ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2022 року м.Суми

Справа №592/1626/22

Номер провадження 22-ц/816/884/22

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),

суддів - Собини О. І. , Ткачук С. С.

за участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Солошенко Людмили Євгенівни на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 18 липня 2022 року в складі судді Корольової Г.Ю., ухваленого в м. Суми, повний текст якого складено 22 липня 2022 року,-

в с т а н о в и в :

10 лютого 2022 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про стягнення в порядку регресу 1/2 частини сплаченого кредиту за договором відновлюваної кредитної лінії № 2771 від 04 березня 2015 року, укладеного між заявницею та Акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» (далі АТ «Ощадбанк»), в розмірі 295745,40 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони з 18 вересня 2010 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який судовим рішенням від 31 травня 2017 року було розірвано. Під час шлюбу 04 березня 2015 року заявниця отримала від банку споживчий кредит у розмірі 350000 грн, забезпечений іпотекою. Вказує, що відповідач надав згоду на укладення договору кредиту та уклав з банком договір поруки, згідно з умовами якого виступив поручителем перед банком та зобов`язався солідарно відповідати з позивачкою за кредитними зобов`язаннями. В іпотеку була передана належна позивачці квартира. Зазначає, що за кредитні кошти 29 травня 2015 року сторони придбали автомобіль Volkswagen Tiguan, 2010 року випуску, який зареєстрували за заявницею , а 04 березня 2016 року перереєстрували на іншого власника. Шлюбні відносини між сторонами фактично припинилися у жовтня 2016 року, що встановлено судовим рішенням від 24 листопада 2021 року. Позивачка стверджує, що кредитні кошти були використані в інтересах сім`ї. До жовтня 2016 року кредит сплачувався за рахунок спільних коштів подружжя, а після позивачка самостійно повертала борг банку. В період з жовтня 2016 року по 30 листопада 2021 року всього сплачено відсотків по кредиту в розмірі 247145,19 грн, тіло кредиту в розмірі 344345,61 грн, а всього банку сплачено 519490,80 грн. Станом на 31 січня 2022 року борг по кредиту та відсотки погашені у повному обсязі, а тому заявниця просить суд стягнути з відповідача 295745,40 грн в порядку регресу, тобто половину самостійно сплаченого боргу.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 18 липня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивачки просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Доводи апеляційної скарги зводяться до помилкових висновків суду про те, що споживчий кредит був використаний не в інтересах сім`ї.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 адвокат Кондратенко М.М. просить апеляційну скаргу задовольнити частково та змінити рішення в мотивувальній частині.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача адвоката Солошенко Л.Є., представника відповідача адвоката Кондратенка М.М., дослідивши матеріали справи, перевіривши рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 18 вересня 2010 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 31 травня 2017 року розірвано (а.с. 5).

04 березня 2015 року між ОСОБА_1 і АТ «Ощадбанк» було укладено договір відновлюваної кредитної лінії № 2771, згідно з умовами якого позивачка отримала споживчий кредит у сумі 350000 грн у виді відновлювальної кредитної лінії зі строком повернення до 03 березня 2017 року. У забезпечення виконання кредитних зобов`язань позичальниця передала банку в іпотеку належну їй квартиру (а.с. 6-18).

Крім того, 04 березня 2015 року між ОСОБА_2 і АТ «Ощадбанк» було укладено договір поруки, за умовами якого поручитель зобов`язався відповідати перед кредитором за виконання кредитних зобов`язань у тому ж обсязі, що і боржник ОСОБА_1 (а.с. 19-24).

29 травня 2015 року за ОСОБА_1 був зареєстрований автомобіль Volkswagen Tiguan 2010 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , який 04 березня 2016 року перереєстровано на іншого власника (а.с. 28).

Згідно з довідкою продаж автомобіля Volkswagen Tiguan 2010 року випуску, державний номер НОМЕР_1 було здійснено 04 березня 2016 року за 149340 грн (а.с. 55).

Станом на 21 квітня 2017 року заборгованість ОСОБА_1 за кредитом перед банком становила 328140,13 грн. Борг по простроченим відсоткам за користування кредитом та простроченому кредиту відсутня (а.с. 25).

У період з 01 жовтня 2016 року по 30 листопада 2021 року ОСОБА_1 сплатила 247145,19 грн процентів по кредиту та 344345,61 грн тіла кредиту, а всього сплатила АТ «Ощадбанк» 591490,80 грн (а.с. 32).

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 24 листопада 2021 року у цивільній справі № 592/4695/17, яке набрало законної сили, у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 про визнання заявниці і ОСОБА_2 солідарними боржниками по сплаті кредитних зобов`язань за договором відновлювальної кредитної лінії № 2771, укладеного 04 березня 2015 року між АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 відмовлено за необґрунтованістю.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання об`єктом права спільної сумісної власності сторін двокімнатної квартири АДРЕСА_1 ; про визнання недійсним правочину щодо відчуження 04 березня 2016 року ОСОБА_1 автомобіля Volkswagen Tiguan 2010 року випуску, колір чорний, номер шасі НОМЕР_2 , державний номер НОМЕР_1 ; про визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 солідарними боржниками по сплаті кредитних зобов`язань за договором № 886081 про відкриття карткового рахунку, видачу кредитної платіжної картки та їх обслуговування від 16 квітня 2013 року, що укладений між ОСОБА_2 та Публічним акціонерним товариством «Креді Агріколь Банк»; про визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 солідарними боржниками по сплаті кредитних зобов`язань за угодою № SAMDNWFC0 від 19 травня 2014 року щодо обслуговування кредитної лінії, за картковими рахунками № НОМЕР_3 , № НОМЕР_4 , № НОМЕР_5 , що укладена між ОСОБА_2 та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк»; про проведення поділу спільного майна подружжя, відмовлено за необґрунтованістю.

Зазначеним судовим рішенням було встановлено, що за час спільного проживання у шлюбі сторонами було придбано автомобіль Volkswagen Tiguan 2010 року випуску за ціною приблизно 149000 грн, а 02 липня 2013 року ОСОБА_1 придбала земельну ділянку площею 0,1 га для індивідуального садівництва, що розташована в Сумському районі, с/рада Червоненська. Також у судовому рішенні зазначено, що правовий статус об`єкта нерухомого майна як спільного сумісного майна подружжя, про поділ якого заявив вимоги позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 , під час судового розгляду залишився недоведеним, не надано суду жодного належного та допустимого доказу для з`ясування джерела придбання спірного майна та набуття його за спільні кошти подружжя, тому відсутні правові підстави для виділення у власність ОСОБА_1 автомобіля, а ОСОБА_2 земельної ділянки.

Відмовляючи у задоволенні позову у даній справі, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не доведено придбання за кредитні кошти автомобіля Volkswagen Tiguan 2010 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , як і не доведено повернення кредиту за рахунок спільних коштів подружжя до жовтня 2016 року, а також самостійне повернення боргу після припинення шлюбних відносин. При цьому суд взяв до уваги заперечення відповідача про те, що при вартості автомобіля приблизно 149000 грн позивачкою отримано кредит у сумі 350000 грн. Крім того, місцевий суд вважав, що сам по собі факт укладення відповідачем договору поруки не є таким, що безумовно підтверджує використання отриманих позивачкою коштів в інтересах сім`ї, оскільки порука є своєрідною формою гарантії належного виконання обов`язків позичальника /боржника/ перед кредитором та не може слугувати доказом використання отриманих боржником коштів спільно з поручителем, як і не дає підстав для стягнення з поручителя коштів боржником і у такому випадку право на регрес має саме поручитель, а не навпаки. Також суд вказав, що згода відповідача на укладення кредитного договору не є безумовним доказом використання кредитних коштів і в інтересах подружжя та не є підставою для стягнення будь-якої частини цих коштів з відповідача.

Проте, колегія суддів апеляційного суду не може погодитись з вказаним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до положень ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст. 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (ч. 1 ст. 71 СК України).

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 6972 СК України та ст. 372 ЦК України.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведенню.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна. Застосовуючи положення ст. 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Частина 4 ст. 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

Борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї, враховуються при поділі майна (пункти 23, 24 Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»).

Внаслідок отримання одним з подружжя споживчого кредиту під час перебування сторін у шлюбі боргові зобов`язання перед позикодавцем несуть як чоловік, так і дружина, а не тільки той з подружжя, який підписав договір. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Виконання кредитних зобов`язань, які виникли у обох з подружжя, за рахунок коштів одного з них (у тому числі і частково) може бути підставою для вимог до іншого подружжя, в тому числі і за правилами ст. 544 ЦК України.

Так, відповідно до ст. 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Якщо один із солідарних боржників не сплатив частку, належну солідарному боржникові, який у повному обсязі виконав солідарний обов`язок, несплачене припадає на кожного з решти солідарних боржників у рівній частці.

Зазначена компенсація може бути стягнута лише у разі погашення за особисті кошти кредитної заборгованості, що узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеним у постанові від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16 та постанові Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 712/6574/16-ц (провадження № 61-17824св18).

Звертаючись до суду з позовом, заявниця зазначала, що за період з 01 жовтня 2016 року по 30 листопада 2021 року нею було сплачено банку борг на загальну суму 591490,80 грн самостійно, тобто без участі відповідача у справі, оскільки з жовтня 2016 року подружні відносини між сторонами були фактично припинені. Відповідачем не спростовано обставини фактичного припинення подружнього життя з жовтня 2016 року, тобто до розірвання шлюбу на підставі судового рішення від 31 травня 2017 року, як і не доведено його участь у погашенні боргу. Жодних доказів на підтвердження того, що договір споживчого кредитування було укладено в особистих інтересах позивачки суду не надано, тобто не доведено отримання заявницею кредитних коштів не в інтересах сім`ї.

Відтак, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для покладення на відповідача обов`язку відшкодувати позивачу половину коштів, сплачених на виконання зобов`язань за договором споживчого кредитування. При цьому висновки місцевого суду щодо природи договору поруки, а також вартості придбаного у шлюбі автомобіля правового значення у даній справі не мають.

Договір споживчого кредитування укладено під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі в інтересах сім`ї, зокрема зі згоди відповідача, а відтак, незважаючи на укладення договору поруки, у розумінні зазначених вище вимог сімейного законодавства, цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Відтак, відповідач має повернути позивачці 295745,40 грн сплачених нею особисто коштів на виконання умов договору споживчого кредитування за період з 01 жовтня 2016 року по 30 листопада 2021 року.

За вказаних вище обставин, рішення суду першої інстанції на підставі п. 1, п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову у повному обсязі.

На підставі ст. 141 ЦПК України розподіл судових витрат підлягає зміні.

Оскільки позов задовольняється, тому понесені ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору за подання позову у сумі 2957,45 грн та за подання апеляційної скарги у сумі 4436,18 грн підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача. Витрати за надану позивачці адвокатом Солошенко Л.Є. правничу допомогу у суді першої інстанції та апеляційному суді не компенсуються, оскільки матеріли справи не містять доказів їх понесення заявницею.

Керуючись ст.ст. 367-369, 374, 376, 382-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Солошенко Людмили Євгенівни задовольнити.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 18 липня 2022 року скасувати і ухвалити нове судове рішення.

Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в порядку регресу 295745 грн 40 коп., сплаченої 1/2 частини боргу за договором відновлюваної кредитної лінії № 2771 від 04 березня 2015 року за період з 01 жовтня 2016 року по 30 листопада 2021 року.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2957 грн 45 коп. судового збору за подання позову та 4436 грн 18 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий - В. І. Криворотенко

Судді: О. І. Собина

С. С. Ткачук