Постанова

Іменем України

09 вересня 2022 року

м. Київ

справа № 757/12180/20-ц

провадження № 61-18224св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс груп», Публічне акціонерне товариства «Райффайзен Банк Аваль»,

третя особа - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2020 року у складі судді Вовка С. В. та постанову Київського апеляційного суду від 22 вересня 2021 року у складі колегії суддів: Шахової О. В., Вербової І. М., Соколової В. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс груп» (далі - ТОВ «ФК «Укрфінанс груп»), Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», у подальшому назву змінено на Акціонерне товариство «Райффайзен Банк»; далі - АТ «Райффайзен Банк»), третя особа - ОСОБА_2 , про визнання недійсними кредитних договорів та додаткових угод.

Позовна заява мотивована тим, що з метою отримання кредитних коштів для закупки товарів, разом з ОСОБА_2 , як поручителем, вони у 2008 році домовилися з АТ «Райфайзен Банк Аваль» про умови та порядок отримання валютного кредиту, проте примірники договорів банк ні їй, як позичальнику, ні ОСОБА_2 , як поручителю, на руки не надав.

11 березня 2020 року при ознайомленні у Глибоцькому районному суді Чернівецької області з матеріалами справи вона оглянула генеральний кредитний договір від 10 квітня 2008 року № 014/05/641, кредитні договори: від 15 квітня 2008 року № 014/05/641/1, від 18 квітня 2008 року № 014/05/641/2, від 12 червня 2008 року № 014/05/641/3 та додаткові угоди, укладені в рамках цих договорів та помітила суттєву різницю у її підписах.

Вважає, що зазначені договори є незаконними та недійсними, оскільки вони не були нею підписані, а підпис який стоїть у договорах їй не належить.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просила суд визнати недійсними вказані кредитні договори та додаткові угоди до них.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 22 вересня 2021 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не довела обґрунтованості своїх вимог, а її доводи щодо непідписання спірних договорів спростовуються преюдиційними судовими рішеннями.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2021 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення Печерського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 вересня 2021 року скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не повідомили її про розгляд справи та незаконно розглянули справу в порядку спрощеного судового провадження, оскільки розмір заборгованості за спірними договорами визначений судами у розмірі 1 696 575,64 грн, тому справа не є малозначною.

Вважає, що судове рішення суду апеляційної інстанції є необґрунтованим, оскільки суд не відповів на всі доводи та аргументи її апеляційної скарги.

Вказує, що суди необґрунтовано відмовилися призначати у справі судову почеркознавчу експертизу, враховуючи, що основним доводом її позову було те, що нею не підписувалися спірні договори.

Відзиви на касаційну скаргу учасники справи до суду не подали.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 16 грудня 2021 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

03 серпня 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень ОСОБА_1 зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15 та постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 1512/2-234/11, від 31 травня 2021 року у справі № 715/974/13-ц (провадження № 61-2568св21), що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Також підставою касаційного оскарження судових рішень заявник вказує неправильне застосування апеляційним судом норм права за відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Крім того, підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень ОСОБА_1 вказує неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме судові рішення оскаржуються з підстав, передбачених частиною першою, третьою статті 411 ЦПК України, оскільки суди розглянули справу за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання та те, що суди не дослідили зібрані у справі докази, що передбачено пунктом 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Відповідно до частин першої, третьої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Встановивши, що рішеннями судів в інших цивільних справах № 2-894/11, № 2-1172/12, № 725/7319/13-ц та № 725/1853/13-ц неодноразово встановлювався факт укладення ОСОБА_1 спірних кредитних договорів та додаткових угод до них, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність її позовних вимог про визнання недійсними спірних кредитних договорів та додаткових угод до них.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що вона не була належно повідомлена про дати, час та місце розгляду справи, є безпідставними, оскільки в матеріалах справи є зворотні повідомлення з поштових установ про отримання ОСОБА_1 повісток, як із суду першої інстанції, так і з апеляційного суду.

Верховний Суд також відхиляє доводи касаційної скарги про те, що справу необхідно направити на новий розгляд до суду першої інстанції, через її розгляд у порядку спрощеного судового провадження, оскільки відповідно до частини другої статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

При цьому, частиною четвертою статті 274 ЦПК України не встановлена заборона на розгляд в спрощеному судовому провадженні справ про визнання недійсними договорів. А відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Посилання заявника на те, що заборгованість за спірними договорами визначена судами у розмірі 1 696 575,64 грн, тому справа не є малозначною, не заслуговує на увагу, оскільки предметом спору у цій справі є визнання договорів недійсними, а не стягнення заборгованості за ними.

Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій не забезпечили повного та всебічного розгляду справи, не призначивши судову почеркознавчу експертизу, враховуючи, що основним доводом її позову було те, що нею не підписувалися спірні договори, оскільки суд призначає експертизу у справі, якщо для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо (пункт 1 частини першої статті 103 ЦПК України), у той час, як факт укладення ОСОБА_1 спірних правочинів було неодноразово встановлено преюдиційними судовими рішеннями. При цьому, у цих справах ОСОБА_1 не спростовувала факт укладення та підписання нею спріних договорів.

Колегія суддів не бере до уваги посилання заявника на неврахування судами попередніх інстанцій правових висновків, викладених у раніше прийнятих постановах Верховного Суду, оскільки у цих справах встановлено інші фактичні обставини.

Європейський суд з прав людини також вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення у справі «Проніна проти України»).

Колегія суддів відхиляє посилання касаційної скарги на те, що суд апеляційної інстанції не забезпечив належного дослідження обставин справи, доказів та не відповів на всі аргументи позовної заяви та апеляційної скарги, тому його судове рішення не можна вважати обґрунтованим, оскільки вважає, що суд апеляційної інстанції, як і районний суд, встановили обставини справи у достатньому обсязі для ухвалення правильного по суті, законного та обґрунтованого судового рішення, відповівши на всі суттєві доводи позовної заяви та апеляційної скарги.

Отже, вказані, а також інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права й зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Наведені у касаційній скарзі заявника доводи були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

При цьому, колегією суддів враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість їх судових рішень не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Р. А. Лідовець

І. А. Воробйова

Ю. В. Черняк