Єдиний унікальний номер справи 333/4031/22
Номер провадження 2-з/333/110/22
УХВАЛА

Іменем України

про забезпечення позову

13 вересня 2022 року місто Запоріжжя

Комунарський районний суд міста Запоріжжя у складі: головуючого-судді Стоматова Е.Г., розглянувши заяву представника заявника ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) адвоката Шоніної Олени Валеріївни ( АДРЕСА_2 ), заінтересовані особи: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_4 ), приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Сенченко Катерина Валеріївна ( АДРЕСА_5 ), приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Масловець Людмила Сергіївна ( АДРЕСА_6 ) про забезпечення позову про визнання недійсними довіреності, посвідченої від імені померлого, та договору купівлі-продажу квартири, до подання позовної заяви,

ВСТАНОВИВ:

До Комунарського районного суду м. Запоріжжя надійшла заява про забезпечення позову до подання позовної заяви, у якій заявник просить суд в якості забезпечення позову: вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту (заборону відчуження) на квартиру АДРЕСА_7 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 060) та заборони вчинення щодо неї будь-яких реєстраційних дій до набрання законної сили рішенням у даній цивільній справі.

Вимоги заяви про забезпечення позову мотивовано тим, що у березні 2022 помер батько позивача ОСОБА_4 . Про смерть батька позивач дізнався випадково, коли він перестав виходити на зв`язок, позивач прибув за місцем його проживання ( АДРЕСА_8 ), проте двері ніхто не відчинив. Зазначу, що вказана квартира була єдиним житлом батька позивача, яка належала йому на праві приватної власності. Викликавши працівників правоохоронних органів, позивач дізнався, що батько помер у квартирі. Згідно довідки про причину смерті від 29.03.2022, виданої відділом судово-медичної експертизи трупа та чергових експертів встановити причину смерті не виявляється можливим через гнильні зміни. Смерть настала ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Здійснивши поховання батька, 28.04.2022 позивач звернувся за заведенням спадкової справи до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Масловець Л.С. Спадкова справа була заведена за №73/2022. Позивач ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем за законом, який прийняв спадщину.

Здійснюючи прибирання квартири, позивач, прийшовши черговий раз, не зміг потрапити до неї у зв`язку зі зміною замків невідомими особами. Через вказані обставини позивач звернувся до територіального відділення поліції у Комунарському районі м. Запоріжжя за фактом вчинення самоправства та шахрайських дій (незаконного заволодіння квартирою) сторонніми особами. Пізніше позивач дізнався, що за 2 тижні до смерті батька було посвідчено договір купівлі-продажу спірної квартири невідомою йому особою від імені батька гр. ОСОБА_2 , який підписав спірний правочин, отримав грошові кошти, як зазначено у договорі, у розмірі 893050, 00 грн. на підставі якоїсь довіреності, чинність якої, як випливає зі змісту спірного правочину, нотаріусом не перевірялась. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (сторони за договором) позивачу не відомі, жодного разу він не бачив, щоб вказані особи будь-коли спілкувались з його батьком та взагалі не зрозуміло чому саме батько позивача не звернувся за вчиненням нотаріальної дії до нотаріуса особисто, не був присутній у приміщенні нотаріальної контори під час посвідчення спірного правочину, не отримав власноруч грошові кошти за продаж квартири, яка була його єдиним житлом, де він продовжував мешкати до дня своєї смерті. Жодного разу померлий не виказував своєму синові (позивачу по справі) бажання продати спірну квартиру або змінити своє місце проживання. Усі речі, які належали померлому, на день виявлення його тіла, знаходились у квартирі.

Дивним є той факт, що покупець взагалі не цікавилась придбаною квартирою, померлий продовжував мешкати в ній до дня своєї загадкової смерті, помер в ній за 4 дні з дня, коли він нібито мав звільнити квартиру згідно п.12 спірного правочину. Тіло померлого батька позивача було знайдено в спірній квартирі позивачем та правоохоронними органами. Вимога про зняття з реєстрації або звільнення спірної квартири покупцем ОСОБА_4 не висувалась.

Позивач разом зі своїм представником адвокатом Шоніною О.В. продовжують збирати відповідні докази для подання позовної заяви до суду про визнання недійсними довіреності, посвідченої від імені померлого, та договору купівлі-продажу квартири зазначеної вище.

Вивчивши зміст заяви про забезпечення позову та додатків до неї, суд приходить до висновку, що вказана заява підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до положень ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог, та є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу, охорону його матеріально-правових інтересів від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

При розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед результат розгляду справи по суті позову.

Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, розтратити його, продати або знецінити і, що такі дії відповідача можуть призвести у майбутньому до того, що виконання рішення суду про присудження може бути утрудненим або взагалі неможливим.

При розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Частиною 2 ст.149 ЦПК України визначено, що забезпечення позову допускається як до пред?явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Пунктом 1, 2 ч.1 ст.150 ЦПК України визначено, що позов може забезпечуватись шляхом накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.

Таким чином, заявник просить застосувати захід забезпечення позову, передбачений законодавством.

Пункт 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільно-процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» передбачає, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки, безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Статтею 124 Конституції України визначено принцип обов`язковості судових рішень, який з огляду на положення статей 14, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до частини третьої статті 151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлюються ухвалою суду, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову (стаття 154 ЦПК України).

До такого правового висновку дійшов Верховний Суд України при розгляді справи № 6-2552цс16 у постанові від 18 січня 2017 року, яка є обов`язковою для усіх суб`єктів правозастосування судів України.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і у пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року №15-рп/2004 у справі №1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Враховуючи наведене, а також беручи до уваги співмірність заходів забезпечення позову із заявленими позовними вимогами, суд дійшов висновку, що заяву слід задовольнити шляхом накладення арешту (заборону відчуження) на квартиру АДРЕСА_7 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 060) та заборони вчинення щодо неї будь-яких реєстраційних дій.

Як передбачено положеннями ч.8 ст.153 ЦПК України, в ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання, а також вирішує питання зустрічного забезпечення.

Станом на час розгляду судом заяви про забезпечення позову у суду відсутні підстави вважати, що існують обставини, з якими законодавець встановив обов?язок суду на застосування зустрічного забезпечення, згідно з ч.3 ст.154 ЦПК України.

Керуючись ст. 10, 12, 13, 149, 150, 153, 258-261, 353, 354 ЦПК України, суд

постановив:

Заяву представника заявника ОСОБА_1 адвоката Шоніної Олени Валеріївни (вул. Рельєфна, буд.4/1, м. Запоріжжя, 69065), заінтересовані особи: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_4 ), приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Сенченко Катерина Валеріївна ( АДРЕСА_5 ), приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Масловець Людмила Сергіївна ( АДРЕСА_6 ) про забезпечення позову про визнання недійсними довіреності, посвідченої від імені померлого, та договору купівлі-продажу квартири, до подання позовної заяви задовольнити.

Накласти арешт (заборону відчуження) на квартиру АДРЕСА_7 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 060) та заборони вчинення щодо неї будь-яких реєстраційних дій до набрання законної сили рішенням у даній цивільній справі.

Примірник ухвали направити всім учасникам справи для відома і для вжиття відповідних заходів.

Суд роз`яснює, що відповідно до ч.4 ст.157 ЦПК України, особи, винні в невиконанні ухвали про забезпечення позову, несуть відповідальність, встановлену законом.

Ухвала підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження. Оскарження ухвали не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом п`ятнадцяти днів з її проголошення до Запорізького апеляційного суду.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Комунарського районного суду

міста Запоріжжя Едуард Григорович Стоматов

Адреса стягувача: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Адреса боржника: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3

Адреса боржника: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 .

Строк пред`явлення ухвали до виконання три роки, до 13 вересня 2025 року.

Дата видачі: 13 вересня 2022 року.

Суддя Комунарського районного суду

міста Запоріжжя Едуард Григорович Стоматов

Секретар судового засідання Комунарського районного суду

міста Запоріжжя Ірина Сергіївна Курочкіна