Дата документу 06.09.2022 Справа № 333/849/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №333/849/21 Головуючий у 1 інстанції Наумова І.Й.
Провадження № 22-ц/807/1607/22 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2022 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Кухаря С.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою КОНЦЕРНУ «МІСЬКІ ТЕПЛОВІ МЕРЕЖІ» на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 30 травня 2022 року у справі за позовом КОНЦЕРНУ «МІСЬКІ ТЕПЛОВІ МЕРЕЖІ» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, -

В С Т А Н О В И ЛА:

У лютому 2021 року Концерн «Міські теплові мережі» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.

В обґрунтування позову зазначено, що у період з 01.10.2015 р. по 31.12.2020 року позивач надав відповідачам послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води за адресою їх проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідачі не оплатили дані послуги у встановлені законодавством строки. Станом на 12.02.2021 року заборгованість по сплаті наданих послуг складає 32 121,47 грн., тому позивач просить стягнути дану заборгованість з відповідачів, а також витрати на сплату судового збору у розмірі 2270 гривень.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 30 травня 2022 року позов задоволено частково.

Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Концерну «Міські теплові мережі» заборгованість за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води у розмірі 8 778,86 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Концерну «Міські теплові мережі» судовий збір у розмірі по 619,71 грн. з кожного.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду Концерн «міські теплові мережі» подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом неповно з`ясовані всі обставини справи, та посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно із ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Згідно зі ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що позивач в порушення положень п.с. 2.2.2 Договору про реструктуризацію, під час дії даного Договору, звернувся до суду із позовними вимогами про стягнення з відповідачки боргу за дані послуги, за період, що був предметом даного Договору реструктуризації. Враховуючи, що позивачем не підтверджене припинення дії вищевказаного Договору реструктуризації, укладеного між сторонами, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги про стягнення боргу по цим послугам, наданих за період з 01.10.2015 р. по 01.10.2019 р. не підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується із зазначеними висновками суду з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що Концерн «Міські теплові мережі» включений до Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України та є юридичною особою. Відповідно до п.2.1 Статуту Концерну «Міські теплові мережі», основною метою діяльності концерну «Міські теплові мережі» є здійснення виробничо-технічної діяльності, спрямованої на надійне та безперебійне забезпечення споживачів тепловою енергією, одержання прибутку для здійснення діяльності концерну та задоволення на його основі соціально-економічних інтересів трудового колективу концерну.

Відповідачі є споживачами послуг з централізованого опалення і централізованого постачання гарячої води, що постачається Концерном «Міські теплові мережі» за адресою: АДРЕСА_1 .

Особовий рахунок споживача даних послуг № НОМЕР_1 оформлений на відповідача ОСОБА_1 .

Вирішуючи спірні правовідносини, суд першої інстанції вірно визначився з їх характером та нормами права, що їх регулюють.

Відповідно до ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст.ст. 67, 68 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.

За правилами ст.19 Закону України «Про теплопостачання», споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Згідно із п.18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005р. № 630 (далі Правила), розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк.

Відповідно до п.20 Правил плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку.

Згідно зі ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Відповідно до ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором чи законом.

Відповідно до п. 18 Правил «Надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21.07.2005 року, плата за послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення вноситься щомісячно.

Згідно п.5 ч.3 ст. 20, ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» власник та наймач (орендатор) будинку, квартири споживач послуг зобов`язаний, у тому числі сплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені законом або договором, дотримуватися вимог нормативно-правових актів у сфері житло-комунальних послуг, пожежної і газової безпеки, санітарних норм і правил.

Окрім того, обов`язок споживача сплачувати за житлово-комунальні послуги закріплений у ст.ст. 67, 68 Житловому кодексі УРСР.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо того, що відповідач, як споживач комунальних послуг, в порушення вищевказаних норм діючого законодавства належним чином не виконував свої зобов`язання щодо оплати послуг за спожиту теплову енергію, у зв`язку з чим утворилась заборгованість за оплату комунальних послуг.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що у сторін наявні фактичні договірні відносини щодо надання відповідних житлово-комунальних послуг, а відсутність укладеного письмового договору не звільняє споживачів від обов`язку оплати за надані такі послуги.

Відповідно до розрахунку заборгованості встановлено, що відповідачі з жовтня 2015 р. по грудень 2019 р. взагалі не оплачували отримані ним послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води за цей період

Встановлено, що 11.10.2019 р. між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 укладений Договір про реструктуризацію заборгованості за послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води.

Відповідно до п.1.1. Договору, підприємство реструктуризує заборгованість із плати за послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, що утворилась станом на 01.10.2019 р. на суму 61270,60 грн.

Згідно п. 1.2. Договору, дану суму реструктуризованої заборгованості, громадянин сплачує відповідно до графіка здійснення платежів.

Відповідно до Додатка №1 до Договору, ОСОБА_1 зобов`язалася сплачувати на погашення заборгованості, яка у загальній сумі становить 61270,60 грн., щомісячний платіж у розмірі 1021,18 грн., протягом 60 місяців в період з 01.10.2019 р. по 01.10.2024 р.

Пунктом 1.3. Договору визначено, що погашення розстроченої заборгованості не звільняє громадянина від оплати поточних нарахувань за житлово-комунальні послуги.

Відповідно до п. 2.1.3 цього Договору, позивач зобов`язався не стягувати в судовому порядку суму розстроченої заборгованості за умови належного виконання громадянина зобов`язань за даним договором. Позивач має право приймати рішення про дострокове розірвання/припинення договору про реструктуризацію у разі: дострокового погашення реструктуризованої заборгованості; відчудження громадянином житлового приміщення або розірвання договору найму житлового приміщення; подання громадянином документів із недостовірними відомостями. Також він має право звернутися із позовом до суду про стягнення непогашеної суми реструктуризованої заборгованості у разі дострокового розірвання договору про реструктуризацію (п.с. 2.2.2). Договір набирає чинності з моменту укладення та діє до повного виконання громадянином своїх обов`язків у порядку та строки, визначені у Додатку №1 до цього Договору.

Згідно п. 4.2. Договору, у разі несвоєчасного або у неповному обсязі внесення протягом трьох місяців громадянином платежів із погашення розстроченої заборгованості дія цього Договору припиняється з першого числа місяця, наступного за розрахунковим (п. 4.2.).

В ході розгляду справи, судом першої інстанції встановлено з пояснень позивача, що ОСОБА_1 після укладення даного Договору реструктуризації боргу, здійснювала всі платежі на погашення боргу за цим договором, а не на погашення поточних платежів.

З розрахунку заборгованості, наданого позивачем (а.с.54-55), копії інформації, наданої ПрАТ «Запоріжзв`язоксервіс» на звернення позивача, та квитанції (а.с.60-68,71-72) вбачається, що відповідач починаючи з 10 січня 2020р. почала здійснювати платежі по оплаті даних послуг.

Оцінивши щомісячні нарахування оплати цих послуг за період з жовтня2019р. по грудень 2020р. включно, періодичність внесення відповідачкою платежів, їх суми та призначення (в тому числі внесення цих платежів в період відсутності опалювального сезону), у вищевказаний період та в період з січня 2020 р. по 12.02.2021 р. (день подання цього позову), а також в подальшому, враховуючи, що відповідачка дізналась про дане судове провадження в червні 2021 р., суд першої інстанції дійшов вірного та обґрунтованого висновку, що дані платежі, здійснені позивачкою в період з 10.01.2020 р. по 25.10.2021 р. на виконання умов Договору реструктуризації від 11.10.2019 р., при цьому позивачем самостійно визначено призначення цих платежів та вони розподілені ним на власний розсуд, в тому числі на погашення поточних платежів.

Порушення відповідачкою умов цього Договору чи наявності інших обставин, які б у відповідності до положень п. 2.2.1 чи п. 4.2 цього Договору, були підставою для припинення його дії, судом не встановлено.

В ході розгляду справи в суді першої інстанції, представник позивача зазначав, що даний договір припинений, при цьому дату його припинення не зазначила, належні підстави його припинення суду не обґрунтувала, відомості про те, що відповідач повідомлялась про припинення дії Договору реструктуризації, в матеріалах справи відсутні.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач в порушення положень п.с. 2.2.2 Договору про реструктуризацію, під час дії даного Договору, звернувся до суду із позовними вимогами про стягнення з відповідачки боргу за дані послуги, за період, що був предметом даного Договору реструктуризації.

З огляду на те, що позивачем не підтверджене припинення дії вищевказаного Договору реструктуризації, укладеного між сторонами, суд першої інстанції дійшов вірного висновку що заявлені позовні вимоги про стягнення боргу по цим послугам, наданих за період з 01.10.2015 р. по 01.10.2019 р. не підлягають задоволенню, а доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

При цьому судом першої інстанції вірно встановлено, що у відповідачів виникла заборгованість по оплаті за дані послуги за період з 01.10.2019 р. по 31.12.2020 р., яка згідно розрахунку заборгованості становить 8778,86 грн. Дана сума боргу до теперішнього часу не погашена, тому заявлені вимоги про її стягнення є обґрунтованими.

Вирішуючи заяву відповідача про застосування строків позовної давності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги про стягнення боргу за період з 01.10.2015 р. по 01.10.2019 р. не підлягають задоволенню з інших підстав, ніж пропуск строку позовної давності, а строк звернення до суду з позовними вимогами про стягнення боргу за період з 01.10.2019 р. по 31.12.2020 р. позивач не пропустив, оскільки звернувся до суду 12.02.2021 р.

Щодо посилання апелянта на положення пункту 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України в частині продовження строків давності, колегія суддів зазначає наступне.

Так, з 02 квітня 2020 року діє положення про продовження строків позовної давності на період карантину. Утім, посилаючись на зазначену правову норму, апелянт не врахував, що позовні вимоги охоплюють період не по квітень 2020 року, а по грудень 2020 року, що у свою чергу є кінцевим періодом нарахування заборгованості за комунальні послуги.

Колегія суддів зауважує, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи (ст.58 Конституції України). Утім, всупереч зазначених положень Конституції, апелянт посилається на необхідність застосування до спірних правовідносин положення пункту 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, що у свою чергу призводить до посилення відповідальності відповідача в частині збільшення розміру заборгованості за оплату комунальних послуг.

Колегія суддів вважає, що при вирішенні даних спірних правовідносин не підлягає застосуванню наведена норма права, оскільки вона порушує конституційний припис щодо недопущення зворотної дії нормативно-правового акту, яким посилюється відповідальність особи у даному випадку споживача комунальних послуг.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову за період 01.10.2019 р. по 31.12.2020 р. у розмірі 8778,86 грн.

Відтак, колегія суддів відхиляє доводи апелянта щодо застосування зазначеного положення законодавства, наголошуючи увагу на недопущенні посилення відповідальності споживача, що має значення для ухвалення правильного рішення по справі.

Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог.

Колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції обґрунтованими та такими, які узгоджуються із матеріалами справи. При встановленні зазначених фактів судом не було допущено порушення норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на наведене вбачається, що судом у відповідності до вимог ст.ст. 89, 263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлено характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

На підставі вищезазначеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

На підставі викладеного, керуючись п.2 ч.1 ст.374, ст.ст.376,381,382,384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу КОНЦЕРНУ «МІСЬКІ ТЕПЛОВІ МЕРЕЖІ» залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 30 травня 2022 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 06 вересня 2022 року.

Головуючий

Судді: