ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 644/4198/20 Номер провадження 22-ц/814/1509/22Головуючий у 1-й інстанції Глібко О.В. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого (судді-доповідача): Карпушина Г.Л., суддів: Гальонкіна С.А., Кузнєцової О.Ю., при секретарі судового засідання: Бродській В.О., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 12 квітня 2021 року (ухвалене суддею Глібко О.В., повний текст рішення складено суддею 21.04.2021 року) по справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про скасування наказу та відновлення становища, що існувало до порушення прав, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги, -

В С Т А Н О В И В :

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства юстиції України, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи Колегія з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції, приватний нотаріус Київського МНО Стрельченко Олена Володимирівна, в якому прохав: скасувати наказ Міністерства юстиції України від 07.06.2017 за № 1819/5 про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень; відновити становище, яке існувало до порушення права ОСОБА_1 : зобов?язати Міністерство юстиції України в особі відповідного структурного підрозділу у сфері державної реєстрації поновити запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 17098938; дата, час державної реєстрації 21 жовтня 2016 року 00:05:27; державний реєстратор: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Стрельченко О.В.; підстава виникнення права власності: Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, серія та номер 1362, виданий 26 червня 2007 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гриценком Є. В. та Договір відступлення права вимоги, серія та номер 769, виданий 06 червня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.А.; підстава внесення запису: Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 32001750 від 24 жовтня 2016 року 10:42:27, прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стрельченко О.В.; про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на об?єкт нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_1 ..

В обґрунтування свої позовних вимог зазначив, що 26.06.2007 року первісним кредитором ОСОБА_5 були позичені ОСОБА_4 , від імені якого діяла піклувальник ОСОБА_3 валютні цінності на суму 35200 дол. США, про що було укладено договір позики, та за яким ОСОБА_4 зобов?язався повернути ОСОБА_5 позичені кошти не пізніше 26.05.2009 року. З метою забезпечення виконання ОСОБА_4 його зобов?язань з повернення боргу ОСОБА_5 за договором позики від 26.06.2007 року, того ж дня ОСОБА_2 та ОСОБА_3 передали первісному іпотекодержателю ОСОБА_5 в іпотеку належну їм квартиру АДРЕСА_1 . В зв?язку з невиконанням умов договору позики №1360 від 26.06.2007 року, укладеним між первісним кредитором ОСОБА_5 та позичальником, позивач був змушений звернутись до нотаріуса із заявою про державну реєстрацію за ним права власності на предмет іпотеки. 21.10.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стрельченко О.В. була здійснена реєстрація права власності на вищезазначену квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 . Таким чином, ОСОБА_1 було задоволено його вимоги кредитора в позасудовому порядку шляхом набуття ним права власності на предмет іпотеки, і він був законним власником вказаної квартири.

Проте, 12.12.2016 року ОСОБА_2 звернувся із скаргою до Комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації при Міністерстві юстиції України на дії державних реєстраторів прав на нерухоме майно. Комісія з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації розглянула скаргу ОСОБА_2 , за його відсутності, як власника спірного майна, та надала схвальний висновок, виключно на підставі якого Міністерство юстиції України винесло оскаржуваний наказ від 07 червня 2017 року. Він об`єктивно не міг надати Комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації належні та допустимі докази обґрунтованості та законності прийнятого приватним нотаріусом КМНО Стрельченко О.В. рішення про державну реєстрацію за ним права власності на спірну квартиру, зазначає, що Комісія розглянула скаргу виключно на підставі спотворених, надуманих, необґрунтованих, безпідставних та нічим не підтверджених поясненнях самого ОСОБА_2 . Таким чином позивач вважає, що оскаржуваний наказ Міністерства юстиції України є цілком незаконним та необґрунтованим, в зв`язку з чим він підлягає скасуванню.

У липні 2020 року представник ОСОБА_2 - адвокат Ульянов Д.В. подав зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та просив визнати недійсним договір про відступлення права вимоги (цесії), посвідчений 06 червня 2016 року приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Анохіною В.М. за реєстровим №769, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що ОСОБА_2 , на праві приватної спільної сумісної власності є власником 3/4 двокімнатної квартири, загального площею 50.5 кв. м., житловою площею 29.8 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 (до перейменування вулиця Другої П?ятирічки) на підставі свідоцтва про право власності, р. №115, від 29.10.1998, виданому органом приватизації житлового фонду ВАТ «Харківський тракторний завод». 26 червня 2007 року первісним кредитором (первісним іпотекодержателем) ОСОБА_5 та ОСОБА_4 (Позичальник), від імені якого діяла його піклувальник ОСОБА_3 , було укладено договір позики валютних цінностей у вигляді в натурі та на суму 35 200 (тридцять п`ять тисяч двісті) доларів США посвідчений 26 червня 2007 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гриценком Є. В. та зареєстрований в реєстрі за №1360.

Відповідно до зазначеного договору ОСОБА_4 зобов?язався повернути ОСОБА_5 позичені кошти не пізніше 26 травня 2009 року. 1з метою забезпечення виконання умов зазначеного Договору позики грошових коштів ОСОБА_2 , а також ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від імені якого ОСОБА_3 , як піклувальник, на підставі рішення Орджонікідзевської районної в місті Харкові ради м. Харкова від 05.06.2007р., №128/30, (Іпотекодавці) уклали з ОСОБА_5 (Іпотекодержатель) 26 червня 2007 року Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гриценко Є.В. зареєстрований в реєстрі за №1362, відповідно до умов якого предметом іпотеки є двокімнатна квартира, загальною площею 50.5 кв.м., житловою площею 29.8 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 (до перейменування вулиця Другої П?ятирічки). Вказаним Договором передбачено, що при виникненні у іпотекодержателя права звернення стягнення на предмет іпотеки, Іпотекодержатель має право за власним вибором продати предмет іпотеки відповідно до ст.38 Закону України «Про іпотеку» або обернути його в свою власність в порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Із змісту первинної позовної заяви ОСОБА_2 стало відомо, що в червні 2016 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 був укладений договір про відступлення права вимоги (цесїї), посвідчений 06 червня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В. М. за реєстровим № 769. В справі предметом позову є заборгованість за договором позики валютних цінностей від 26 червня 2007 року, наявність якої ОСОБА_6 не визнає. При цьому Відповідач ОСОБА_1 за цим позовом обґрунтовує свої вимоги фактом укладання договору про відступлення права вимоги (цесїї), посвідчений 06 червня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В. М. за реєстровим № 769.

Таким чином, в цій справі предметом спору є наявність факту укладання договору про відступлення права вимоги (цесїї), посвідчений 06 червня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В. М. за реєстровим № 769 та наявність заборгованості саме перед Відповідачем ОСОБА_1 за таким договором, що є предметом спору. При цьому предметом позову є стягнення суми боргу. Слід зазначити, що відповідно до інформації, яка наявна у відкритих джерелах, гр. ОСОБА_5 25 вересня 2014 року був засуджений вироком Дзержинського районного суду м. Харкова по восьми епізодам по ч.4 ст. 190 Кримінального кодексу до 13,5 років позбавлення волі з конфіскацією майна. 18 квітня 2016 року ухвалою Апеляційного суду Харківської області апеляційну скаргу було задоволено частково, ОСОБА_5 було засуджено до 11 років позбавлення волі з конфіскацією майна. Не зважаючи на зазначене, між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , який є його батьком, був укладений договір про відступлення права вимоги (цесії), посвідчений 06 червня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В. М. за реєстровим № 769. Зважаючи на наведене, вбачається що Відповідач ОСОБА_5 відчужив належне йому право на майно своєму батькові після винесення вироку про конфіскацію майна, тобто відповідачі вчинили правочин щодо відчуження спірного майна в той момент, коли у відповідача ОСОБА_5 вже виникло зобов?язання перед державним бюджетом.

Отже, спірний договір уклали сторони, які є близькими родичами, та такий договір не передбачав реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином, та дії сторін направлені на фіктивний перехід права власності на майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення майна, зокрема, відповідач ОСОБА_5 продовжував після укладення зазначеного договору фактично користуватися майновими правами, які було уступлено за спірним договором.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 12 квітня 2021 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про скасування наказу та відновлення становища, що існувало до порушення прав відмовлено.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги- задоволено.

Визнано недійсним договір про відступлення права вимоги (цесії), посвідчений 06 червня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М. за реєстровим № 769, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 .

З вказаним рішенням суду не погодився ОСОБА_1 та подав на нього апеляційну скаргу, в якій прохає рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 12 квітня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі. Вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необгрунтованим та таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Посилається на те, що судом неповно зясовані обставини, що мають значення для справи.

Зокрема вказує, що суд першої інстанції при розгляді справи передчасно погодився із висновками Комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації, та дійшов помилкового висновку що ОСОБА_1 звертаючись до приватного нотаріуса КМНО Стрельченко О.В., як державного реєстратора речових прав на нерухоме майно не надав письмових документів, що підтверджують наявність факту завершення тридцятиденного строку з моменту отримання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя. Також, суд не врахував той факт, що наявність зареєстрованих в державному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна не було. Вказує, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що Комісією з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації дотримано порядок повідомлення всіх учасників справи щодо розгляду поданої ОСОБА_2 скарги. Посилається на те, що суд першої інстанції не врахував, що оскаржуваним позивачем наказом Міністерство юстиції України не тільки скасувало рішення про державну реєстрацію за ОСОБА_1 права власності, чим незаконно втрутилось у непорушне право власності, але і фактично позбавило ОСОБА_1 цього права, наказавши внести запис про скасування запису про державну реєстрацію за ним права власності на спірну квартиру. Вважає, що Комісія та Міністерство незаконно та поза межами своїх повноважень позбавили його права власності на передану йому в іпотеку квартиру, з підстав, не передбачених законом. Крім того, зазначив, що визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно, а тим більше скасування права власності не підпадає під юрисдикцію адміністративних судів, у зв?язку з чим, суди не розглядають відповідних вимог і закривають провадження у відповідних справах. Отже, спір про право, а саме про право власності ОСОБА_1 на спірну квартиру може та мав вирішуватися виключно в рамках цивільного судочинства. Вказує, що жоден державний орган, в тому числі і Міністерство юстиції України, не мав повноважень не тільки втручатися у право власності, але і позбавляти такого права, у зв?язку з чим, оскаржуваний наказ є незаконним, необгрунтованим та таким, що порушує його конституційні права на недоторканність його приватної власності. Таким чином, розглядаючи вказаний спір, суд першої інстанції не врахував положень чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, а тому дійшов до передчасного та необгрунтованого висновку про нібито безпідставність заявлених ОСОБА_1 вимог щодо захисту та відновлення його прав.

Також вважає, що суд першої інстанції незаконно та передчасно задовольнив безпідставні зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 , не з?ясувавши при цьому питання чи було порушене цивільне право ОСОБА_2 , на захист якого він звернувся до суду. Вказує, що із зустрічним позовом звернувся позивач (боржник) права якого оспорюваний правочин взагалі не порушує. Також зазначив, що суд першої інстанції безпідставно посилався на те, що ОСОБА_5 нібито не мав права відступати своє право вимоги за основним зобов?язанням у зв?язку з конфіскацією майна. Вказує, що згідно судових рішень ОСОБА_5 був звільнений від відбуття як основного, так і додаткового покарання у виді конфіскації майна.

Від представника ОСОБА_2 адвоката Ульянова Д.В. надійшов відзив на апеляіційну скаргу, в якому останній спростовуючи доводи, які викладені в апеляційній скарзі та підтримуючи рішення суду першої інстанції, прохав апеляційну скаргу залишити без задоволеня, а рішенняОрджонікідзевського районного суду м. Харкова від 12 квітня 2021 року залишити без змін.

Судове засідання проводилося в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін по справі. На момент розгляду справи сторони по справі та інші учасники справи будучи завчасно повідомленим про час та місце слухання справи в судове засідання не з?явилися.

Клопотання представника Міністерства юстиції України про відкладення розгляду справи, колегією суддів залишено без задоволення, виходячи з термінів розгляду справи, інтересів сторін, та реальної обставновки у регіонах де відбувається розгляд справи та знаходиться особа, яка подала клопотання, яка дозволяє проводити судові засідання. При цьому взято до уваги можливість участі вказаного представника в судовому розгляді в режимі відеоконференції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч.1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 26 червня 2007 року ОСОБА_4 , від імені якого ОСОБА_3 , діяла як піклувальник, на підставі рішення Орджонікідзевської районної в місті Харкові ради м. Харкова від 05.06.2007 р. №128/30 (Позичальник) уклав з ОСОБА_5 (Позикодавець) Договір позики грошових коштів посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гриценко Є.В. зареєстрований в реєстрі за №1360. Відповідно до цього Договору Позикодавець передав Позичальнику грошові кошти у сумі 35200,00 доларів США (тридцять п`ять тисяч двісті доларів Сполучених Штатів Америки), а Позичальник зобов`язався повернути грошові кошти у такій самій сумі, що були йому передані у строк не пізніше 26 травня 2009 року (т.1, а.с.21).

З метою забезпечення виконання умов зазначеного Договору позики грошових коштів ОСОБА_2 , а також ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від імені якого ОСОБА_3 , як піклувальник, на підставі рішення Орджонікідзевської районної в місті Харкові ради м. Харкова від 05.06.2007р. за №128/30, (Іпотекодавці) уклали з ОСОБА_5 (Іпотекодержатель) 26 червня 2007 року Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гриценко Є.В., зареєстрований в реєстрі за №1362, відповідно до умов якого предметом іпотеки є двокімнатна квартира, загальною площею 50.5 кв. м., житловою площею 29.8 кв .м., за адресою: АДРЕСА_2 (т.1, а.с.23).

Пунктом 1 вказаного Договору передбачено, що при виникненні у Іпотекодержателя права звернення стягнення на предмет іпотеки, Іпотекодержатель має право за власним вибором продати предмет іпотеки відповідно до ст. 38 Закону України «Про іпотеку» або обернути його в свою власність в порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

21.10.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стрельченко О.В. до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено запис на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 32001750 від 24.10.2016, згідно якого зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна: 2 кімнатна квартира, загальною площею 50.5 кв. м., житловою площею 29.8 кв. м., за адресою: АДРЕСА_2 на підставі Договору задоволення вимог іпотекодержателя, серія та номер: 1362, виданому 26.06.2007, видавник: ОСОБА_7 , приватний нотаріус ХМНО; Договір відступлення права вимоги, серія та номер: 769, виданий 06.06.2016, видавник: ОСОБА_7 , приватний нотаріус КМНО.

07 грудня 2016 року ОСОБА_2 звернувся до Комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації при Міністерстві юстиції України зі скаргою на дії державних реєстраторів прав на нерухоме майно, в якій, крім іншого, просив скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Стрельченко О.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 32001750 від 24.10.2016 року, на об`єкт нерухомого майна: 2 кімнатна квартира, загальною площею 50,5 кв. м., житловою площею 29,8 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 ) за ОСОБА_1 на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, серія та номер: 1362, виданому 26.06.2007 року, видавник: ОСОБА_7 , приватний нотаріус ХМНО; Договір відступлення права вимоги, серія та номер: 769, виданий 06.06.2016 року, видавник: ОСОБА_7 , приватний нотаріус КМНО (т.1, а.с.232-239).

19.05.2017 року Комісією був складений Висновок за результатами розгляду скарги ОСОБА_2 від 07 грудня 2016 року, зареєстрованої в Міністерстві юстиції 08 грудня 2016 року за № 38442-0-33-16, згідно якого Комісією було вирішено задовольнити скаргу у повному обсязі: скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 24.10.2016 року за № 32001750, прийнятого приватним нотаріусом Стрельченко О.В., внести запис про скасування запису про державну реєстрацію права власності № 17098938 у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно та блокувати доступ приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Стрельченко О.В. до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно строком на 3 місяці (т.1 а. с. 224-230).

07 червня 2017 року, на підставі вказаного висновку Комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації, Міністерством юстиції України був прийнятий наказ № 1819/5, яким скарга ОСОБА_2 від 07 грудня 2016 року була задоволена у повному обсязі, скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 24 жовтня 2016 року №32001750, прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стрельченко О.В., внесено запис про скасування запису про державну реєстрацію права власності № 17098938 у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, а також блоковано доступ приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Стрельченко О.В. до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно строком на три місяці (т.1, а .с.231)

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи підтверджено правомірність наказу Міністерства юстиції України від 07.06.2017 року №1819/5, прийнятого на підставі висновку Комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації за результатами розгляду скарги ОСОБА_2 від 07.12.2016 року. Таким чином, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Разом з цим, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що договір про відступлення права вимоги уклали сторони, які є близькими родичами та такий договір не передбачав реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином та дії сторін направлені на фіктивний перехід права власності на майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення майна. Крім того, суд зазначив, що ОСОБА_5 уклавши договір про відступлення права вимоги на користь свого батька ОСОБА_8 після ухвалення вироку суду, яким конфісковано все належне йому майно, діяв очевидно недобросовісно та зловживав правами, що дає підстави визнати укладений договір про відступлення права вимоги (цесії), посвідчений 06 червня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М. за реєстровим № 769, між недійсним.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, розміщене на території України, та обтяжень таких прав, регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-IV (із змінами та доповненнями) (далі - Закон № 1952-IV).

Пунктом 1 частини першої статті 2 вказаного Закону встановлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Загальними засадами державної реєстрації прав є, зокрема: гарантування державою об?єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом (пункти 1, 4 частини першої статті 3 Закону №1952-IV).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 9 Закону №1952-IV державним реєстратором є нотаріус.

Згідно з частиною першою статті 12 Закону №1952-IV державний реєстр прав містить відомості про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження, речові права на об`єкти незавершеного будівництва та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав, документи, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав.

Ведення Державного реєстру прав здійснюється з використанням програмного забезпечення, розробленого відповідно до державних стандартів, що забезпечують його сумісність і взаємодію з іншими інформаційними системами та мережами, що становлять інформаційний ресурс держави (частина четверта статті 12 Закону №1952-IV).

Правові засади та процедура державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень регулюються Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Порядок №1127).

Внесення відомостей до Державного реєстру прав здійснюється виключно на підставах та в порядку, визначених Законом.

Організаційну систему державної реєстрації прав становлять, зокрема, державні реєстратори прав на нерухоме майно.

Відповідно до частини третьої статті 10 Закону №1952-IV державний реєстратор:

1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації;

2) перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення;

3) під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 01 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в Єдиних та Державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником.

Органи державної влади, підприємства, установи та організації зобов`язані безоплатно протягом трьох робочих днів з моменту отримання запиту надати державному реєстратору запитувану інформацію в паперовій та (за можливості) в електронній формі.

4) під час проведення реєстраційних дій обов`язково використовує відомості Державного земельного кадастру та Єдиного реєстру дозвільних документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомості про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, а також використовує відомості, отримані у порядку інформаційної взаємодії Державного реєстру прав з Єдиним державним реєстром судових рішень;

5) відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідні відомості про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів таких прав;

6) присвоює за допомогою Державного реєстру прав реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна у випадках, передбачених цим Законом;

7) виготовляє електронні копії документів, поданих у паперовій формі, та розміщує їх у реєстраційній справі в електронній формі у відповідному розділі Державного реєстру прав К разі якщо такі копії не були виготовлені під час прийняття документів за заявами у сфері державної реєстрації прав);

8) формує за допомогою Державного реєстру прав документи за результатом розгляду рів у сфері державної реєстрації прав;

9) формує реєстраційні справи у паперовій формі;

10) здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.

Державний реєстр прав містить відомості про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження, речові права на об`єкти незавершеного будівництва та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав, документи, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав.

Згідно з частиною першою статті 18 Закону №1952-IV державна реєстрація прав проводиться в такому порядку: 1) прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; 2) виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав; 3) встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв; 4) перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; 5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав); 6) відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав; 7) формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником; 8) видача/отримання документів за результатом розгляду заяви.

Державні реєстратори зобов`язані надавати до відома заявників інформацію про перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав.

Державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Статтею 24 Закону №1952-IV встановлено, що за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав, якою, зокрема, є: невідповідність поданих документів вимогам, встановленим Законом, та якщо подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження, державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав.

Порядком №1127 визначено процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та і обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна.

Для проведення державної реєстрації речових прав необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід або припинення таких прав на нерухоме майно, та інші документи, визначені Порядком.

За результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації.

Державний реєстратор за результатом прийнятого рішення щодо державної реєстрації прав відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідні відомості про речові права та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав.

Під час проведення державної реєстрації прав державний реєстратор використовує відомості Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек, які є архівною складовою частиною Державного реєстру прав.

У разі проведення державної реєстрації права власності на окремий індивідуально визначений об`єкт нерухомого майна, об`єкт незавершеного будівництва вперше, у тому числі у результаті поділу, виділу частки з об`єкта нерухомого майна або об`єднання об`єктів нерухомого майна, державний реєстратор за допомогою програмного забезпечення Державного реєстру прав відкриває новий розділ у цьому Реєстрі з присвоєнням реєстраційного номера об`єкту нерухомого майна, об`єкту незавершеного будівництва та формує реєстраційну справу відповідно до законодавства.

За наявності зареєстрованих речових прав на такий об`єкт нерухомого майна, об`єкт незавершеного будівництва або обтяжень таких прав у спеціальному розділі Державного реєстру прав, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державному реєстрі іпотек державний реєстратор одночасно з відкриттям розділу у Державному реєстрі прав переносить такі відомості про речові права на таке майно та їх обтяження, про суб`єктів цих прав до відповідного відкритого розділу.

Пунктом 57 Порядку № 1127 з урахуванням вимог Закону України «Про іпотеку» встановлено, що для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Порядком № 1141 визначено процедуру ведення Державного реєстру прав.

Відповідно до Порядку №1141 на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державний реєстратор відкриває розділ Державного реєстру прав та вносить записи до Державного реєстру прав.

Розділ Державного реєстру прав відкривається державним реєстратором на кожний окремий об`єкт нерухомого майна, право власності на який заявлено вперше.

Розділ Державного реєстру прав складається з чотирьох частин, які містять відомості про: нерухоме майно; право власності та суб`єкта цього права; інші речові права та суб`єкта цих прав; обтяження прав на нерухоме майно та суб`єкта цих прав.

Після відкриття державним реєстратором розділу Державного реєстру прав та внесення до нього запису державний реєстратор присвоює об`єкту нерухомого майна реєстраційний номер.

Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна є ідентифікатором розділу Державного реєстру прав, відкритого державним реєстратором на такий об`єкт.

Після внесення державним реєстратором запису про речове право на нерухоме майно, обтяження такого права до Державного реєстру прав такому запису присвоюється номер, який є його ідентифікатором.

Так, з наданих матеріалів справи вбачається, що за результатами перевірки заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та висновку Комісії встановлено, що приватним нотаріусом Стрельченко О.В. не було належним чином встановлено відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації, оскільки нею було проведено державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на квартиру на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (фактично договору іпотеки) шляхом набуття права власності на предмет іпотеки за відсутності передбачених законодавством документів, необхідних для проведення такої державної реєстрації прав відповідно до пункту 57 Порядку № 1127, а саме: за відсутності документа, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя.

Також, як встановлено Висновком Комісії державним реєстратором не виготовлено електронні копії документів та не розміщено їх у реєстраційній справі в електронній формі у відповідному розділі Державного реєстру прав всупереч приписів Закону та Порядку № 1127. Доказів зворотнього матеріали справи не містять.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, з даних Державного реєстру прав, на підставі постанови від 01 лютого № 183-21/2010 та № 157-21/2010 Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції на квартиру накладено арешт (записи про державну реєстрацію обтяження від 01 лютого 2010 року №9469912, №9469983 у Єдиному державному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна). Також, відповідно до постанови від 30 вересня 2011 року № 646-21/2011 Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції на квартиру накладено арешт (запис про державну реєстрацію обтяження від 04 жовтня 2011 року № 11682380 в Єдиному державному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна).

Доводи апелянта про те, що відмова в державній реєстрації прав з підстави, зазначеної у пункті 6 частини першої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не застосовується у разі державної реєстрації права власності на нерухоме майно з відкриттям розділу в Державному реєстрі прав та перенесенням щодо такого права власності обтяження, державну реєстрацію якого проведено у спеціальному розділі Державного реєстру прав є необгрунтованими.

Так, абзацом 1 та 2 пункту 20 Постанови № 1127 встановлено, що у разі проведення державної реєстрації права власності на окремий індивідуально визначений об`єкт нерухомого майна, об`єкт незавершеного будівництва вперше, у тому числі у результаті поділу, виділу частки з об`єкта нерухомого майна або об`єднання об`єктів нерухомого майна, державний реєстратор за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав відкриває новий розділ у цьому Реєстрі з присвоєнням реєстраційного номера об`єкту нерухомого майна, об`єкту незавершеного будівництва та формує реєстраційну справу відповідно до законодавства. За наявності зареєстрованих речових прав на такий об`єкт нерухомого майна, об`єкт незавершеного будівництва або обтяжень таких прав у спеціальному розділі Державного реєстру прав, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державному реєстрі іпотек державний реєстратор одночасно з відкриттям розділу у Державному реєстрі прав переносить такі відомості про речові права на таке майно та їх обтяження, про суб`єктів цих прав до відповідного відкритого розділу.

Враховуючи те, що проведення державної реєстрації права на квартиру АДРЕСА_1 здійснювалось не вперше, то під час реєстрації переходу права власності від ОСОБА_2 до ОСОБА_1 приписи п. 2 ч. 4 ст. 24 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не застосовуються.

Отже, аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що наявність у Реєстрі запису про заборону відчуження майна є перешкодою для здійснення державним реєстратором реєстраційних дій до того часу, поки таке обтяження не буде зняте.

Доводи апелянта про те, що рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 25.07.2017 року було звільнено іпотечне майно з - під арештів є необгрунтованими, оскільки рішення, на яке посилається позивач, як на підставу своїм позовних вимог, набрало законної сили 18.12.2017 року, тобто вже після винесення наказу Міністерства юстиції України від 07.06.2017 року.

Відповідно до частин 1, 2 статті 37 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон №1952) рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду.

Міністерство юстиції України розглядає скарги: 1) на рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав (крім випадків, коли таке право набуто на підставі рішення суду, а також коли щодо нерухомого майна наявний судовий спір); 2) на рішення, дії або бездіяльність територіальних органів Міністерства юстиції України.

Згідно із частиною шостою статті 37 Закону №1952-IV за результатами розгляду скарги Міністерство юстиції України та його територіальні органи приймають мотивоване рішення про: 1) відмову у задоволенні скарги; 2) задоволення (повне чи часткове) скарги шляхом прийняття рішення про: а) скасування рішення про державну реєстрацію прав, скасування рішення територіального органу Міністерства юстиції України, прийнятого за результатами розгляду скарги; б) скасування рішення про відмову в державній реєстрації прав та проведення державної реєстрації прав; в) внесення змін до записів Державного реєстру прав та виправлення помилки, допущеної державним реєстратором; г) тимчасове блокування доступу державного реєстратора до Державного реєстру прав; ґ) анулювання доступу державного реєстратора до Державного реєстру прав; д) скасування акредитації суб`єкта державної реєстрації; е) притягнення до дисциплінарної відповідальності посадової особи територіального органу Міністерства юстиції України; є) направлення до Вищої кваліфікаційної комісії нотаріату при Міністерстві юстиції України подання щодо анулювання свідоцтва про право на зайняття нотаріальною діяльністю.

Рішення, передбачені підпунктами "а", "ґ", "д" і "е" пункту 2 цієї частини, приймаються виключно Міністерством юстиції України.

У рішенні Міністерства юстиції України чи його територіального органу за результатами розгляду скарги можуть визначатися декілька шляхів задоволення скарги.

Рішення, прийняте за результатами розгляду скарги, надсилається скаржнику протягом трьох робочих днів з дня його прийняття.

Відповідно до п. 2, 8 - 11 Порядку розгляду скарг у сфері державної реєстрації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1128 (у редакції, чинній на час прийняття спірного наказу, далі - Порядок № 1128), для забезпечення розгляду скарг суб`єктом розгляду скарги утворюються постійно діючі комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації (далі - комісія), положення та склад яких затверджуються Мін`юстом або відповідним територіальним органом.

Під час розгляду скарги по суті комісія встановлює наявність чи відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення скаржника, зазначених у скарзі, та інші обставини, які мають значення для об`єктивного розгляду скарги, у тому числі шляхом перевірки відомостей, що містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно чи Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (далі - реєстри), та у разі необхідності витребування документів, пояснень тощо у суб`єкта оскарження, і вирішує:

1) чи мало місце прийняття оскаржуваного рішення суб`єктом оскарження, чи мала місце оскаржувана дія або бездіяльність суб`єкта оскарження;

2) чи було оскаржуване рішення прийнято суб`єктом оскарження на законних підставах, чи здійснювалася дія або вчинялася бездіяльність суб`єктом оскарження на законних підставах;

3) чи належить задовольнити кожну з вимог скаржника або відмовити в їх задоволенні;

4) чи можливо поновити порушені права або законні інтереси скаржника іншим способом, ніж визначено ним у своїй скарзі (зокрема внесення шляхом виправлення технічних помилок у записах реєстрів взамін скасування рішення державного реєстратора);

5) які рішення підлягають скасуванню або які дії, що випливають з факту скасування рішення або з факту визнання оскаржуваних дій або бездіяльності протиправними, підлягають вчиненню.

Під час розгляду скарги по суті обов`язково запрошується скаржник та/або його представник (за умови якщо ним зазначено про це у скарзі), суб`єкт оскарження та інші заінтересовані особи, зазначені у скарзі або встановлені відповідно до відомостей реєстрів. Неприбуття таких осіб, яким було належним чином повідомлено про розгляд скарги, а також неотримання такими особами повідомлень про час та місце розгляду скарги з причин, що не залежать від суб`єкта розгляду скарги, не перешкоджає її розгляду.

Суб`єкт розгляду скарги своєчасно повідомляє особам, запрошеним до розгляду скарги по суті, про час і місце розгляду скарги в один з таких способів: 1) телефонограмою (якщо номер телефону зазначено у скарзі); 2) шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті Мін`юсту; 3) засобами електронної пошти (якщо адресу електронної пошти зазначено у скарзі та/або інших документах, що додаються до скарги).

Копії скарги та доданих до неї документів надаються особам, запрошеним до розгляду скарги по суті (крім скаржника), не пізніше дня, що передує дню розгляду скарги по суті. Суб`єкт оскарження має право подавати письмові пояснення по суті скарги, які обов`язково приймаються комісією до розгляду.

Так, з наданих матеріалів справи вбачається, що на виконання вказаного пункту, повідомлення щодо розгляду скарги ОСОБА_2 було розміщено на офіційному сайті Департаменту державної реєстрації та нотаріату за посиланням: http://ddr.minjust.gov.ua/uk/494ccb2f42d7c1bf393df711ac4d18cf/ogoloshennya_pro_zasidannya_komisiyi_19_travnya_2017_roku/ (т.1, а.с.289, 290).

Таким чином доводи апелянта про те, що він об`єктивно був позбавлений можливості прийняти участь у засіданні Комісії, підтвердити необґрунтованість заявленої скарги та повідомити Комісію про дійсні обставини справи є також необгрунтованими.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що Міністерством юстиції України були направлені відповідні листи від 11.05.2017 за вих. № 38442-0-33-16/19К та за вих. № 2/38442-0-33-16/19К на адресу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Отже, з викладеного слідує, що відповідачем було дотримано процедуру повідомлення щодо розгляду скарги по суті.

Отже, проаналізувавши вказаний реєстр Комісія з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації встановила, що у ньому відсутній документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя, тобто на час вчинення реєстраційних дій приватним нотаріусом не було внесено до реєстру необхідний пакет документів.

Крім того, під час перевірки скарги ОСОБА_2 , комісія перевіривши Єдиний державний реєстр речових прав на нерухоме майно, встановила, що всі скан-копії відповідних документів у Реєстрі відсутні.

Отже, матеріалами справи підтверджено правомірність наказу Міністерства юстиції України від 07.06.2017 року №1819/5, прийнятого на підставі висновку Комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації за результатами розгляду скарги ОСОБА_2 від 07.12.2016 року.

Доводи апелянта про те, що Комісія та Міністерство незаконно та поза межами своїх повноважень позбавили його права власності на передану йому в іпотеку квартиру, з підстав, не передбачених законом є також необгрунтованими.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

З урахуванням вищевикладеного, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Також, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині задоволених зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 .

Так, з наданих матеріалів справи вбачається, що в червні 2016 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 був укладений договір про відступлення права вимоги (цесїї), посвідчений 06 червня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В. М. за реєстровим № 769.

За вимогами статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За приписами ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до положень ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Згідно ст. 234 ЦК України, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Так, у справі, що розглядається предметом спору є наявність факту укладання договору про відступлення права вимоги (цесії), та наявність заборгованості саме перед відповідачем ОСОБА_1 за таким договором.

Згідно інформації, ОСОБА_5 був засуджений вироком Дзержинського районного суду м. Харкова до покарання у вигляді позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна. Отже, ОСОБА_5 не мав права на розпорядження майновими правами, в тому числі шляхом їх передання.

Проте, незважаючи на це, між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , який є його батьком, був укладений договір про відступлення права вимоги ( цесії).

Згідно ст. 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Відповідно до положень ЦК України, Закону України «Про іпотеку», майнове право, що є предметом іпотечного договору - це обумовлене право набуття в майбутньому права власності на нерухоме майно, яке виникає тоді, коли виконані певні, але не всі правові передумови, що є необхідними й достатніми для набуття речового права.

Однак, на думку суду укладений договір про відступлення права вимоги (цесії), за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частини першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Судом встановлено, що спірний договір уклали сторони, які є близькими родичами та такий договір не передбачав реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином та дії сторін направлені на фіктивний перехід права власності на майно бо близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення майна, зокрема, відповідач ОСОБА_5 продовжував після укладення зазначеного договору фактично користуватися майновими правами, які було уступлено за спірним договором, про що свідчить рішення суду від 10.12.2018 року та постанова апеляційного суду.

Крім того, судом встановлено, що ОСОБА_5 уклавши договір про відступлення права вимоги на користь свого батька ОСОБА_8 після ухвалення вироку суду, яким конфісковано все належне йому майно, діяв очевидно недобросовісно та зловживав правами, що дає підстави визнати укладений договір про відступлення права вимоги (цесії), посвідчений 06 червня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М. за реєстровим № 769, між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 недійсним.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що доводи, які викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги судом апеляційної інстанції, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому задоволенню вони не підлягають.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382-384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

РішенняОрджонікідзевського районного суду м. Харкова від 12 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 08 вересня 2022 року.

Головуючий суддя : _______________ Г.Л. Карпушин

Судді: _______________ С.А. Гальонкін ______________ О.Ю. Кузнєцова