив суд застосувати наслідки позовної давності, передбачені ст. 257 ЦК України.

Посилання, що суди його позбавили права на захист не відповідає дійсності, оскільки такі вимоги позивач не заявляв аж до 2017 року.

Вважав безпідставними доводи позивача про наявність підстав для стягнення упущеної вигоди, оскільки позивачем не надано доказів того, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно буди б ним отримані у разі належного виконання боржником своїх обов`язків. Не надано доказів того, що ним вживалася заходи для їх одержання. Також, позивач не довів повного складу цивільного правопорушення, а саме: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи, шкідливий результат такої поведінки (збитки), причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками, вина правопорушника.

Позивач одночасно посилається на норми зобов`язального права та на норми, які регулюють недоговірні зобов`язання. Одночасно заявляє позовні вимоги з посиланням на ст. 1172 ЦК України і ст. 216 ЦК України, що виключається, у зв`язку з різним предметом доказування та обставинами, які зумовлюють задоволення позову. Стаття 1172 ЦК України регулює недоговірні зобов`язання, зокрема відшкодування шкоди. Тоді як стаття 216 ЦК України зазначає про правові наслідки недійсності правочину, правові наслідки недодержання сторонами при вчиненні правочину вимог закону.

На цей час ні банк, ні будь-яка інша особа не може стверджувати, що ОСОБА_4 викрав кошти ОСОБА_1 , оскільки відсутній вирок суду, яким встановлено вину ОСОБА_4 , матеріали справи не містять доказів доведеності вини працівників банку під час виконання ними службових обов`язків. Так, ухвалою слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 09.04.2019р. скасовано постанову прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури №2 від 31.05.2018р. про закриття кримінального провадження № 0000015 за обвинуваченням ОСОБА_4 , у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 191 ч. 5, 366 ч.2, 15 - 191 ч.5 КК України (справа№ 200/2566/19). На сьогодні слідство триває.

Крім того, вважав, що позивач пропустив строки позовної давності. Так, в уточненому позові ОСОБА_1 самостійно зазначив, що банк став боржником, коли своєчасно не відшкодував позивачу шкоду, нанесену його працівником в 2005 році. Відтак, позовна давність почала перебіг у цій справі з 2005 року (дата коли позивач став вважати Банк боржником, що не заперечує і сам позивач), тобто з цієї дати позивачу стало відомо про порушення його прав та інтересів.

27.03.2013 р. ОСОБА_1 звернувся з цим позовом до суду. При цьому, у 2005 році ОСОБА_1 вже звертався до суду з позовом до банку, за наслідками розгляду цивільної справи № 2-110/2008 рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 31.10.2008р., залишеним без змін в цій частині ухвалою Верховного суду України від 07.10.2009р., з підстав ст. 625, ст. 1172 ЦК України відмовлено у стягненні з банку інфляційних втрат, 3% річних, упущеної вигоди та моральної шкоди. Такі обставини додатково підтверджують про обізнаність позивача ОСОБА_1 з 2005 року про свої порушені права та інтереси.

Вбачається, що про порушення своїх прав та можливість звернутися до суду з іншим позовом ОСОБА_1 дізнався після прийняття Верховним Судом України ухвали від 07.10.2009р. Таким чином, звернутися з цим позов ОСОБА_1 мав протягом загального строку позовної давності у 3 роки, починаючи з 08.10.2009р. та до 08.10.2012р. В даному випадку строк позовної давності сплив 09.10.2012р. Позивач не обґрунтував взагалі причин пропуску строку позовної давності та що не дозволяло звернутися з йому до суду з позовом раніше.

Між тим, звернення ОСОБА_1 у 2010 році з позовом до суду з вимогами про стягнення безпідставно набутого майна по справі №2-10369/10 на підставі ст. 1212, 1214 ЦК України не може свідчити про переривання строків позовної давності за вимогами про відшкодування майнової шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов`язків, стягнення упущеної вигоди, 3% річних та інфляційних втрат, відшкодування моральної шкоди, оскільки такі вимоги не є тотожними. Крім того, в задоволенні позовних вимог по справі №2-10369/10 ОСОБА_1 було відмовлено в повному обсязі.

Також просив здійснити поворот виконання рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23.07.2013р., яке скасоване, стягнувши з ОСОБА_1 на користь AT КБ «Приватбанк» 432 000 грн., а також стягнути судові витрати з позивача.

25.05.2022р. представник відповідача надав додаткові пояснення до відзиву на обґрунтування своєї правової позиції (а.с. 118 122 т. 6).

Позивач і його представник адвокат Захаров С.К. в судовому засідання позовні вимоги підтримали повністю і просили їх задовольнити.

Представник відповідача адвокат Мусійченко Д.Л. в судовому засідання проти позовних вимог заперечував, просив відмовити у їх задоволенні, з підстав, вказаних у відзиві.

Суд, вислухававши в судовому засіданні учасників справи, оцінивши їх позиції, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази, встановив такі обставини справи та відповідні ним правовідносини.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Встановлено та перевірено за даними Єдиного реєстру судових рішень, що у березні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про відшкодування шкоди, посилаючись на ті обставини, що 18.02.2005 року він уклав з ПАТ КБ «ПриватБанк» депозитний договір № SAMDN9728, на виконання якого надав банку через касу грошові кошти у сумі 430000 грн., на які нараховувались відсотки за вкладом та надходили на платіжну картку. По закінченню терміну договору відповідач відмовив позивачу у поверненні вкладу, посилаючись на факт заволодіння цими коштами колишнім співробітником ПАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_3 . Як з`ясував позивач у подальшому, заступник директора відділення банку ОСОБА_3 , укладаючи від імені банку договори і маючи доступ до операційної системи, зараховував грошові кошти не на вказаний у договорі про депозитний вклад №SAMDN9728 вкладний рахунок, а на транзитний рахунок, і потім знімав їх. За таких обставин, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти у розмірі 430000 грн., борг з урахуванням інфляції 914180 грн., 3% річних 103200 грн., збитки (упущену вигоду) 647979 грн., пеню від суми простроченого платежу 42500 грн., а також компенсацію моральної шкоди в розмірі 1000000 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29.04.2013р. по справі № 201/3716/13-к у задоволенні позову відмовлено (а.с. 48 т. 1).

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 23.07.2013р рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29.04.2013р. скасовано і ухвалено нове рішення, яким стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 430 000 гривень у відшкодування майнової шкоди і 2 000 гривень у відшкодування моральної шкоди. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено (а.с. 74 75 т. 1).

Задовольняючи позов частково, суд виходив з того, що шкоду позивачу ОСОБА_4 завдав, перебуваючи на посаді заступника директора відділення банка, та через неналежну організацію внутрішньої діяльності АТ КБ «ПриватБанк», що зробило можливим привласнення коштів вкладників, тому наявні правові підстави для застосування статті 1172 ЦК України.

На виконання цього рішення АТ КБ «ПриватБанк» через Жовтневий відділ державної виконавчої служби перерахував ОСОБА_1 432 000 грн., про що свідчить меморіальний ордер №7503 від 04.09.2013 року (а.с. 244 т. 1).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22.01.2014р. рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29.04.2013р. та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 23.07.2013р. скасовано і передано справу на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с. 108 110 т. 1).

Касаційний суд виходив з того, що для покладення на відповідача відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідно встановити, що ОСОБА_4 завдав позивачу шкоду при безпосередньому виконанні своїх трудових обов`язків. Також суд зазначив, що суди не встановили характер спірних правовідносин і, відповідно, норму матеріального права, яка підлягає застосуванню до них.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25.06.2014р. у задоволенні позову відмовлено з тих підстав, що шкоду позивачу ОСОБА_4 завдав при виконанні дій, які не відносилися до його трудових обов`язків, поза виконанням роботи, зумовленої його посадовою інструкцією та покладеними на нього повноваженнями (а.с. 180 183 т.1).

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25.11.2014р. рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25.06.2014р. скасовано і ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 400 000 гривень у відшкодування майнової шкоди і 2 000 гривень у відшкодування моральної. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено (а.с. 262 266 т. 1).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.02.2015р. рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25.11.2014р. скасовано і передано справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с. 53 55 т. 2).

Касаційний суд виходив з того, що для покладення на відповідача відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідно встановити, що ОСОБА_4 завдав позивачу шкоду при безпосередньому виконанні своїх трудових обов`язків. Також суд зазначив, що апеляційний суд не встановив характер спірних правовідносин і, відповідно, норму матеріального права, яка підлягає застосуванню до них. Крім того, судом не перевірено, чи не є позовні вимоги у цій справі аналогічні позовним вимогам у справі №2-110/08, що є підставою для застосування наслідків, встановлених пунктом 2 частини першої статті 205 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 27.05.2015р. апеляційні скарги ОСОБА_1 і прокурора Дніпропетровської області в його інтересах відхилено, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25.06.2014р. залишено без змін (а.с. 89 62 т. 2).

Суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції про те, що ОСОБА_4 завдав позивачу шкоду при виконанні дій, які не відносилися до його трудових обов`язків, а також врахував, що вина останнього у привласненні належних ОСОБА_1 грошових коштів не доведена.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.11.2015р. касаційні скарги ОСОБА_1 і прокурора Дніпропетровської області в його інтересах відхилено, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25.06.2014р. та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 27.05.2015р. залишено без змін (а.с. 155 156 т. 2).

Постановою Верховного Суду України від 02.11.2016р. заяву заступника Генерального прокурора України задоволено, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25.06.2014р., ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 27.05.2015р. і ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.11.2015р. скасовано та передано справу на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с. 227 - 231 т. 2).

Приймаючи постанову, Верховний Суд України виходив з того, що після встановлення нікчемності договору про депозитний вклад у справі № 2-110/08 суди не застосували наслідки його недійсності, передбачені статтею 216 ЦК України, у зв`язку з чим ОСОБА_1 позбавлений можливості захистити свої права та повернути грошові кошти за депозитним договором.

Також суд дійшов висновку, що для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків). При цьому під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків слід розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу.

Верховний Суд України вказав, що суди, зазначивши про недоведеність вини ОСОБА_4 та дійшовши висновку про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин статті 1172 ЦК України, не звернули уваги і не надали належної оцінки його перебуванню на день укладення депозитного договору у трудових правовідносинах із банком, заняттю керівної посади, неодноразовому укладенню депозитних договорів у приміщенні банку із іншими вкладниками, та також його притягненню як обвинуваченого у кримінальній справі, порушеній за фактом заволодіння шляхом зловживання своїм службовим становищем чужим майном в особливо великих розмірах, а саме грошовими коштами банку.

Після скасування попередніх судових рішень та повернення справи для розгляду до суду першої інстанції, ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Ткаченко Н.В. від 16.12.2016р. справу прийнято до провадження (а.с.2 т. 3).

При новому розгляді справи (під головуванням судді Ткаченко Н.В.) 23.01.2017р. позивачем уточнено позовні вимоги (а.с.4-8 т. 3), в редакції яких позивач просив стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» борг з урахуванням інфляції за затримку відшкодування шкоди розрахований за період з 26.05.2005 по 10.12.2013 в розмірі 918050 грн, 3% річних в розмірі 110268 грн, за період з 26.05.2005 по 10.12.2013, упущену вигоду (збитки) в розмірі 717457 грн, а всього 1315775 грн. Крім того, інфляційні втрати розраховані за період з 10.12.2013 по 10.02.2017 на суму боргу 1315775 грн, в розмірі 2647076 грн, 3% річних за цей же період в розмірі 125233 грн, упущену вигоду в розмірі 1106224 грн, а загалом 3878533 грн, та моральну шкоду в розмірі 1500000 грн.

29.05.2017р. позивачем подана заява про уточнення позовних вимог (а.с.75-77 т. 3) змінилася сума нарахувань інфляційних втрат, а саме, збільшений та позивачем нараховано інфляційні втрати за період з 10.12.2013 року по 29.05.2017 року, на суму боргу 1315775 грн, яка складається з боргу з урахуванням інфляції за затримку відшкодування шкоди розрахований за період з 26.05.2005 року по 10.12.2013 року в розмірі 918050 грн, 3% річних в розмірі 110268 грн, за період з 26.05.2005 року по 10.12.2013 року, упущену вигоду (збитки) в розмірі 717457 грн., отже загалом з урахування уточнень позову ОСОБА_1 просив стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» 4 123656,87 грн. та моральну шкоду в розмірі 1500000 грн.

16.05.2017р. представник ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся із клопотанням про закриття провадження у справі з підстав п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України (а.с. 62-65 т. 3), 20.06.2017р. подав уточнення до цього клопотання (а.с. 90-93 т. 3) в частині позовних вимог про стягнення: 430000 грн - суми боргу; 225149,17 грн збитків (упущеної вигоди) станом на 10.10.2008 року; 236500 грн суму інфляційних втрат станом на 10.10.2008 року; 43577,26 грн 3% річних станом на 10.10.2008 року, та 1000000 грн. моральної шкоди.

В обґрунтування клопотання представник відповідача посилався на те, що за наслідками розгляду цивільної справи № 2-110/08 рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 31.10.2008р., залишеним без змін в цій частині ухвалою Верховного суду України від 07.10.2009р., ОСОБА_1 з підстав, визначених ст. 625, ст. 1172 ЦК України відмовлено у стягненні з відповідача інфляційних втрат, 3% річних, упущеної вигоди та моральної шкоди.

За наслідками розгляду зазначеного клопотання, ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20.06.2017р. (під головуванням судді Ткаченко Н.В.), закрите провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про відшкодування шкоди і збитків, завданих працівником під час виконання своїх трудових обов`язків в частині позовних вимог про стягнення 430 000 грн суми боргу; 225 149 грн 17 коп - збитків (упущена вигода) станом на 10.10.2008; 236 500 грн - суми інфляційних втрат станом на 10.10.2008; 43 577 грн. 26 коп. - 3% річних станом на 10.10.2008; та 1 000 000 грн моральної шкоди.

Постановляючи цю ухвалу, суд першої інстанції дійшов висновку про тотожність предмету спору у справі №2-110/08 та у справі, що розглядається (№201/3716/13-ц), про однаковий суб`єктний склад сторін та про однакові підстави позову у цих справах (а.с. 103 т. 3).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20.06.2017р. (під головуванням судді Ткаченко Н.В.) відмовлено у задоволенні решти позовних вимог (а.с.104-105 т. 3).

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивач в позовній заяві та під час судового розгляду не надав суду належних доказів наявності моральної шкоди на підтвердження факту заподіяння позивачу відповідачем моральних страждань, та не довів вину відповідача, не надав доказів причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та начебто завданою шкодою. Крім того, суд дійшов висновку, що до деліктних правовідносин, які виникли між сторонами ні підставі рішення суду у зв`язку із визнання правочину нікчемним, норма ст.625 ЦК України не застосовується.

Ухвалами Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25.10.2017р. зазначені рішення та ухвала суду першої інстанції від 20.06.2017р. залишені без змін (а.с. 205 - 213 т. 3).

Постановою Верховного Суду від 20.01.2020р. ухвалу і рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20.06.2017р., а також ухвали Дніпровського апеляційного суду за наслідками їх перегляду від 25.10.2017р. скасовано та справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції (а.с. 93 107 т. 4).

Після скасування попередніх судових рішень та повернення справи для розгляду до суду першої інстанції, ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Федоріщева С.С. від 02.07.2020р. справу прийнято до провадження (а.с. 107 т. 4).

При новому розгляді справи (під головуванням судді Федоріщева С.С.) 01.10.2020р. позивачем знову уточнено позовні вимоги (а.с.112-120 т. 4), в редакції яких позивач просив стягнути з ПАТ КБ ПриватБанк:

-за період з 26.05.2005 року по 10.12.2013 року - борг з урахуванням інфляції за затримку відшкодування шкоди - 918050 грн, 3% річних - 110268 грн, упущену вигоду (збитки) - 717457 грн, а всього 1315775 грн;

-за період з 10.12.2013 року по 29.05.2017 року - борг з урахуванням інфляції за затримку відшкодування шкоди - 2776285,25 грн, 3% річних - 137020,84 грн, упущену вигоду - 1210350,78 грн;

-за період з 26.06.2017 року по 28.03.2018 року інфляційні втрати 372250,12 грн, 3% річних - 93544,87 грн, упущену вигоду - 489651,50 грн;

-за період з 28.03.2018 року по 28.09.2018 року інфляційні втрати 101386,40 грн, 3% річних - 77228,68 грн, упущену вигоду - 384856,26 грн;

-за період з 28.09.2018 року по 01.04.2018 року інфляційні втрати 364664,01 грн, 3% річних - 86260,29 грн, упущену вигоду - 465805,57 грн;

-за період з 02.04.2018 року по 02.04.2020 року інфляційні втрати 151275,87 грн, 3% річних - 197854,35 грн, упущену вигоду - 1154150,37 грн;

-за період з 05.04.2020 року по 07.10.2020 року інфляційні втрати 105183,56 грн, 3% річних - 123256,62 грн, упущену вигоду - 575197,54 грн., а загалом, станом на 07.10.2020 року - 8866122,48 грн, та моральну шкоду в розмірі 2500000 грн.

30.03.2021р. позивачем подана заява про уточнення позовних вимог (а.с. 189 201 т. 4), в редакції якої за період з 01.10.2020 року по 13.04.2021 року він просив стягнути інфляційні втрати 498419,26 грн, 3% річних - 137000,00 грн, упущену вигоду - 639332,44 грн, а загалом, станом на 13.04.2021 року - 10140874,20 грн, та моральну шкоду в розмірі 3000000 грн.

07.04.2021р. представник ПАТ КБ «ПриватБанк» надав заяву про застосування строків позовної даності до вимог позивача та відмову з цих підстав у задоволенні його позовних вимог (а.с. 205-209 т. 4).

Того ж дня, 07.04.2021р. до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив від представника ПАТ КБ «ПриватБанк», у яких, серед іншого, представник просив здійснити поворот виконання в порядку ст. 444 ЦПК України щодо повернення банку грошових коштів у розмірі 432 000 гривень, перерахованих ОСОБА_1 відповідно до меморіального ордеру №7503 від 04.09.2013р. (а.с. 222 - 228 т. 4).

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07.06.2021р. провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про відшкодування шкоди і збитків, завданих працівником під час виконання своїх трудових обов`язків в частині позовних вимог про стягнення 430 000 грн суми боргу; 225 149 грн. 17 коп. - збитків (упущена вигода) станом на 10.10.2008; 236 500 грн - суми інфляційних втрат станом на 10.10.2008; 43 577 грн 26 коп - 3% річних станом на 10.10.2008; та 1 000 000 грн моральної шкоди закрито (а.с. 158 166 т. 5).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07.06.2021р. у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» про відшкодування шкоди і збитків, завданих працівником під час виконання своїх трудових обов`язків відмовлено. У задоволенні заяви АТ КБ «Приватбанк» про поворот виконання рішення суду у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» про відшкодування шкоди і збитків, завданих працівником під час виконання своїх трудових обов`язків відмовлено 168 178 т. 5).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 15.12.2021р. рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07.06.2021р. скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову. У задоволенні заяви АТ КБ «ПриватБанк» про поворот виконання рішення суду у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про відшкодування шкоди і збитків, завданих працівником під час виконання своїх трудових обов`язків відмовлено (а.с. 38 41 т. 6).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 15.12.2021р. ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07.06.2021р. скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції (а.с. 31 37 т. 6).

Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Наумової О.С. від 13.01.2022р. справу прийнято до провадження в частині вимог ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк», за участю Дніпропетровської обласної прокуратури, про відшкодування шкоди і збитків, завданих працівником під час виконання своїх трудових обов`язків в частині позовних вимог про стягнення 430 000 грн. суми боргу; 225 149 грн. 17 коп. - збитків (упущена вигода) станом на 10.10.2008р.; 236 500 грн. - суми інфляційних втрат станом на 10.10.2008р.; 43 577 грн. 26 коп. - 3% річних станом на 10.10.2008р.; та 1 000 000 грн. моральної шкоди (а.с. 47 т. 6).

Скасовуючи ухвалу про закриття провадження від 07.06.2021р. та повернення справи для розгляду до суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку, що сторони та предмет позовів в обох справах (цієї справи і справи № 2-110/2008) є тотожними, однак правові та фактичні підстави позовів у даній справі та справі №2-110/2008 є різними.

Крім того, апеляційний суд зазначив наступне.

Суди встановили, що ОСОБА_1 вніс до каси ЗАТ «КБ «Приватбанк» 430 тис. грн за квитанціями від 18 та 24 лютого, 16 та 28 березня 2005 року, 11, 22, 25 та 26 квітня 2005 року, 12 травня 2005 року та згідно з меморіальним ордером від 16 травня 2005 року з метою зарахування коштів на депозитний рахунок за договором банківського вкладу, укладеного між ОСОБА_1 та ЗАТ «КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Приватбанк», від імені якого діяв заступник відділення банку ОСОБА_4 .

Відповідно до наказу голови правління ЗАТ «КБ «Приватбанк» від 25 лютого 2004 року про внутрішнє переміщення в банку, ОСОБА_4 призначено на посаду заступника директора по індивідуальному бізнесу Правобережного відділення Дніпропетровського районного управління (далі РУ), звільнивши його з посади начальника відділу керівника Індивідуального бізнесу з обслуговування населення.

Перебуваючи на вказаній посаді ОСОБА_4 підписав договір про депозитний вклад від 18 лютого 2005 року, укладений між ЗАТ «КБ «Приватбанк» в особі директора Правобережного відділення Дніпропетровського РУ Добронравої І.І. та ОСОБА_1 , який на підставі зазначеного договору вніс до каси банку кошти на загальну суму 430 тис. грн.

24.05.2005р. управлінням СБУ у Дніпропетровській області порушено кримінальну справу за фактом заволодіння чужим майном в особливо великих розмірах грошовими коштами ЗАТ «КБ «Приватбанк» шляхом зловживання службовими особами Правобережного відділення Дніпропетровського РУ ЗАТ «КБ «Приватбанк» своїм службовим становищем, за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України. 27 вересня 2005 року у зазначеній кримінальній справі винесено постанову про притягнення ОСОБА_4 у якості обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 15 і ч. 5 ст. 191 КК України.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, а отже, підставою цивільно-правової відповідальності як обов`язку відшкодувати шкоду, є заподіяння майнової шкоди.

Зобов`язання із заподіяння шкоди це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.

Загальні положення про відшкодування завданої майнової шкоди закріплені в положеннях статті 1166 ЦК України.

У тих випадках, коли шкоди завдано працівниками під час виконання ними своїх трудових (службових) обов`язків, зобов`язання щодо її відшкодування покладаються на роботодавця (частина перша статті 1172 ЦК України).

Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків).

Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків слід розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу.

Суди також встановили, що наказом голови правління ЗАТ «КБ «Приватбанк» від 25.02.2004р. № 917 ОСОБА_4 з 01.04.2004р. призначено на посаду заступника директора по індивідуальному бізнесу Правобережного відділення Дніпропетровського РУ й звільнено з посади начальника відділу керівника індивідуального бізнесу з обслуговування населення.

Займаючи зазначену посаду, ОСОБА_4 підписав договір про депозитний вклад від 18 лютого 2005 року, укладений між ЗАТ «КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 .

ОСОБА_1 на підставі зазначеного договору певний період часу вносив до каси банку кошти з метою поповнення вкладу й зарахування на депозитний рахунок.

Відповідач не заперечував, що позивач вносив кошти до каси банку, на підтвердження чого касир видавав йому квитанції зі своїм підписом та підписом ОСОБА_4 , кошти зараховувались на транзитний рахунок банку.

Наказом голови правління банку від 23.05.2005р. № 1124 ОСОБА_4 звільнено з посади заступника директора по індивідуальному бізнесу Правобережного відділення Дніпропетровського РУ на підставі п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України.

Апеляційний суд звернув увагу на те, що на момент укладення договору банківського вкладу з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 був офіційно оформленим працівником банку, займав керівну посаду, неодноразово укладав депозитні договори в приміщенні банку з іншими вкладниками, у кримінальній справі, порушеній за фактом заволодіння чужим майном в особливо великих розмірах грошовими коштами банку, шляхом зловживання службовими особами банку своїм службовим становищем, ОСОБА_4 притягнуто до кримінальної відповідальності як обвинуваченого.

Між тим, розглянувши справу за позовом ОСОБА_1 до ЗАТ «КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Приватбанк», про стягнення суми за договором банківського вкладу та відшкодування моральної шкоди, за зустрічним позовом ЗАТ «КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Приватбанк», до ОСОБА_1 про визнання договору недійсним, суд касаційної інстанції дійшов висновку про нікчемність договору про депозитний вклад від 18.02.2005р.

Задоволення вимог ОСОБА_1 про повернення грошових коштів за договором про депозитний вклад можливе у разі чинності такого договору.

Проте зазначений договір визнано судом нікчемним на підставі частини другої статті 1059 ЦК України, оскільки ОСОБА_4 , який діяв від імені банку, не мав повноважень на укладення такого договору, а також при його укладенні не було дотримано письмової форми договору.

Статтею 216 ЦК України передбачено правові наслідки недійсності як нікчемних, так і оспорюваних правочинів, а саме за недійсним правочином кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні все, що вона одержала на виконання такого правочину.

Правові наслідки нікчемного правочину є імперативними і, відповідно до частини четвертої статті 216 ЦК України, не можуть піддаватися змінам за домовленістю сторін.

Визнавши, що договір депозитного вкладу є нікчемним, суд не застосував наслідки його нікчемності, передбачені статтею 216 ЦК України, у зв`язку з чим ОСОБА_1 позбавлено права на захист його прав та повернення грошових коштів за таким договором.

Таким чином, при новому розгляді справи, суду першої інстанції необхідно звернути увагу на ці обставини щодо фактичного позбавлення ОСОБА_1 права на захист його прав та повернення грошових коштів, а також на можливість застосування до спірних правовідносин статті 1172 ЦК України.

Під час розгляду даної справи (у частині вимог після скасування ухвали про закриття провадження) установлено, що дійсно у 2005 році ОСОБА_1 звертався до суду з позовом до ЗАТ КБ «Приватбанк» про стягнення на підставі ст. ст. 625, 1172 ЦК України 430 тис. грн. боргу за договором банківського вкладу, 225 149,17 грн. збитків, 236 500 грн. інфляційних втрат, 3 % річних, пені.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 31.10.2008р. у справі № 2-110/2008 відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову. Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23.04.2009р. рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 31.10.2008р. та додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15.01.2009р скасовано, позов ОСОБА_1 задоволений частково. Стягнуто із ЗАТ «Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суму боргу за вкладом 430 000 гривень, збитки у сумі 225 149 гривень 17 копійок, 236 500 гривень інфляційних витрат по вкладу, 43 577 гривень 26 копійок. - 3% річних, 42 500 гривень пені. В задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди - відмовити

Як видно зі змісту рішення апеляційного суду, 18.02.2005р. між ОСОБА_1 та ЗАТ «КБ «ПриватБанк» в особі директора Правобережного відділення Добронравової І.І.., було укладено договір про депозитний вклад «Стандарт» № SAMDN9728. Відповідно до п.п.1.10 вказаного договору ОСОБА_1 передав банку грошові кошти всього на суму 430 000 грн., за квитанціями № 1 від 18.02.2005 року, № 1 від 24.02.2005 року, № 2 від 16.03.2005 року, № 1 від 28.03.2005 року, № 4 від 11.04.2005 року, № 6 від 22.04.2005 року, № 2 від 25.04.2005 року, № 2 від 26.04.2005 року, № 6 від 12.05.2005 року, меморіальним ордером № 01 від 16.05.2005 року.

Матеріалами справи підтверджено, що вказані грошові кошти були передані ОСОБА_1 працівникам банку у приміщенні банку, що підтверджується відповідними документами виданими банком. Ці обставини не заперечуються самим банком. А тому посилання банку на порушення його працівниками порядку укладення договору, порядку прийняття та оформлення грошових коштів не є підставою для визнання договору недійсним чи нікчемним, оскільки свої зобов`язання перед банком вкладник виконав у повному обсязі, а порушень договору із сторони вкладника не встановлено. Умови цього договору не суперечать вимогам ст. 1059 ЦК України.

Та обставина, що за фактом викрадення грошових коштів у ЗАТ «КБ «Приватбанк» порушена кримінальна справа та проводиться досудове слідство не є підставою, для висновку про спричинення шкоди майну ОСОБА_1 внаслідок злочину, оскільки у ОСОБА_1 виникли правовідносини із банком, а не з його працівниками, які порушили порядок прийняття та повернення грошових коштів.

У задоволенні зустрічного позову ЗАТ «КБ «Приватбанк» відмовлено.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 то, суд задовольняючі ці вимоги. виходив із того, що внесені ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 430 000 гривень йому повернуті не були, не зважаючи на його неодноразові вимоги, починаючи із 26 травня 2005 року, а тому відповідно до вимог ст. 1060 ЦК України вказану суму необхідно стягнути на користь ОСОБА_1 .

На підставі ст.625 ЦК України із боржника необхідно стягнути суму боргу із урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, оскільки інший розмір процентів на випадок не виконання зобов`язання не передбачений договором. Індекс інфляції за період із 26.05.2005 року по 10.10.2008 року склав 155 % , а тому сума заборгованості із врахуванням індексу інфляції буде складати за цей період 666 500 гривень (430 000 грн. х 155%). Три проценти річних за вказаний період будуть складати 43 577, 26 гривень (430000 грн. х 3% : 365 днів х 1233 дні). Також на підставі ст..22 ЦК України підлягають стягненню на користь позивача збитки (упущена вигода), оскільки позивач міг реально одержати доходи із цих коштів при розміщені вкладу під проценти - 15.5% річних (такі відсотки нараховані йому за договором № 2/5805 від в АБ «Укоопспілка». Сума збитків складає 225 149,17 гривень за період із року по 10.10.2008 року (430000 грн. х 15,5% : 365 днів х 1233 дні). Розрахунок 0,1% пені суми простроченого платежу із 10 відсотковим обмеженням за період із 14.06.2005 року по 10.10.2008 року становить 42 500 грн. (425000 грн. х 1215 днів х 0,1% :365 днів = 141472,6 гривень) на підставі ст. 32.2. Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», а тому відповідно до суми заявлених позовних вимог підлягає стягненню із відповідача.

Ухвалою Верховного Суду України від 07.10.2009р. рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 23.04.2009р. скасовано і в частині вирішення позову ОСОБА_1 до ЗАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення суми за договором банківського вкладу та відшкодування моральної шкоди залишено в силі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 31.10.2008р. (тобто про відмову у задоволенні позову). В частині вирішення позову ЗАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про визнання і недійсним договору рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 31.10.2008р. скасовано.

Судом установлено, що від імені банку договір уклав заступник директора відділення банку Липовський Ф.А., який повноважень на укладання такого договору не мав. Отримані за договором від ОСОБА_1 грошові кошти були зараховані не на рахунок депозитного вкладу, що зазначений у договорі, а на транзитний рахунок. Депозитний рахунок на підставі договору банком не відкривався і в програмному комплексі банку він відсутній. Відсотки за цим договором банком не нараховувалися. Внесення ОСОБА_1 30 000 грн. за меморіальним ордером банківськими документами взагалі не підтверджено. Окрім того, судом установлено, що зараховані на транзитний рахунок кошти в подальшому були зараховані на картковий рахунок платіжної картки VISA, оформленої на ім`я ОСОБА_1 , та були зняті. Встановивши, що спірний договір від імені банку укладено неуповноваженою на те особою і що банк в наступному цього договору не схвалив, а також те, що внесення грошової суми не підтверджено документами, що відповідає вимогам, встановленим нормативними актами у сфері банківської діяльності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про нікчемність зазначеного договору. Таким чином, апеляційним судом помилково скасовано рішення суду першої інстанції. Разом з тим, правильно встановивши, що спірний договір є нікчемним, суд першої інстанції помилково визнав його недійсним, адже відповідно до положень ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсність нікчемного правочину встановлена законом (ч. 2 ст. 1059 ЦК України), а тому визнання його недійсним судом не вимагається. За таких обставин рішення суду першої інстанції в цій частині скасовано.

Отже, як установлено із наведених судових рішень, у 2005 році ОСОБА_1 вже звертався до суду з позовом до ЗАТ КБ «Приватбанк» про стягнення на підставі ст. 1172 ЦК України 430 тис. грн. боргу за договором банківського вкладу, 225149,17 грн. збитків, 236 500 грн. інфляційних втрат, 3 % річних, пені.

При огляді матеріалів справи № 2-110/2008, судом установлено, що на а.с. 179 18 т. 2 цієї справи міститься уточнена позовна заява, у якій позивач посилався на норми ч. 1 ст. 1172 УК України і вважав, що шкода, заподіяна працівником банку має відшкодовуватися юридичною особою. Посилаючись на норми ч. 1 ст. 1172 ЦК України просив стягнути з банку 430000,00 грн., та інші похідні суми.

При цьому, як видно зі змісту рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 31.10.2008р. у справі № 2-110/2008, суд узяв до уваги уточнені вимоги ОСОБА_1 , вказавши, що «Також у уточненні до позову зазначив, що відповідно до ст. 1172 ЦК України юридична особа відшкодовує шкоду, завдану їх працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків». Тобто, ці вимоги були предметом розгляду.

Відтак, остаточним судовими рішенням у справі №2-110/2008 позивачеві відмовлено у задоволенні позовних вимог про стягнення шкоди, заподіяної працівником банку з підстав, визначених ч. 1 ст. 1172 ЦК України.

Згідно із ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративні справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової визначеності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів (пункт 61 рішення ЄСПЛ у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], No. 28342/95, ECHR 1999-VII).

Базове тлумачення принципу res judicata вміщено в рішеннях ЄСПЛ від 03.12.2003 у справі «Рябих проти Росії», від 09.11.2004 у справі «Науменко проти України», від 18.11.2004 у справі «Праведная проти Росії», від 19.02.2009 у справі «Христов проти України», від 03.04.2008 у справі «Понамарьов проти України», в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності.

Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (пункт 52 рішення ЄСПЛ у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), № 52854/39, ECHR 2003-IX, пункт 46 рішення ЄСПЛ у справі «Устименко проти України» № 32053/13).

Отже, забезпечення принципу res judicata є однією з найважливіших засад гарантування державою реалізації права людини на справедливий суд.

Враховуючи викладене, здійснення перегляду судового рішення, яке набрало законної сили та є чинним, є порушенням принципу правової певності як однієї з найважливіших засад гарантування державою реалізації права людини на справедливий суд, оскільки таке рішення не може бути поставлено під сумнів, а здійснення перегляду цього рішення не є виправданим та обґрунтованим, оскільки може мати наслідком порушення прав інших осіб, які покладаються на чинність рішення, здійснюючи свої права та обов`язки протягом усього часу чинності цього рішення.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 31.10.2008р. у справі № 2-110/2008 набрало законної сили 07.10.2009р., тобто є остаточним.

З урахуванням викладеного, суд доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_5 про стягнення шкоди, яка розглядається фактично з 2013 року, зводяться фактично до перегляду остаточного рішення суду лише з однією метою домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, у зв`язку із чим позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Суд додатково звертає увагу на те, що Верховний Суд у постанові від 20.01.2020р., якою ухвалу і рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20.06.2017р., а також ухвали Дніпровського апеляційного суду за наслідками їх перегляду від 25.10.2017р. скасував і справу направив на новий судовий розгляд до суду першої інстанції (а.с. 93 107 т. 4), зазначив, що питання щодо стягнення відповідних сум може вирішуватися лише після встановлення наявності чи відсутності правових підстав для покладення на банк обов`язку відшкодувати ОСОБА_1 зазначену суму у розмірі 430 000 гривень у порядку статті 1172 ЦК України як шкоду, завдану його працівником. У даній справі суди закрили провадження в частині вимог щодо стягнення 430 000 гривень, у справі № 2-110/2008 у задоволенні відповідної вимоги суд відмовив, а добровільна сплата банком цієї суми відбулася у порядку виконання рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 липня 2013 року, яке у подальшому скасоване.

Таким чином, судами не вирішено питання щодо наявності чи відсутності правових підстав для стягнення з AT КБ «ПриватБанк» 430 000 гривень у відшкодування шкоди, завданої його працівником, що є обов`язковою передумовою для вирішення по суті позовних вимог про стягнення збитків, трьох процентів річних, інфляційних втрат, а також відшкодування моральної шкоди.

Як видно із матеріалів справи, наказом голови Правління банку від 23.05.2005р. № 1124 ОСОБА_4 звільнено з посади заступника директора по індивідуальному бізнесу Правобережного відділення Дніпропетровського РУ на підставі п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України (одноразове грубе порушення трудових обов`язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також службовими особами податкових та митних органів, яким присвоєно спеціальні звання, і службовими особами центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами).

Суд зазначає, що одними із основних засад цивільного судочинства є змагальність сторін (ст. 2 ЦПК України). Відповідно до ч.ч. 1 - 3 ст. 12 ЦПК України ц ивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (допустимі докази). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Водночас, під час розгляду справи суду не представлено належних і допустимих доказів того, що шкода у розмірі 430 000 гривень заподіяна позивачеві саме внаслідок винних дій працівника банку і, як наслідок, має бути відшкодована з підстав, визначених у ч. 1 ст. 1172 ЦК України. Позивач не звертався упродовж всього розгляду справи із відповідними клопотаннями про витребування доказів, які підтверджують, що ОСОБА_4 звільнено з посади заступника директора на підставі п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України саме через порушення, що призвели до завдання шкоди позивачеві

Згідно матеріалів справи, 24.05.2005 року за фактом заволодіння чужим майном в особливо великих розмірах - грошовими коштами ЗАТ «КБ «ПриватБанк», шляхом зловживання службовими особами Правобережного відділення ДРУ ЗАТ «КБ «ПриватБанк» своїм службовим становищем, за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України, Управлінням СБУ у Дніпропетровській області була порушена кримінальна справа №131, а 27.09.2005р. у зазначений кримінальній справі винесено постанову про притягнення ОСОБА_4 як обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 15 i ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 366 КК України.

27.09.2005р. винесено постанову про притягнення ОСОБА_4 у якості обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 5 ст. 191 , ч. 2 ст. 15 і ч. 5 ст. 191, ч.2 ст. 366 КК України. В зв`язку з тим, що місце перебування ОСОБА_3 не було встановлене, в той же день він був оголошений у розшук. 28 вересня 2005 року на підставі клопотання слідчого про обрання відносно ОСОБА_6 запобіжного заходу - взяття під варт від 27.09.05 року, суддею Бабушкінського районного суду Дніпропетровська було винесено постанову про затримання обвинуваченого доставку його в суд для вирішення питання про обрання запобіжного заходу. На даний час досудове слідство у кримінальній справі № 131 зупинено на підставі п.1 ч. 1 ст.206, ст.207 КПК України, тобто у зв`язку з тим, ще місцезнаходження обвинуваченого ОСОБА_3 невідоме.

Відомостей про притягнення ОСОБА_3 до кримінальної відповідальності за кримінальний злочин, внаслідок якого позивачеві заподіяна шкода також суду не надано.

Стосовно застосування наслідків нікчемності правочину, передбачених статтею 216 ЦК України, які суд не застосував, у зв`язку з чим ОСОБА_1 позбавлено права на захист його прав та повернення грошових коштів за таким договором, то наслідки нікчемності правочину мали бути застосовані при розгляді справи № 2-110/2008 року, однак вони судом не застосовані.

Також під час розгляду справ № 2-110/2008 і №2-10369 судами було встановлено, що зараховані на транзитний рахунок кошти в подальшому були зараховані на картковий рахунок платіжної картки VISA, оформленої на ім`я ОСОБА_1 , та були зняті. Означене додатково вказує про безпідставність вимог про стягнення з банку суми шкоди і збитків, завданих працівником під час виконання своїх трудових обов`язків в частині позовних вимог про стягнення суми боргу, збитків (упущена вигода), суми інфляційних втрат станом, 3% річних станом на 10.10.2008р. та моральної шкоди.

Щодо строків позовної даності.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Саме такої позиції дотримуються суді при розглядів спорів (зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц тощо).

Вирішуючи питання про застосування строків позовної даності, про що заявив відповідач, суд вважає, що відсутні підстави для застосування позовної давності, оскільки у задоволенні позову відмовлено по суті.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат на підставі ст. 141 ЦПК України, та приймаючи до уваги, що позивач при первісному поданні позову був звільнений від сплати судового збору на підставі п. 7 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» та в задоволені позовних вимог відмовлено судові витрати по справі відносяться на рахунок держави.

Питання про поворот виконання рішення суду може бути вирішене у порядку ч.ч. 9, 10 ст. 444 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76-82, 89, 128-131, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про відшкодування шкоди і збитків, завданих працівником під час виконання своїх трудових обов`язків в частині позовних вимог про стягнення 430000 грн. суми боргу; 225149 грн. 17 коп. збитків (упущена вигода) станом на 10.10.2008р.; 236500 грн. суми інфляційних втрат станом на 10.10.2008р.; 43577 грн. 26 коп. 3% річних станом на 10.10.2008р.; та 1000000 грн. моральної шкоди відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Повний текст рішення виготовлений 08 вересня 2022 року.

Суддя Наумова О.С.