ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/671/22 Справа № 201/2500/21 Суддя у 1-й інстанції - Антонюк О. А. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 вересня 2022 року Діпровський Апеляційний суд у складі: головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

за участю секретаря Піменової М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 липня 2021 року, -

В С Т А Н О В И В:

12 березня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики та судових витрат, позовні вимоги не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач в своєму позові посилається на те, що 28 жовтня 2019 року відповідач взяла у неї в борг грошову суму, про що було складено договір позики у вигляді простого письмового договору, розписки, були обумовлені умови користування грошима (відсотки, відповідальність та інш.) і умови їх повернення. Гроші відповідачем отримані і використані в своїх інтересах, але в оговорений термін гроші позивачу відповідач в повній сумі не повернув, на прохання позивача добровільно вирішити спір відповідач не відповів нічого. Позивачу завдана шкода. Звернення до правоохоронних органів ні до чого не призвели. Позивач просив стягнути з відповідача вказаний борг з передбаченими договором сторін втратами, судовими витратами, задовольнивши позов в повному обсязі (а.с.1-2).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 липня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики - задоволенні.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики від 28 жовтня 2019 року в сумі 8 700 євро, що складає 291 941 грн. 55 коп., а також стягнуто витрати з ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 - сплачений при подачі позову судовий збір в сумі 2 919 грн. 43 коп. (а.с.34-37)

Не погодившись з рішенням, ОСОБА_2 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі (а.с.40-45) .

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що за договором позики грошей від 28 жовтня 2019 року, оформленого в вигляді простого письмового договору між позивачем ОСОБА_1 і відповідачем ОСОБА_2 цей день, 28 жовтня 2019 року, відповідач отримав в борг від позивача кошти в сумі 8 700 євро (що еквівалентно зараз 291 941 грн. 55 коп.) на умовах зворотності, відплатності та строковості, про що було складено письмовий договір, оформлений в вигляді договору - розписки, окремої розписки про отримання коштів. Вказаною угодою позики передбачалися умови користування і повернення коштів, штрафні санкції, відсотки і що строком повернення відповідачем грошей позивачу повинно бути за вимогою позивача, але не пізніше 22 грудня 2019 року. Про отримання вказаних коштів відповідачем позивачу в цей же день 28 жовтня 2019 року складено розписку. Вказані кошти відповідачем та на вимогу позивача в повному обсязі в зазначений термін не повернуті.

Задовольняючи позовні вимоги суд 1 інстанції виходив з того, що позовні вимоги є доведеними та обґрунтованими.

Вказані висновки суду 1 інстанції відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Так, відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) безоплатно передає другій стороні (позикодавцеві) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Договір вважається укладеним з моменту передання грошей. На підтвердження укладення договору позики може бути надана розписка. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання повинно виконуватися належним чином, у відповідності до умов договору.

Згідно ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється з підстав, встановлених договором або Законом, зокрема, шляхом виконання.

Як вбачається з матеріалів справи, договір позики є правомірним, оскільки його недійсність законом прямо не встановлена та судом він недійсним не визнаний, зобов`язання за договором не припинено ані шляхом його виконання, ані з інших підстав, встановлених Законом.

Відповідачкою належними та допустимими доказами не спростовано посилання позивача щодо отримання позики в зазначеному розмірі, яка й до тепер не повернута позивачу, а тому договір повинен виконуватися, виходячи зі змісту норм матеріального права та з урахуванням умов і змісту самого договору.

Відповідач в порушення вимог ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України, не надав доказів та не вказав на них під час розгляду справи щодо припинення зобов`язання його виконанням, проведеним належним чином, не спростував розмір заборгованості, як і не надав доказів на спростування розрахунку, наданого позивачем, а тому суд обґрунтовано стягнув суму боргу з урахування індексу інфляції та трьох відсотків річних.

Враховуючи зазначене, колегія суддів погоджується з обґрунтованими висновками суду 1 інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову. При цьому підстави для застосування позовної давності відсутні, оскільки про таке застосування відповідачкою не заявлялося.

Доводи апелянта з приводу безпідставності висновку суду 1 інстанції щодо отримання грошових коштів відповідачем, є необґрунтованими, оскільки, як вбачається з розписки (а.с.3) відповідач отримав у борг у позивача 8 700,00 євро, які зобов`язалася повернути до 22.12.2019 року.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів, робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

Зазначене узгоджується з правовою позицією, висловленою ВСУ в Постанові від 11.11.2015 року за № 6-1967цс15.

Апелянт до суду апеляційної інстанції заяву про призначення почеркознавчої експертизи не подавала.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що вона не писала, не підписувала вказану боргову розписку та не отримувала кошти, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки апелянтом на підтвердження своїх заперечень не надано належних та допустимих доказів, а тому такі посилання є не обґрунтованими та не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої заперечення та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст. 259, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 липня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: