Номер провадження: 22-ц/813/1554/22
Справа № 2-2134/2010
Головуючий у першій інстанції Буран О.М.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.09.2022 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Князюка О.В., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом Акціонерного комерційного банку «Правекс-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за відкриття кредитної лінії, на заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Буран О.М. 28 жовтня 2010 року у м. Одеса, -

встановила:

У вересні 2009 року АКБ «Правекс-Банк» звернулось до суду зі вказаним позовом, в якому просило стягнути з відповідача на користь банку заборгованість за договором кредитної лінії, укладеного між сторонами 27 березня 2007 року № 3175-011/07Ф, в сумі 312 791 євро, що становить еквівалент 3 566 589,68 грн., та судові витрати у справі.

В обґрунтування заявлених вимог Банк посилався на те, що 27 березня 2007 року між банком та ОСОБА_1 було укладено договір про відкриття кредитної лінії № 3175-011/07Ф, за умовами якого позивач надав відповідачу кредитну лінію в іноземній валюті з лімітом кредитування 231 700 євро для споживчих цілей, строком користування до 27 березня 2010 року, зі сплатою відсотків за весь час фактичного користування кредитними коштами у розмірі 14 % річних.

У зв`язку із тим, що позичальник належним чином свої обов`язки не виконував, виникла прострочена заборгованість, на підставі чого Банк просив позов задовольнити.

Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 28 жовтня 2010 року позов було задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АКБ «Правекс-Банк» заборгованість за кредитом в сумі 312 791 євро, що становить еквівалент 3 566 589,68 грн., 1 700 грн. витрат зі сплати держмита та 30 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення справи.

Вказане судове рішення було оскаржене в апеляційному порядку представником ОСОБА_1 . В апеляційній скарзі заявник просив рішення суду першої інстанції скасувати, та постановити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

На думку апелянта, судом не було враховано, що матеріали справи не містять доказів отримання ОСОБА_1 кредитних коштів. Крім того, у поясненні до апеляційної скарги представником апелянта зазначено, що Банк не пред`являв до ОСОБА_1 письмову вимогу про дострокове повернення кредиту і сплати відсотків за користування кредитом, та письмово не сповіщав позичальника про припинення строку користування кредитом, у зв`язку із чим вимоги Банку щодо дострокового погашення кредиту є неправомірними.

Апеляційний суд Одеської області рішенням від 15 грудня 2016 року заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 28 жовтня 2010 року скасував, ухвалив нове рішення, яким у задоволенні позову Банку відмовив.

Постановою Верховного Суду від 27 травня 2020 року касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Правекс-Банк» було задоволено частково. Рішення апеляційного суду Одеської області від 15 грудня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до апеляційного суду.

Сторони про розгляд справи на 06.09.2022 року були сповіщені належним чином.

Заяв, клопотань на адресу Одеського апеляційного суду від сторін по справі не надходило.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд, з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутності сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, 27 березня 2007 року між АКБ «Правекс-Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 3175-011/07Ф, за умовами якого позичальник отримав кредит у сумі 231 700 євро строком з 27 березня 2007 року по 27 березня 2010 року, із сплатою 14 % річних за користування кредитними коштами.

У зв`язку із неналежним виконанням відповідачем умов кредитного договору, у останнього перед Банком виникла заборгованість, яка станом на 07 вересня 2009 року становила 231 681 євро основного боргу, 17 691,00 євро відсотків, нарахованих за період з 01 жовтня 2008 року по 17 лютого 2009 року, 58 550 євро пені за несвоєчасне повернення кредиту за період з 11 вересня 2008 року по 07 вересня 2009 року, 4 869 євро пені за несвоєчасне повернення відсотків за період з 11 листопада 2008 року по 07 вересня 2009 року.

Право та порядок дострокового стягнення банком заборгованості за договором кредиту сторони передбачили в пунктах 7.1.6, 7.1.9, 7.1.10, 7.1.11 Кредитного договору.

Згідно з пунктом 7.1.6 Договору кредиту при настанні подій, зазначених в пунктах 4.3, 9.4, 9.7 цього договору, банк має право достроково стягнути заборгованість у повному обсязі за рахунок закладеного майна або звернути стягнення на грошові кошти , майно, що належать позичальникові.

Згідно пункту 7.1.9 договору кредиту, у разі невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань з погашення основної суми заборгованості за кредитом або відсотками за його користування, банк має право видати наказ про примусову оплату боргового зобов`язання шляхом списання грошових коштів з рахунку позичальника в національній валюті або в іноземній валюті.

Шляхом підписання цього договору сторони дійшли згоди про те, що у разі виникнення у позичальника прострочення зі сплати відсотків за користування кредитом або виникнення прострочення з погашення чергової частини кредиту, відповідно до графіку зменшення ліміту кредитування, термін користування кредитом, зазначений пункті 1.2 договору припиняється завчасно на 10-й день місяця, наступного за місяцем, в якому виник факт прострочення. Про припинення терміну користування кредитом банк письмово повідомляє позичальника (пунктом 4.3 договору кредиту).

Частиною першою статті 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Наявними у матеріалах справи належними доказами, не спростованими відповідачем, встановлено, що ОСОБА_1 користувався кредитними коштами, однак, неналежним чином виконував умови кредитного договору, внаслідок чого утворилася заборгованість.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що він не отримував суму грошових коштів, зазначену у Кредитному договорі, є безпідставними та спростовуються, зокрема, Заявою на видачу готівки від 27 березня 2007 року, підписану власноруч відповідачем, згідно якої ОСОБА_1 отримав, на виконання Кредитного договору № 3175-011/07Ф, суму 231 700,00 євро (т.1 а.с.165).

Крім того, з виписки руху коштів за рахунком (т.1 а.с. 164) також вбачається, що ОСОБА_1 отримав та використовував кредитні кошти, далі неодноразово порушував умови договору, бо не сплачував обов`язкові платежі у встановлені строки, що і стало підставою для нарахування штрафних санкцій у вигляді відсотків.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто, дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

З огляду на викладене, колегія суд враховує той факт, що власноручно підписаний відповідачем Кредитний договір від 27 березня 2007 року, умови якого не оскаржувались ОСОБА_1 , містить обов`язок повернення кредиту, сплату відсотків щомісячними платежами упродовж строку кредитування, та інформацію про відповідальність при невиконанні зобов`язань за несвоєчасне погашення заборгованості. Тобто, сторони погодили у порядок, строки виконання зобов`язання та визначили міру відповідальності за порушення його виконання, у зв`язку із чим вимоги Банку про стягнення з відповідача заборгованості за договором є доведеними та такими, що підлягають задоволенню.

При цьому, згідно з розрахунком (т.1 а. с.13) загальної заборгованості, станом на 07.09.2009 року сума основного боргу складала 231 681,00 євро. За період з 01.10.2008 року по 17.02.2009 року відповідачем не погашені нараховані відсотки за користування кредитом у розмірі 17 691,00 євро, що еквівалентно 201 721 грн.

За несвоєчасне повернення кредиту за період з 11.09.2008 року по 07.09.2009 року відповідачу нарахована пеня у розмірі 58 550,00 євро, та за несвоєчасне повернення відсотків за період з 11.11.2008 року по 07.09.2009 року нарахована пеня у розмірі 4 869,00 євро, що еквівалентно 55 518,62 грн.

Таким чином, загальна сума заборгованості, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь АКБ «Правекс-Банк», складає 312 791,00 євро, що еквівалентно 3 566 589,68 гривень.

Що стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 про передчасність звернення Банком до суду з даним позовом, оскільки Банк не виконав пункт 4.3 договору кредиту, то колегія суддів зазначає наступне.

Згідно частин першої та третьої статті 3 ЦПК України в редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною.

Право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК України, статті 3 і 4 ЦПК України у вказаній редакції Кодексу).

Пунктом 3 Рішення Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року № 15-рп/20002 встановлено, що обов`язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб`єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту.

Право на судовий захист не позбавляє суб`єктів правовідносин можливості досудового врегулювання спорів. Це може бути передбачено цивільно-правовим договором, коли суб`єкти правовідносин добровільно обирають засіб захисту їхніх прав. Досудове врегулювання спору може мати місце також за волевиявленням кожного з учасників правовідносин і за відсутності у договорі застереження щодо такого врегулювання спору.

Таким чином, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення. Заочне рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 28 жовтня 2010 року постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Крім того, згідно з ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову, - на відповідача.

У зв`язку із наведеним, колегія суддів доходить до висновку, що з ОСОБА_1 на користь АКБ «Правекс-Банк» підлягають стягненню судові витрати у справі в сумі 3 400 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 28 жовтня 2010 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного комерційного банку «Правекс - Банк» () судові витрати у справі в сумі 3 400 гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 16 вересня 2022 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді О.В. Князюк

О.М. Таварткіладзе