Справа № 466/3234/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Глинська Д.Б.
Провадження № 22-ц/811/12/22 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С.М.,

суддів: Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар судового засідання - Матяш С.І.,

з участю представників апелянта ОСОБА_1 , адвоката Вошика В.Б,, представника ПрАТ «Ірокс» Дацько М.В., представника ТОВ «Галичбудмонтаж» Думич Н.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 22 листопада 2019 року (повний текст рішення складено 02 грудня 2019 року), у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Галичбудмонтаж», Приватного акціонерного товариства «Ірокс» про визнання договору підряду будівництва (завершення) об`єкта незавершеного будівництва недійсним,

В С Т А Н О В И В:

у вересні 2016 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до Приватного акціонерного товариства «Ірокс» (далі ПрАТ «Ірокс»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Галичбудмонтаж» (далі ТОВ «Галичбудмонтаж») про визнання недійсним договору підряду будівництва (завершення) об`єкта незавершеного будівництва від 21 березня 2012 року № 67/6, укладеного між ПрАТ «Ірокс» і ТОВ «Галичбудмонтаж».

Обґрунтовуючи позовні вимоги, вказувала, що відповідно до договору підряду будівництва (завершення) об`єкта незавершеного будівництва від 19 травня 2011 року № 37/6 зі змінами та доповненнями від 17 квітня 2013 року, додатком 1 до договору від 25 листопада 2013 року ОСОБА_2 повинна оплатити вартість будівельно-монтажних робіт, необхідних для завершення будівництва, а ПрАТ «Ірокс» зобов`язалося завершити будівництво та передати їй квартиру АДРЕСА_1 (нумерація квартири з АДРЕСА_2 змінена відповідно до додатка 1 до договору АДРЕСА_3 загальною площею 90,4 кв. м, яка складається з приміщення площею 45,7 кв.м на 10-му поверсі та мансардного приміщення площею 44,7 кв.м (пункт 4.1.7 договору № 37/6), що з`єднані між собою вирізаним отвором у плиті перекриття.

Позивач свої зобов`язання за договором виконала і сплатила 100 % пайового внеску за однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 загальною проєктною площею 45,7 кв. м у сумі 255 138,81 грн, що підтверджується довідкою від 08 червня 2016 року № 351.

ПрАТ «Ірокс» свої зобов`язання виконало частково, завершило будівництво багатоквартирного житлового будинку на АДРЕСА_4 , ввело його в експлуатацію, однак не передало їй у власність квартиру АДРЕСА_1 у цьому будинку.

21 березня 2012 року між ПрАТ «Ірокс» і ТОВ «Галичбудмонтаж» укладено договір підряду будівництва (завершення) об`єкта незавершеного будівництва № 67/6, згідно з яким ТОВ «Галичбудмонтаж» зобов`язалося оплатити вартість будівельно-монтажних робіт, необхідних для завершення будівництва, а ПрАТ «Ірокс» передати право власності на мансарду № НОМЕР_1 загальною площею 44,83 кв. м, що знаходиться в секції 6 на мансардному поверсі десятиповерхового житлового будинку з мансардою на АДРЕСА_4 , тобто приміщення мансарди стало об`єктом і договору № 37/6, і договору № 67/6 як два мансардні приміщення з різними площами, але під одним номером, як окремі об`єкти нерухомого майна над квартирою АДРЕСА_1 у цьому будинку.

Посилаючись на те, що між ПрАТ «Ірокс» і ТОВ «Галичбудмонтаж» укладено фіктивний договір без наміру створення правових наслідків, який мав на меті уникнути передання спірного житлового приміщення ОСОБА_2 , будь-яких банківських документів, що підтверджують рух коштів між ТОВ «Галичбудмонтаж» і ПрАТ «Ірокс» суду не надано, хоча розрахунки між юридичними особами мають відбуватися шляхом переказу коштів через банківські установи, ОСОБА_2 просила визнати недійсним договір підряду будівництва (завершення) об`єкта незавершеного будівництва від 21 березня 2012 року № 67/6, укладений між ПрАТ «Ірокс» і ТОВ «Галичбудмонтаж», з підстав його фіктивності.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 28 жовтня 2016 року цивільну справу № 466/7994/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ПрАТ«Ірокс», ТОВ «Галичбудмонтаж» про визнання договору № 67/6 підряду будівництва (завершення) об`єкта незавершеного будівництва недійсним об`єднано в одне провадження із цивільною справою №466/3234/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ПрАТ «Ірокс» про визнання права власності. Об`єднаній цивільній справі присвоєно № 466/3234/16-ц.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 19 липня 2017 року позовну заяву ОСОБА_2 в частині вимог до ПрАТ «Ірокс» про визнання права власності залишено без розгляду.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 22 листопада 2019 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 21 грудня 2020 року, в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що під час укладання оспорюваного договору ПрАТ «Ірокс» і ТОВ «Галичбудмонтаж» дотримали вимоги цивільного законодавства щодо змісту та форми вчиненого правочину, їх воля була спрямована на реальне настання правових наслідків, що обумовлені договором, а доводи позивача про визнання оспорюваного правочину недійсним з підстав його фіктивності не знайшли свого підтвердження.

Суд дійшов висновку, що позивач не набула права на мансардне (стріхове) приміщення, щодо якого укладено оспорюваний договір.

Постановою Верховного Суду від 15 грудня 2021 року, з урахуванням ухвали цього суду від 11 травня 2022 року про виправлення описки, касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Постанову Львівського апеляційного суду від 21 грудня 2020 року скасовано, справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Галичбудмонтаж», Приватного акціонерного товариства «Ірокс» про визнання договору підряду будівництва (завершення) об`єкта незавершеного будівництва недійсним передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відтак, апеляційний розгляд здійснюється за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 22 листопада 2019 року, в якій міститься прохання скасувати рішення суду першої інстанції, та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неправомірно посилався в оскаржуваному рішенні на рішення Конституційного Суду України № 4 від 02 березня 2004 року, оскільки воно не може застосовуватися до даних правовідносин, так як предметом тлумачення цього рішення є державний житловий фонд, а житловий будинок за адресою АДРЕСА_4 збудований за кошти фізичних і юридичних осіб, і ніколи не належав до державного житлового фонду. Акт прийому-передачі від 01 червня 2012 року, за яким ПрАТ «Ірокс» передає, а ТОВ «Галичбудмонтаж» приймає у власність спірну мансарду, загальною проектною площею 44,83 кв.м., не може бути належним доказом, оскільки такий підписаний раніше, ніж будинок зданий в експлуатацію. Вказує на помилковість висновків суду першої інстанції про те, що ТОВ «Галичбудмонтаж» сплачено пайовий внесок в розмірі 201 150,00 грн, що становить повну вартість мансарди, що знаходиться безпосередньо над квартирою позивачки, оскільки ПрАТ «Ірокс» у своєму поясненні № 1052 від 27 жовтня 2016 року зазначає, що спірна мансарда була передана ТОВ «Галичбудмонтаж» у власність, як оплата за виконані будівельно-монтажні роботи на об`єкті будівництва багатоквартирного житлового будинку по АДРЕСА_4 . Суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги матеріали інвентаризаційної справи, довідки БТІ, поверхові креслення, технічний паспорт на квартиру позивачки, які свідчать про те, що з листопада 2013 року квартира позивачки на десятому поверсі та мансарда становлять єдиний цілісний об`єкт нерухомого майна. Оспорюваний договір № 67/6 за своїм змістом суперечить закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, що є підставою для визнання його недійсним.

В лютому 2020 року від ПрАТ «Ірокс» та ТОВ «Галичбудмонтаж» надійшли відзиви на апеляційну скаргу, в яких міститься прохання відмовити в задоволенні апеляційної скарги, та залишити в силі оскаржуване рішення.

Відзиви на апеляційну скаргу мотивовано законністю та обґрунтованістю рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників учасників справи, які з`явилися до суду апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судами встановлено, що 14 січня 2010 року між ЗАТ «Ірокс» (правонаступником якого є ПрАТ «Ірокс») і ТОВ «Галичбудмонтаж» укладений договір підряду на виконання будівельно-монтажних робіт (далі договір підряду), відповідно до пункту 1.1 якого ПрАТ «Ірокс» доручає, а ТОВ «Галичбудмонтаж» виконує будівельно-монтажні роботи на об`єкті з будівництва багатоквартирного житлового будинку на АДРЕСА_4 (т. 3, а. с. 3).

Пунктом 2.2 договору підряду передбачено, що ПрАТ «Ірокс» після підписання актів та довідок про виконані роботи оплачує ТОВ «Галичбудмонтаж» вартість виконаних будівельно-монтажних робіт шляхом перерахування грошових коштів або передання у власність матеріальних цінностей (в тому числі об`єктів нерухомості) на суму вартості виконаних будівельно-монтажних робіт.

16 лютого 2012 року між ПрАТ «Ірокс» і ТОВ «Галичбудмонтаж» укладено додаткову угоду до договору підряду (далі додаткова угода), відповідно до пункту 1 якої ПрАТ «Ірокс» за виконані ТОВ «Галичбудмонтаж» будівельно-монтажні роботи на об`єкті будівництва багатоквартирного житлового будинку на вул. Шевченка, 418 у м. Львові зобов`язується здійснити розрахунок шляхом передання у власність ТОВ «Галичбудмонтаж» об`єктів нерухомості на суму вартості виконаних будівельно-монтажних робіт (т. 3, а. с. 5).

Пунктом 2 додаткової угоди передбачено, що для здійснення розрахунку у спосіб, передбачений договором підряду та пунктом 1 додаткової угоди, сторони домовились, що протягом 3 (трьох) календарних місяців з дня укладення додаткової угоди погодять перелік об`єктів нерухомості, які ПрАТ «Ірокс» передасть ТОВ «Галичбудмонтаж» у власність та між сторонами будуть укладені відповідні договори підряду будівництва (завершення) об`єкта незавершеного будівництва і підписано відповідні акти приймання-передачі цих об`єктів нерухомості від ПрАТ «Ірокс» ТОВ «Галичбудмонтаж», що будуть підставою для оформлення ТОВ «Галичбудмонтаж» права власності на них.

Відповідно до договору підряду будівництва (завершення) об`єкта незавершеного будівництва від 21 березня 2012 року № 67/6 (далі договір № 67/6), укладеного між ПрАТ «Ірокс» і ТОВ «Галичбудмонтаж», об`єктом цього договору є приміщення мансардного поверху № 219-а у житловому десятиповерховому будинку з мансардою на АДРЕСА_4 загальною проєктною площею 44,83 кв. м (т. 1, а. с. 7).

Згідно з договором № 67/6 ТОВ «Галичбудмонтаж» оплачує вартість будівельно-монтажних робіт, необхідних для завершення ПрАТ «Ірокс» будівництва «об`єкта» з такими характеристиками: місцезнаходження: АДРЕСА_4 , (номер мансарди) № 219-а, (6-та секція); загальна проєктна площа 44,83 кв. м, мансардний поверх; характеристика будинку: цегляний, десятиповерховий з мансардою (пункт 1 договору).

ТОВ «Галичбудмонтаж» сплатило пайовий внесок у розмірі 201 150,00 грн, що становить повну вартість об`єкта інвестування, а саме мансарди, яка знаходиться безпосередньо над квартирою АДРЕСА_5 (т. 1, а. с. 30).

01 червня 2012 року підписано акт приймання-передачі, згідно з яким ПрАТ «Ірокс» передало ТОВ «Галичбудмонтаж» об`єкт інвестування мансарду № 219-а мансардного приміщення загальною площею 44,83 кв. м, мансардний поверх у будинку на АДРЕСА_4 (т. 1, а. с. 28).

19 травня 2011 року між ЗАТ «Ірокс» та ОСОБА_3 укладено договір № 037/6, згідно з яким сторони зобов`язались у майбутньому на умовах та в строки, викладені нижче, укласти договір підряду будівництва (завершення) об`єкта незавершеного будівництва: однокімнатної квартири АДРЕСА_6 , яка знаходиться на стадії 30 % готовності до експлуатації (т. 2, а. с. 6).

Також 19 травня 2011 року між ЗАТ «Ірокс» (підрядник) та ОСОБА_3 (замовник) укладено договір підряду будівництва (завершення) об`єкта незавершеного будівництва № 37/6 (далі договір № 37/6), предметом якого є об`єкт незавершеного будівництва: однокімнатна квартира АДРЕСА_6 , яка знаходиться на стадії 30 % готовності до експлуатації (т. 1, а. с. 12).

Пунктом 4.1.7 договору № 37/6 також передбачено, що підрядник зобов`язується виконати та передати замовнику стріхове приміщення з вікном (висота стелі по осі В 3 м, по осі Б 1,5 м) загальною площею 32 кв. м, що знаходиться над квартирою АДРЕСА_1 , АДРЕСА_7 -й поверх, 6-та секція.

Відповідно до пункту 4.4.1 договору № 37/6 замовник має право змінювати за погодженням підрядника «об`єкт». Така зміна здійснюється обов`язково з відповідним переоформленням додатків до цього договору зі сплатою додаткових коштів, передбачених пунктом 2.6 статті 2 цього договору.

ОСОБА_3 передав усі свої права та обов`язки за договорами № 037/6 і № 37/6 в повному обсязі ОСОБА_2 , про що 17 квітня 2013 року внесені відповідні зміни та доповнення до зазначених договорів (т. 1, а. с. 18).

25 листопада 2013 року між ПрАТ «Ірокс» і ОСОБА_2 підписано зміни та доповнення до договорів № 037/6 і № 37/6, згідно з якими пункт 1.3 договору № 37/6 викладено у такій редакції: «Замовник фінансує будівництво однокімнатної квартири АДРЕСА_8 (т. 1, а. с. 17).

Нумерацію семи квартир у будинку АДРЕСА_4 , у тому числі і квартири АДРЕСА_2 , змінено на прохання ТОВ «Ірокс», викладене у листі на ім`я директора Обласного комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» (далі ОКП «БТІ») від 21 жовтня 2013 року № 839.

Згідно з довідкою ПрАТ «Ірокс» від 08 червня 2016 року ОСОБА_2 відповідно до договорів № 037/6 і № 37/6 від 19 травня 2011 року сплатила пайовий внесок у розмірі 255 138,81 грн, що становить повну вартість об`єкта інвестування, а саме: однокімнатної квартири АДРЕСА_9 , загальною проєктною площею 45,7 кв. м (т. 1, а. с. 29).

Відповідно до листа від 21 жовтня 2013 року № 839, адресованого директору ОКП «БТІ», ПрАТ «Ірокс» просило змінити нумерацію семи квартир, в тому числі квартири АДРЕСА_10 . Нумерацію змінено.

Відповідно до положень статті 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи. Постанова суду касаційної інстанції не може містити вказівок для суду першої або апеляційної інстанції про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про переваги одних доказів над іншими, про те, яка норма матеріального права повинна бути застосована і яке рішення має бути прийнято за результатами нового розгляду справи.

Скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції та передаючи її на новий розгляд до цього ж суду, Верховний Суд виходив з того, що предметом позову є оскарження договору укладеного між відповідачами з підстав його фіктивності, а саме з мотивів вчинення його ЗАТ «Ірокс» як боржником на шкоду ОСОБА_2 як кредитора, згідно з укладеними між останніми договору № 37/6. Незаконність договору № 67/6, укладеного 21 березня 2012 року між відповідачами у справі (ПрАТ «Ірокс» і ТОВ «Галичбудмонтаж»), об`єктом якого є приміщення мансардного поверху загальною проєктною площею 44,83 кв. м у житловому будинку АДРЕСА_4 (т. 1, а. с. 7), на думку позивача, свідчить те, що цей договір укладений саме з метою не передавати їй це приміщення. Звернувшись до суду з позовом і обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_2 вважала, що відповідно до пункту 4.1.7 договору № 37/6 ПрАТ «Ірокс» зобов`язане передати їй стріхове приміщення з вікном (висота стелі по осі В 3 м, по осі Б 1,5 м) загальною площею 32 кв. м, що знаходиться над квартирою АДРЕСА_1 ( АДРЕСА_11 .

При цьому, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суди не перевірили доводів позивача про те, що одне і те саме приміщення квартира АДРЕСА_12 є предметом всіх договорів: від 19 травня 2011 року № 037/6 і 37/6, укладених між ЗАТ «Ірокс» і ОСОБА_3 , правонаступником якого є позивач ОСОБА_2 , від 21 березня 2012 року № 67/6, укладеного між ПрАТ «Ірокс» і ТОВ «Галичбудмонтаж», та змін і доповнень до договорів № 037/6 і 37/6 від 25 листопада 2013 року, та не встановили, чи є ідентичними індивідуальні ознаки (загальна розрахункова площа, планування) квартири, яка заявлена предметом цього спору, предметом оспорюваного правочину.

Встановлення наведених обставин важливе для оцінки доводів позивача про те, що договір підряду будівництва (завершення) об`єкта незавершеного будівництва від 21 березня 2012 року № 67/6, укладений між ПрАТ «Ірокс» і ТОВ «Галичбудмонтаж», містить ознаки фраудаторного правочину та спрямований на завдання ОСОБА_2 як кредитору шкоди у вигляді позбавлення її права власності на майно, набуте нею, на її думу, на підставі договору підряду будівництва (завершення) об`єкта незавершеного будівництва № 37/6 від 19 травня 2011 року, зі змінами та доповненнями від 17 квітня

2013 року і від 25 листопада 2013 року.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина перша та друга статті 5 ЦПК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Згідно з частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до статті 179 ЦК України річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.

Майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (частина перша статті 190 ЦК України).

Приписами статті 181 ЦПК України встановлено: до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Режим нерухомої речі може бути поширений законом на повітряні та морські судна, судна внутрішнього плавання, космічні об`єкти, а також інші речі, права на які підлягають державній реєстрації. Рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі.

Приписами статті 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Особливості здійснення права власності на культурні цінності встановлюються законом.

Стаття 321 ЦК України встановлює непорушність права власності.

Так, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Статтею 875 ЦК України визначено, що за договором будівельного підряду підрядник зобов`язується збудувати і здати у встановлений строк об`єкт або виконати інші будівельні роботи відповідно до проєктно-кошторисної документації, а замовник зобов`язується надати підрядникові будівельний майданчик (фронт робіт), передати затверджену проєктно-кошторисну документацію, якщо цей обов`язок не покладається на підрядника, прийняти об`єкт або закінчені будівельні роботи та оплатити їх.

Договір будівельного підряду укладається на проведення нового будівництва, капітального ремонту, реконструкції (технічного переоснащення) підприємств, будівель (зокрема житлових будинків), споруд, виконання монтажних, пусконалагоджувальних та інших робіт, нерозривно пов`язаних з місцезнаходженням об`єкта.

До договору будівельного підряду застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 876 ЦК України власником об`єкта будівництва або результату інших будівельних робіт є замовник, якщо інше не передбачено договором.

Згідно з положеннями частини першої та четвертої статті 882 ЦК України замовник, який одержав повідомлення підрядника про готовність до передання робіт, виконаних за договором будівельного підряду, або, якщо це передбачено договором, - етапу робіт, зобов`язаний негайно розпочати їх прийняття. Передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформляється актом, підписаним обома сторонами. У разі відмови однієї із сторін від підписання акта про це вказується в акті і він підписується другою стороною. Акт, підписаний однією стороною, може бути визнаний судом недійсним лише у разі, якщо мотиви відмови другої сторони від підписання акта визнані судом обґрунтованими.

За приписами частини першої статті 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі.

Згідно із частиною другою цієї статті Кодексу право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна) (абзац перший частини третьої статті 331 ЦК України).

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: 1) пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; 2) наявність підстав для оспорення правочину; 3) встановлення, чи порушує (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Таке розуміння визначення правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати.

У ЦК України закріплений підхід, за яким оспорюваність правочину конструюється як загальне правило.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається лише за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним.

Відповідно до частини першої статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено: «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню»

Тлумачення статті 234 ЦК України свідчить, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Аналогічний висновок зроблений у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14.

За висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника.

Фраудаторним правочином, може бути як односторонній, так і двосторонній чи багатосторонній правочин. Застосування конструкції «фраудаторності» при односторонньому правочинові має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати односторонній правочин як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься те, що внаслідок вчинення одностороннього правочину відбувається унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг майна.

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: (1) особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; (2) наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); (3) враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин)».

Аналогічний за змістом висновок щодо «використання права на зло» зроблено і в постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 693/624/19 (провадження № 61-6420св21).

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (частини перша, п`ята, шоста, сьома статті 81 ЦПК України).

У справі, що переглядається, встановлені судами обставини справи, дають підстави для висновку про те, що:

- укладені між позивачем та ЗАТ «Ірокс», а також між останнім та ТОВ «Галичбудмонтаж» договори, за своєю суттю є договорами підряду;

- за цими договорами ЗАТ «Ірокс» є підрядником, а позивач та ТОВ «Галичбудмонтаж» замовниками, які і є власниками об`єкта будівництва, проте права власності на нього не набули; адже

- на момент укладення оспорюваного договору об`єкт будівництва не введений в експлуатацію; а

- позовні вимоги до ПрАТ «Ірокс» про визнання права власності залишено без розгляду ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 19 липня 2017 року, яка набрала законної сили, та в апеляційному порядку не оскаржується. З вимогами про спонукання до підписання акта приймання-передачі об`єкта будівництва позивач не звертався. Право власності на спірні приміщення, на момент розгляду справи ні за ким не зареєстровано; тому

- відсутні підстави вважати, що оспорюваний договір є фраудаторним, а позивач, не будучи власником об`єкта будівництва, вправі його оспорювати. При цьому, останнім не доведено підстав для визнання його недійсним з підстав фіктивності такого.

Щодо тотожності об`єктів будівництва, за договорами укладеними між позивачем та відповідачем, а також між відповідачами (оспорюваний договір), колегія суддів виходить з такого.

Судами встановлено, що предметом договору, укладеним між позивачем та ПрАТ «Ірокс» є квартира, загальною проектною площею 44.83 кв.м., яка знаходиться на 10-му поверсі (6-та секція) будинку АДРЕСА_4 , який є цегляним та десятиповерховим.

Судами також встановлено, що в кінцевому результаті, позивачкою оплачено за укладеним з нею договором квартиру, загальною площею 45,7 кв.м, у сумі 255 138,81 грн.

За умовами укладеного з нею договору (пункт 4.1.7) також передбачено, що підрядник зобов`язується виконати та передати замовнику стріхове приміщення з вікном (висота стелі по осі В 3 м, по осі Б 1,5 м) загальною площею 32 кв. м, що знаходиться над квартирою АДРЕСА_1 , АДРЕСА_7 -й поверх, 6-та секція.

Проте, умовами цього договору не передбачено, як вартості такого стріхового приміщення, так і умов його набуття за цим договором замовником саме у власність, та на умовах визначених у цьому договорі.

У той час, як предметом за оспорюваним договором є мансарда, загальною площею 44.83 кв.м., яка знаходиться на мансардному поверсі (6-та секція) будинку АДРЕСА_4 , який є цегляним та десятиповерховим з мансардою.

За матеріалами справи встановлено, що будинок АДРЕСА_4 є 6-ти секційним, 5-ти, 7-ми та 10-ти поверховим з мансардами (Декларація про готовність об`єкта до експлуатації, т.1. а.с. 20-27).

Відповідно до статей 526, 527, 530 - 532 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Оскільки позивачка набула майнове право на квартиру, яка є однокімнатною, та знаходиться саме на 10-му поверсі, десятиповерхового+мансарда будинку, тобто на набуття права власності на таке майно, адже між нею та ПрАТ «Ірокс» не підписано акта приймання-передачі цієї квартири, та не набула жодних права на стріхове приміщення над цієї квартирою, яке окрім іншого, у зв`язку із будівництвом мансардного поверху не було зведене, така не вправі оспорювати договір, укладений між відповідачами щодо відмінного приміщення, а саме приміщення на мансардному поверсі, яке тільки ситуативно знаходиться над квартирою позивачки, проте не є стріховим приміщенням. А тому оспорюваним договором жодним чином не порушуються права та обов`язки позивача за укладеним з нею договором підряду.

Відтак, порівнювати технічні характеристики двох різних об`єктів будівництва, за обставинами встановленими під час розгляду справи, не видається доцільним.

Матеріали інвентаризаційної справи, довідки БТІ, поверхові креслення, технічні паспорти не є тими доказами, якими підтверджується обставини, що входять до предмету доказування у даній справі.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.).

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки її доводи вірних висновків суду не спростовують.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки, колегія суддів прийшла до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 141 ЦПК України підстав вирішення питання нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 375, 382 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 22 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 13 вересня 2022 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич