Ухвала

Іменем України

06 вересня 2022 року

м. Київ

справа № 461/4758/19

провадження № 61-8585ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

розглянувши касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Дяківа Дмитра Івановича на рішення Галицького районного суду міста Львова від 23 квітня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 12 липня 2022 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_1 про стягнення боргу,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_1 заборгованість за договором позики, а саме: суму основного боргу в розмірі 400 000 доларів США; відсотки від суми позики (боргу), розраховані в порядку статті 1048 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), в розмірі 1 634 022,95 грн; три відсотки річних від простроченої суми, розраховані на підставі частини другої статті 625 ЦК України, в розмірі 9 994,52 доларів США.

Позов ОСОБА_2 мотивовано тим, що у грудні 2017 року до неї звернувся відповідач ОСОБА_1 з проханням позичити йому грошові кошти в сумі 400 000 доларів США на строк до кінця серпня 2018 року, для погашення попередньої позики, яку він брав для придбання земельної ділянки та будівництва на ній житлового будинку для сім`ї. Вона перебувала з ОСОБА_1 у дружніх відносинах та добре знала його дружину - ОСОБА_1 , яка не заперечувала проти отримання позики. Відповідачі складали враження забезпеченої сім`ї, оскільки подружжя є власниками великої кількості рухомого майна, користувалося двома автомобілями за ціною вище середнього класу. 05 січня 2018 року вона уклала з ОСОБА_1 договір позики, оформлений розпискою позичальника за письмової згоди другого з подружжя, за умовами якого ОСОБА_1 (позичальник) отримав від неї (позикодавця) в позику грошові кошти в іноземній валюті в сумі 400 000 доларів США, які зобов`язався повернути у строк до 30 серпня 2018 року. ОСОБА_1 не виконав своїх зобов`язань за договором позики та не повернув позичені кошти у визначений строк. Оскільки позика бралася в інтересах сім`ї та зі згоди другого з подружжя, то вона підлягає стягненню з відповідачів у солідарному порядку. Окрім суми основного боргу (позики), відповідачі повинні сплатити їй відсотки за користування позикою відповідно до статті 1048 ЦК України, розмір яких необхідно визначати на рівні облікової ставки Національного банку України, так як в договорі не передбачено розміру відсотків, а також - сплатити три відсотки річних за прострочення виконання грошового зобов`язання згідно з частиною другою статті 625 ЦК України.

Рішенням Галицького районного суду міста Львова від 23 квітня 2021 року позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 і ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму основного боргу в розмірі 400 000 доларів США, що в еквіваленті до української гривні складає 11 224 000 грн, відсотки від суми позики (боргу), розраховані в порядку статті 1048 ЦК України, в сумі 1 634 022,95 грн, три відсотки річних від простроченої суми, розраховані на підставі частини другої статті 625 ЦК України, за період з 31 серпня 2018 року по 30 червня 2019 року в сумі 9 994,52 доларів США, що в еквіваленті до української гривні складає 280 446,23 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 4 802,50 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 4 802,50 грн.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що отримавши в позику грошові кошти, відповідачі, які є солідарними боржниками, так як договір позики укладався в інтересах сім`ї, не повернули їх позивачу у строк, зазначений в розписці, якою підтверджується отримання коштів, тобто не виконали належним чином взяті на себе зобов`язання, тому заявлені до відповідачів позовні вимоги є обґрунтованими. Наданий позивачем розрахунок заборгованості є правильним та не спростований належними і допустимими доказами. Отже, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню основна сума заборгованості з відсотками за користування позикою і трьома відсотками річних.

Постановою Львівського апеляційного суду від 12 липня 2022 року (повний текст якої складено 22 липня 2022 року) апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Галицького районного суду міста Львова від 23 квітня 2021 року скасовано в частині задоволення позовної вимоги ОСОБА_2 про солідарне стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_1 відсотків від суми позики (боргу), розрахованих в порядку статті 1048 ЦК України, в сумі 1 634 022,95 грн, і ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким відмовлено в задоволенні вказаної позовної вимоги. Рішення Галицького районного суду міста Львова від 23 квітня 2021 року змінено в частині визначення розміру судового збору, який підлягає стягненню з ОСОБА_1 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , зменшено його до 4 178,18 грн. В решті рішення місцевого суду залишено без змін. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1 872,98 грн.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки суду першої інстанції про задоволення позовних вимог про стягнення суми основного боргу і трьох відсотків річних є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Водночас висновок місцевого суду про наявність правових підстав для стягнення з відповідачів відсотків за користування позиченими коштами, розрахованими відповідно до статті 1048 ЦК України на рівні облікової ставки Національного банку України, є помилковим, оскільки у випадку отримання позики в іноземній валюті, без обумовленої сторонами в договорі умови такої складової грошового зобов`язання, як розмір і порядок сплати відсотків від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані з огляду на відсутність передбаченого цим Кодексом, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму їх застосування та нарахування. Тому рішення суду першої інстанції в зазначеній частині підлягає скасуванню.

02 вересня 2022 року представник ОСОБА_1 - адвокат Дяків Д. І. подав до Верховного Суду через підсистему «Електронний Суд» касаційну скаргу на рішення Галицького районного суду міста Львова від 23 квітня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 12 липня 2022 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій уникнули належного дослідження обставин щодо укладення договору позики саме в інтересах сім`ї. При цьому суди не врахували правових висновків, викладених в постанові Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 27 грудня 2019 року у справі № 641/6191/17, про те, що тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню. Суд апеляційної інстанції встановив, що позивачем не надано належних і допустимих доказів про укладення договору позики в інтересах сім`ї та використання отриманих у борг грошових коштів за цим договором для задоволення потреб сім`ї, а саме для ремонту квартири, а також, що інший з подружжя давав згоду на укладення такого договору, та в постанові Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 20 лютого 2020 року у справі № 521/10189/17, про те, що правовий аналіз частини четвертої статті 65 Сімейного кодексу України (далі - СК України) дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів.

Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої та абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Судами встановлено, що відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_1 з 08 травня 1999 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Франківського районного суду міста Львова від 18 лютого 2020 року (справа № 465/1567/19).

Під час перебування відповідачів у зареєстрованому шлюбі 05 січня 2018 року між ОСОБА_2 (позикодавцем) та ОСОБА_1 (позичальником) було укладено договір позики у формі розписки, в якому зазначено, що 05 січня 2018 року ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 400 000 доларів США, які зобов`язався повернути до 30 серпня 2018 року.

У вказаній розписці дружина позичальника - ОСОБА_1 власноручно написала, що не заперечує проти позики коштів її чоловіку ОСОБА_1 .

Отже, на момент укладення договору позики (05 січня 2018 року), а також на момент настання строку виконання зобов`язання за цим договором (30 серпня 2018 року), відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі.

Висновком судово-технічної експертизи від 15 лютого 2021 року № 264, призначеної в цій справі за клопотанням ОСОБА_1 , підтверджено, що жодних змін до написання рукописних записів у розписці від 05 січня 2018 року та у графі «отримав сьогодні, 05 січня 2018 року суму в розмірі 400 000 доларів США від ОСОБА_2 » до відповідного розділового знаку, а саме, до коми після цифри «400 000», шляхом підчисток, травлення, змивання, дописок, домальовок не проводилося.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Отже, якщо одним з подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох з подружжя, а тому якщо боргові зобов`язання підтверджуються наявними у справі доказами, такі боргові зобов`язання повинні враховуватися при поділі майна подружжя.

Згідно з нормами сімейного законодавства умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним з подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Такі правові висновки викладені в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 23 червня 2022 року у справі № 463/5746/18.

Судами також встановлено, що грошові кошти, позичені в ОСОБА_2 за розпискою від 05 січня 2018 року, використані на погашення боргу перед ОСОБА_3 , що виник за борговим документом - розпискою від 05 травня 2008 року з терміном виконання до 15 грудня 2017 року, на якій ОСОБА_3 вчинено напис, що позичені в нього грошові кошти в сумі 400 000 доларів США повернуті ОСОБА_1 15 січня 2018 року в повному обсязі.

У справі наявні правовстановлюючі документи щодо набуття у власність ОСОБА_1 нерухомого майна, зокрема: земельної ділянки з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель площею 0,0561 га в АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 09 травня 2008 року; земельної ділянки з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель площею 0,0657 га в АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 13 жовтня 2011 року.

Вказані земельні ділянки, побудований житловий будинок в АДРЕСА_1 , автомобілі, гаражі та інше рухоме і нерухоме майно є предметом поділу у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.

Встановивши, що ОСОБА_1 за згодою його дружини ОСОБА_1 позичив у ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 400 000 доларів США, які використав в інтересах сім`ї та не повернув у визначений договором позики строк, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про солідарне стягнення з відповідачів суми основного боргу і трьох відсотків річних від простроченої суми.

Такі висновки судів попередніх інстанцій узгоджуються з вищенаведеними правовими висновками Верховного Суду, викладеними в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 20 лютого 2020 року у справі № 521/10189/17, на яку послався заявник в касаційній скарзі.

При цьому висновки судів про використання позичених коштів в інтересах сім`ї ґрунтуються на наявних у справі доказах. Так, судами було встановлено, що ОСОБА_1 не заперечувала проти укладення ОСОБА_1 з ОСОБА_2 договору позики, про що власноручно зазначила в розписці від 05 січня 2018 року. Також суди дослідили: 1) зміст боргової розписки від 05 травня 2008 року, в якій наявний напис про те, що позичені ОСОБА_1 у ОСОБА_3 кошти в сумі 400 000 доларів США були повернуті ОСОБА_1 15 січня 2018 року в повному обсязі; 2) правовстановлюючі документи щодо набуття у власність нерухомого майна, зокрема: земельної ділянки площею 0,0561 га в АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 09 травня 2008 року; земельної ділянки площею 0,0657 га в АДРЕСА_2 , на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 13 жовтня 2011 року; 3) вказані земельні ділянки, побудований житловий будинок в АДРЕСА_1 , автомобілі, гаражі та інше рухоме та нерухоме майно, є предметом поділу у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя. Крім цього, суди врахували, що ОСОБА_1 не надала доказів на спростування доводів протилежної сторони про отримання позики в інтересах сім`ї.

Отже, доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій уникнули належного дослідження обставин щодо укладення договору позики саме в інтересах сім`ї, а також посилання на постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 27 грудня 2019 року у справі № 641/6191/17, є безпідставними і зводяться до незгоди заявника з установленими судами попередніх інстанцій обставинами і оцінкою доказів, однак в силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі переоцінювати докази.

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Дяківа Д. І. не містить доводів щодо неправильності вирішення судами позовної вимоги ОСОБА_2 про стягнення відсотків від суми позики (боргу), розрахованих в порядку статті 1048 ЦК України.

Із змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, Верховний Суд вже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.

В постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) Велика Палата Верховного Суду вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року у справі «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), пункти 37, 38 рішення Європейського суду з прав людини від 19 грудня 1997 року у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягають окремому розгляду клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Дяківа Д. І. про поновлення строку на касаційне оскарження рішення Галицького районного суду міста Львова від 23 квітня 2021 року та постанови Львівського апеляційного суду від 12 липня 2022 року, а також - про зупинення виконання зазначених судових рішень.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Дяківа Дмитра Івановича на рішення Галицького районного суду міста Львова від 23 квітня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 12 липня 2022 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_1 про стягнення боргу.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко