П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 вересня 2022року м. Київ

Справа № 757/2208/22-ц

Провадження: № 22-ц/824/8009/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Вербової І.М., Нежури В.А.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу адвоката Селютіна Костянтина Сергійовича в інтересах ОСОБА_1

на рішення Печерського районного суду міста Києва від 24 травня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Бусик О.Л.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди,

в с т а н о в и в :

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що органи досудового розслідування поза межами розумного строку не завершили належним чином розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 14 липня 2020 року № 0001418 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 365 КК України за його заявою. Внаслідок бездіяльності органів досудового розслідування йому, позивачу, завдано моральної шкоди, яка виразилась у значному триваючому психологічному напруженні, душевному стражданні та розчаруванні в правоохоронній системі, а саме внаслідок безпідставного невнесення відомостей до ЄРДР по поданій ним, ОСОБА_1 , заяві, а потім безпідставного невизнання його потерпілим у вказаному кримінальному провадженні, в результаті чого, майже шість місяців досудового розслідування було витрачено лише на судові оскарження бездіяльності слідчих ТУ ДБР. Навіть після цього, слідчі ТУ ДБР продовжили затягувати строки досудового розслідування, наслідком чого стало закриття кримінальної справи на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку із закінченням строків досудового розслідування. Відсутність в кримінальному процесуальному законодавстві правових підстав для поновлення строків досудового розслідування назавжди позбавило його сподівань досягти справедливості. За наведених обставин, просив суд стягнути з Державного бюджету України на свою користь моральну шкоду в сумі 100 000 грн, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 24 травня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 про відшкодування шкоди відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Селютін К.С. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції не надано правової оцінки доводам, якими було обґрунтовано наявність підстав для відшкодування моральної шкоди. Суд проігнорував той факт, що заявляючи вимогу про відшкодування моральної шкоди, позивач посилався на незаконну бездіяльність відповідача, яка полягала у невнесенні ним відомостей до ЄРДР, незаконного невизнання його потерпілим, затягування строків досудового розслідування, навмисне їх не продовження у строки, визначені законом, і незаконність цих дій встановлена судовимирішеннями. Суд першої інстанції залишив поза увагою висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 22.01.2020 року у справі № 560/798/16, в якій вказано, що психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли наслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляд погіршення здоров`я, можуть свідчити про заподіяння їй моральної шкоди. Також вказав, що заявлений позивачем розмір моральної шкоди є достатнім, розумним та справедливим, а зменшення такого розміру буде сигналом для не доброчесних правоохоронців безкарно продовжувати протиправні дії по відношенню до пересічних громадян.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 11 липня 2022 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ТУ ДБР, розташованого у м. Києві, заперечувала проти апеляційної скарги та зазначила, що сам факт прийняття слідчим процесуального рішення не свідчить про заподіяння позивачу шкоди та наявність підстав для її відшкодування. Позивачем не обґрунтовано факту заподіяння йому моральної шкоди діями чи бездіяльністю ТУ ДБР, розташованим у м. Києві, та співвідношення розміру компенсації за завдану моральну шкоду будь-яким діям відповідача. Просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, 04 травня 2020 року ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 звернувся до в.о. директора ДБР Соколова О.В. із заявою про кримінальне правопорушення в порядку ст. 214 КПК України. У вказаній заяві ОСОБА_3 просив внести в порядку та строки, передбачені ст. 214 КПК України, відомості до ЄРДР по даній заяві та розпочати розслідування фактів, викладених в ній. Витяг з ЄРДР просив направити на електронну адресу заявника.

11 травня 2020 року ОСОБА_3 подав до Шевченківського районного суду м. Києва скаргу в порядку ст. 303 КПК України на бездіяльність уповноваженого слідчого Територіального управління ДБР, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР після отримання заяви про кримінальне правопорушення.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 01 червня 2020 року скаргу ОСОБА_3 задоволено. Зобов`язано уповноважену особу (слідчого) Територіального управління ДБР внести до ЄРДР відомості про кримінальне правопорушення, розпочати досудове розслідування за заявою адвоката Селютіна К.С. від 04 травня 2020 року №04/05-20.

14 липня 2020 року внесено відомості до ЄРДР та розпочато досудове розслідування № 0001418 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.365 КК України.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2020 року скасовано постанову слідчого Другого слідчого відділу ТУ ДБР, розташованого у м. Києві, Василишина Р.В. від 17.08.2020 року про відмову у задоволенні клопотання про визнання потерпілим у кримінальному провадженні № 0001418 та зобов`язаного останнього прийняти вмотивоване рішення.

05 серпня 2021 року постановою старшого слідчого першого слідчого відділу Територіального управління ДБР Василишена Р.В. закрито кримінальне провадження №0001418 у зв`язку із закінченням строків досудового розслідування.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено того факту, що внаслідок бездіяльності слідчого ТУ ДБР йому завдано моральну шкоду, а також причинного зв`язку між шкодою і протиправною поведінкою відповідача.

Перевіряючи такі висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно зі статтею 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади органів місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень.

На підставі вказаної норми права відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державної влади.

Відповідно до статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема, органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до змісту статті 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, а також рішення слідчого про закриття кримінального провадження.

За правилом частини другої статті 307 КПК України ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.

Отже, в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду.

Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності.

Наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди. При цьому, не будь-яке рішення слідчого судді свідчить про протиправність дій державних органів, а мають значення конкретні обставини, встановлені таким рішенням. При встановленні в порядку судового контролю слідчим суддею протиправності дій чи бездіяльності слідчих органів для вирішення питання про відшкодування шкоди необхідним є доведення заподіяння такими діями (бездіяльністю) моральної шкоди та, відповідно, наявність причинно-наслідкового зв`язку між такими діями (бездіяльністю) та заподіяною шкодою.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 641/2328/17, від 31 жовтня 2018 року у справі № 646/5224/17, від 23 січня 2019 року у справі № 638/1413/17, від 01 квітня 2020 року у справі № 641/7772/17, від 30 червня 2020 року у справі № 641/7984/17, від 16 листопада 2020 року у справі № 686/1527/20, від 13 січня 2020 року у справі № 227/2572/19, від 25 січня 2021 року у справі № 227/4410/19, від 25 березня 2021 року у справі № 227/3052/19, від 26 липня 2021 року у справі № 596/818/20, що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах.

Реалізація особою її права на оскарження рішення, дії чи бездіяльності слідчого або прокурора під час досудового розслідування у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законом у разі задоволення таких скарг, за висновком Верховного Суду, становить достатньо справедливу сатисфакцію з відшкодування шкоди, яку зазнав позивач.

Такий висновок узгоджується з рішеннями Європейського суду з прав людини від 25 липня 2001 року у справі «Перна проти Італії» та від 09 лютого

2007 року «Білуха проти України», де встановлено, що визнання судом порушення саме по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію за шкоду, завдану особі.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування матеріальної чи моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Для відшкодування моральної шкоди необхідно встановити та довести наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення. Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Причинно-наслідковий зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без будь-яких додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння.

Отже, деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Необхідними елементами складу цивільного правопорушення, як підстави деліктної відповідальності, є шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою винної особи. Відсутність хоча б однієї складової виключає обов`язок по відшкодуванню шкоди.

Тобто, позивач повинен надати докази як на підтвердження протиправних дій чи бездіяльності службової особи органу державної влади, так і докази спричинення йому шкоди, а також наявності причинного зв`язку між діями, бездіяльністю заподіювача та спричиненою шкодою.

Статтями 12, 80 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторони, суд не може збирати докази за власною ініціативою.

Отже, відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що позивачем не доведено заподіяння йому моральної шкоди внаслідок винесення постанови про закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків досудового розслідування, встановлення факту протиправності дій слідчого, факту наявності причинно-наслідкового зв`язку між шкодою та протиправними діями (бездіяльністю) ТУ ДБР та його вини в заподіянні цієї шкоди.

При цьому, слід відмітити, що позивач не був позбавлений права на оскарження постанови слідчого ТУ ДБР відповідно до ст.ст. 303, 304, ч. 5 ст. 284 КПК України, проте таким правом не скористався.

Ухвали суду, якими було зобов`язано уповноважену особу (слідчого) ТУ ДБР внести до ЄРДР відомості про кримінальне правопорушення, а також ухвали суду про скасування постанови слідчого про відмову у визнанні потерпілим свідчить про реалізацію ОСОБА_1 передбаченого КПК України права на оскарження процесуальних рішень слідчого і не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, як він помилково вважає.

Сам факт скасування постанов слідчого не свідчить про протиправність дій слідчого та завдання моральної шкоди позивачу, не має наслідків цивільно-правового характеру, ураховуючи, що права та інтереси позивача вже були поновлені ухвалами слідчих суддів Шевченківського та Печерського районних судів м. Києва.

Доводи апеляційної скарги, щодо невідповідності висновку суду першої інстанції правовому висновку Верховного Суду, викладеному у справі

№ 560/798/16, колегія суддів відхиляє, оскільки правовідносини у цій справі не є подібними зі справою, яка переглядається, у них встановлені різні фактичні обставини та підстави звернення до суду.

Так, у справі № 560/798/16, розглянутій в порядку адміністративного судочинства, предметом спору було визнання протиправною бездіяльність Дубровицької міської ради щодо неприйняття рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, зобов`язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди. Фактичні обставини справи, підстави позову та нормативно-правове регулювання спірних правовідносин у зазначеній справі не є тотожним зі справою, що переглядається.

Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин із метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

При цьому, під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.

Апеляційна скарга за своїм змістом є повторенням правової позиції, викладеної в позовній заяві, аргументи якої знайшли належну оцінку в рішенні суду першої інстанції. Доводів на спростування висновків суду апеляційна скарга не містить.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції повно і всебічно досліджено наявні у справі докази та дана їм належна правова оцінка, правильно встановлено обставини справи, в результаті чого ухвалено законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

За таких підстав, апеляційна скарга адвоката Селютіна К.С. в інтересах ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Печерського районного суду міста Києва від 24 травня 2022 року залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Селютіна Костянтина Сергійовича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 24 травня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді І.М. Вербова

В.А. Нежура