Справа № 481/1260/21
Провадж.№ 2/481/51/2022
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

05.09.2022 року Новобузький районний суд Миколаївської області в складі:

головуючого судді Вжещ С.І.,

при секретарі Юхименко Т.М.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

її представника ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

його представника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Новий Буг в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно та припинення права власності на це майно,

ВСТАНОВИВ:

28 вересня 2021 року ОСОБА_1 звернулась до Новобузького районного суду Миколаївської області з позовом до ОСОБА_5 , за яким просила визнати недійсним свідоцтво про право власності від 10 жовтня 2001 року на нежитлову будівлю АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_5 , видане Новобузькою міською радою, на підставі рішення виконавчого комітету Новобузької міської ради № 436 від 09 жовтня 2001 року та припинити право власності ОСОБА_5 на вказаний об`єкт.

Позовні вимоги позивачка мотивувала тим, що вона, на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку, серії ЯГ № 596710, виданого 29.11.2006 року Новобузькою міською радою, є власницею земельної ділянки, площею 0,1110 га, яка розташована в АДРЕСА_2 , цільове призначення якої, для ведення особистого селянського господарства. На вказаній земельній ділянці у 2009 році був побудований об`єкт нежитлової будівлі, який зведений без належних підстав та на земельній ділянці, що не призначена для будівництва і є самочинним у розумінні ст. 376 ЦК України. Вищевказаний об`єкт 05.03.2020 року був зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно. Підставою державної реєстрації даного об`єкту слугувало свідоцтво про право власності, видане 10.10.2001 року Новобузькою міською радою народних депутатів. Власником даного майна є ОСОБА_5 . Вважає, що свідоцтво про право власності на нежитлову будівлю № 24/1, видане на ім`я ОСОБА_5 має бути визнане недійсним, так як отримане відповідачем без належних правових підстав. Зазначене свідоцтво про право власності видане на підставі рішення Новобузької міської ради № 436 від 09.10.2001 року та зареєстроване у Новобузькій філії БТІ за реєстровим номером 237, записане у реєстрову книгу №1. З тексту даного рішення видно, що воно не містить в собі інформації щодо видачі свідоцтва про право власності ОСОБА_5 на нежитлову будівлю АДРЕСА_1 . Як вбачається з відповіді Новобузької міської ради від 07.08.2021 року № 1166-02-12 рішення про надання адреси нежитловій будівлі по АДРЕСА_1 відсутнє. Рішення про встановлення нумерації будівель по АДРЕСА_2 не приймалося. Крім того, Новобузькою міською радою 13.09.2021 року було надано інформацію, що Журнал реєстрації свідоцтв про право власності не містить запису про реєстрацію свідоцтва про право власності від 10.10.2001 року на нежитлову будівлю за адресою: АДРЕСА_1 , виданого на ім`я ОСОБА_5 . Також у своєму позові позивачка зазначила, що печатка на свідоцтві про право власності від 10.10.2001 року належить юридичній особі «Новобузькій міській раді народних депутатів», яка на час видачі свідоцтва у 2001 році вже не існувала. Вважає, що свідоцтво про право власності є підробленим. За фактом підроблення офіційного документа свідоцтва про право власності вона звернулась до правоохоронних органів та на даний час ведеться досудове слідство. Реєстрація нежитлової будівлі АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 в Державному реєстрі прав порушує її право на земельну ділянку по АДРЕСА_2 , так як така реєстрація чинить перешкоди для відчуження належної їй на праві приватної власності земельної ділянки. Право власності за ОСОБА_5 на нежитлову будівлю № 24/1 набуто незаконно, на підставі свідоцтва, яке по суті є підробленим, тому таке право власності має бути припинено.

Згідно автоматизованого розподілу справи між суддями від 28.09.2021 року матеріали позову розподілені судді Вжещ С.І.

Відповідно до наказу № 120 від 30.09.2021 року суддя Вжещ С.І. 01.10.2021 року перебувала у відрядженні в м. Миколаїв.

Крім, того суддя Вжещ С.І. з 05.10.2021 року по 13.10.2021 року перебувала на лікарняному.

Ухвалою судді Новобузького районного суду Миколаївської області від 18.10.2021 року позовну заяву залишено без руху, з наданням позивачу строку для усунення недоліків.

22.10.2021 року позивачем вимоги ухвали про залишення позовної заяви без руху виконано.

Ухвалою судді від 23.10.2021 року позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Постановлено провести розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання на 01.12.2021 року.

09.11.2021 року від представника відповідача ОСОБА_3 , адвоката М`якенького С.В., до суду надійшов відзив на позовну заву, в якому останній просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю, посилаючись на те, що позивачка невірно обрала спосіб захисту свого права та зловживає процесуальними правами. Незважаючи на те, що спір в частині припинення права власності на об`єкт спору вже було розглянуто судом по суті, позивачка свідомо повторно подала позов з ідентичною вимогою про припинення права власності відповідача на спірний об`єкт нерухомого майна. У провадженні Новобузького районного суду перебуває не лише дана справа, а й інші справи, в яких сторонами виступають ці самі сторони. Таким чином, факт подання ОСОБА_1 позову про поділ спільного майна подружжя свідчить про те, що вона усвідомлює, що спір повинен вирішуватись саме шляхом поділу спільного майна подружжя, який є належним та ефективним способом захисту прав обох сторін спору. Натомість ОСОБА_1 було одночасно подано безпідставний позов про визнання недійсним свідоцтва про право власності на об`єкт нерухомого майна та припинення права власності ОСОБА_3 на цей об`єкт. Зазначене вище свідчить про зловживання ОСОБА_1 не лише процесуальними, але й матеріальними правами, адже кінцевою метою позову є набуття речового права на нерухоме майно з одночасним припиненням такого права за відповідачем. Усі інші обставини, вказані у позовній заяві, мають другорядний характер по відношенню до вищевказаних зловживань, тому не заслуговують на увагу як такі, що не можуть бути самостійною підставою для задоволення позову.

12.10.2021 року на електронну адресу суду надійшло клопотання представника ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ», адвоката Щербакової А.О., в якому остання просила залучити ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» до розгляду у справі № 481/1260/21 в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог, щодо предмета спору, посилаючись на те, що 25.05.2007 року між позивачкою та АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» був укладений договір поруки № 117050. 25.05.2007 року в забезпечення виконання умов Кредитного договору був укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Новобузького районного нотаріального округу Миколаївської області Савченко А.В. за реєстровим номером 1173, за умовами якого в іпотеку було передано квартиру АДРЕСА_3 та накладено заборону на дану квартиру. 12.12.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» були укладені договір факторингу №1 та договір про відступлення права вимоги за договорами іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Саєнко Е.В., 12.12.2011 року за реєстровим номером 5207-5208, згідно яких право вимоги за вищевказаним кредитним договором та договором іпотеки перейшло до ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ».

Ухвалою суду від 01.12.2021 року заяву представника Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» адвоката Щербакової Анни Олександрівни про залучення у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно та припинення права власності на нього, залишено без задоволення.

01.12.2021 року в судовому засіданні оголошено перерву, за клопотанням представника відповідача ОСОБА_3 - адвоката М`якенького С.В., до 13.01.2022 року 10:00 год.

13.01.2022 року представник відповідача ОСОБА_3 , адвокат М`якенький С.В., заявив клопотання про закриття провадження в справі в частині вимог про припинення права власності на нежитлову будівлю АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 , на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, а в частині позовних вимог про визнання недійсним свідоцтва про право власності на майно, яке є спільною сумісною власністю, просив зупинити провадження до ухвалення рішення у спорі про поділ спільного майна подружжя, по справі № 481/1130/21 на підставі п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України.

Ухвалою суду від 13.01.2022 року клопотання представника відповідача, ОСОБА_3 , адвоката М`якенького С.В., про зупинення провадження в справі в частині вимог про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, залишено без задоволення. Клопотання представника відповідача, ОСОБА_3 , адвоката М`якенького С.В. про закриття провадження в справі в частині вимог про припинення права власності на нерухоме майно та щодо зловживання стороною позивача процесуальними правами, постановлено вирішити після дослідження усіх обставин в нарадчій кімнаті при постановленні рішення по справі.

03.02.2022 року за клопотання представника позивача ОСОБА_2 , продовжено перерву в судовому засіданні до 14.03.2022 року, 10:00..

14.03.2022 року судовий розгляд не відбувся, у зв`язку з військовою агресією російської федерації на території України та близькістю бойових дій на території Баштанського району Миколаївської області для забезпечення безпеки учасників процесу та працівників суду та продовжено перерву до відкладений до 11.05.2022 року 10:00.

11.05.2022 року за клопотання позивача ОСОБА_1 , продовжено перерву в судовому засіданні до 06.06.2022 року, 10:00.

06.06.2022 року за клопотання позивача ОСОБА_1 , продовжено перерву в судовому засіданні до 20.06.2022 року, 10:00.

20.06.2022 року продовжено перерву для виклику та забезпечення явки свідка ОСОБА_6 до 05.07.2022 року, 11:00.

05.07.2022 року продовжено перерву для отримання письмових документів, що витребувані судом до 08.08.2022 року, 10:00.

08.08.2022 року продовжено перерву, у зв`язку з розглядом іншої справи до 05.09.2022 року, 10:00.

Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 , під час розгляду справи, позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити, посилаючись на обставини зазначені у позові.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили відмовити у їх задоволенні, посилаючись на обставини зазначені у відзиві на позовну заяву.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно дослідивши обставини, суд приходить до наступного.

В судовому засіданні встановлено, що сторони в період часу з 06.05.1989 року по 06.02.2020 року перебували в шлюбі.

ОСОБА_1 , на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 596710 від 29.11.2006 року є власницею земельної ділянки площею 0,111 га, розташованої по АДРЕСА_2 , з кадастровим номером :02:065:0048, цільове призначення земельної ділянки: ведення особистого селянського господарства (а.с. 29-30).

Дані обставини також підтверджуються витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу: 212046872 від 11.06.2020 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 245 та витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, номер витягу: НВ-020, дата формування 17.06.2020 року (а.с.31, 32-34).

З пояснень сторін та досліджених письмових доказів встановлено, що нежитлова будівля площею 144 кв.м., розташована за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстроване державним реєстратором Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Казанківської селищної ради Слободанюком В.О., за ОСОБА_5 , побудована на земельній ділянці, що належить позивачу (а.с.14-20).

Підставою для державної реєстрації права власності за ОСОБА_5 на нежитлову будівлю площею 144 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , слугувало свідоцтво про право власності від 10.10.2001 року, видане на підставі рішення виконавчого комітету Новобузької міської ради від 09.10.2001 року № 436 (а.с.13).

При дослідженні в судовому засіданні рішення № 436 від 09.10.2001 року про затвердження будівель та споруд в домоволодіннях громадян, вбачається, що таке рішення не приймалось щодо нежитлової будівлі по АДРЕСА_1 (а.с.21).

Згідно інформації, наданої Новобузьким міським головою Лагодієнко М. № 1355-02-12 від 13.09.2021 року, журнал реєстрації свідоцтв про право власності не містить запису про реєстрацію Свідоцтва про право власності від 10.10.2001 року на нежитлову будівлю за адресою: АДРЕСА_1 , виданого на ім`я ОСОБА_5 (а.с.24).

Крім того, з інформації наданої Новобузьким міським головою Лагодієнко М. № 1166-02-12 від 06.08.2021 року вбачається, що рішення про надання адреси нежитловій будівлі по АДРЕСА_1 відсутнє. Рішення про встановлення нумерації будівель по АДРЕСА_2 не приймалося (а.с.25).

Як встановлено в судовому засіданні під час допиту свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_6 та при дослідженні письмових документів, а саме: повідомлення Новобузького міського голови Лагодієнко М. № 1165-02-12 від 04.08.2021 року (а.с.22), акту обстеження загального стану будинку по АДРЕСА_4 , 2, 3 від 10.03.2005 року (а.с.99), акту обстеження загального стану будинку по АДРЕСА_4 , 2, 3 від 18.04.2005 року (а.с.101), рішення Новобузької міської ради Миколаївської області 29 сесії 4 скликання від квітня 2005 року № 470 (а.с.102), рішення виконавчого комітету Новобузької міської ради Миколаївської області № 52 від 11.03.2005 року (а.с.103), рішення виконавчого комітету Новобузької міської ради Миколаївської області № 584 від 23.12.2003 року про надання житлової квартири ОСОБА_9 (а.с.104) на час видачі свідоцтва про право власності від 10.10.2001 року на нежитлову будівлю за адресою: АДРЕСА_1 , виданого на ім`я ОСОБА_5 , там знаходився житловий будинок з розташованими квартирами під номерами АДРЕСА_5 , у яких на той час проживали люди.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні повідомив, що станом на 10.10.2001 року за адресою: АДРЕСА_6 була розташована житлова будівля, яка містила три квартири, у яких на той час проживали люди. Заяв від ОСОБА_3 до Новобузької міської ради про надання дозволу на будівництво нежитлової будівлі за адресою АДРЕСА_1 не надходило. Рішення виконавчого комітету Новобузької міської ради № 436 від 09.10.2001 року про прийняття в експлуатацію будівлі чи визнання права власності на житлові будівлі не містить адреси АДРЕСА_1 .

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні показала, що вона у 1986 році отримала у власність квартиру, яка розташована у житловому будинку по АДРЕСА_6 , але вона там не проживала, так як даний будинок знаходився в аварійному стані. У даному будинку всього було три квартири, у двох з яких до 2005 року проживали люди. Навесні 2005 року будинок знесли.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні показав, що в період з квітня 2002 року по квітень 2005 року він працював на посаді міського голови Новобузької міської ради. У 2002 році до нього звертались мешканці будинку, який розташований по АДРЕСА_6 з проханням надати їм інше житло, так як їхній будинок знаходився в аварійному стані. Переселення жителів даного будинку відбувалось в період з 2003 року по 2005 рік. У березні 2005 року була створена комісія для вирішення питання знесення житлової будівлі, яка була розташована по АДРЕСА_6 . За період його керівництва адреса не змінювалась, рішення виконавчого комітету, щодо визначення нової адреси, не було. До 2005 року будинок існував та числився за житловим фондом Новобузької міської ради. Після знесення будинку гр. ОСОБА_5 на даній земельній ділянці було здійснено нове будівництво.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України).

Частиною другою, третьою статті 152 ЗК України установлено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

У пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК України).

В силу ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.2, 3 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва після проведення державної реєстрації права власності на нього відповідно до закону.

У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акту, яким порушується права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належної їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (частина перша статті 155 ЗК України).

10.10.2001 року ОСОБА_5 . Новобузькою міською радою було видано свідоцтво про право власності на нежитлову будівлю, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 на підставі рішення виконавчого комітету Новобузької міської ради № 436 від 09.10.2001 року, яке, відносно вказаного нерухомого майна, по суті не приймалось, така будівля не вводилась в експлуатацію, була побудована після 2006 року, а тому дане свідоцтво було видане без відповідної правової підстави та є недійсним.

Виходячи з встановлених судом обставин, позовна вимога про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно підлягає задоволенню.

Разом з тим, вирішуючи позов в частині вимог про припинення права власності на спірне майно, суд приходить до наступного.

Відповідно до частини першої статті 355 Цивільного кодексу України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Згідно з частиною третьою статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частинами першою, другою статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Статтею 63 CК України встановлено рівність прав дружини та чоловіка на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.

Як визначено ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Викладене свідчить про те, що земельна ділянка одержана ОСОБА_1 у період шлюбу з ОСОБА_3 є її власністю. Разом з тим, відповідно до ч.1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю або споруду переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій він розміщений, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Такі самі норми містяться і у ст. 120 ЗК України, якою передбачено, що до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщену на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

У п. 18-2 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК (2768-14) окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК, 377 ЦК.

Вказані норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Верховний Суд України 16 грудня 2015 року при розгляді справи №6-2710цс15, предметом якої був спір про поділ майна подружжя, зробив висновок, відповідно до якого земельна ділянка, приватизована одним із подружжя у період шлюбу для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя. Разом з тим, у разі будівництва подружжям на такій земельній ділянці житлового будинку, право спільної сумісної власності на який виникає в обох з подружжя, відповідне право в обох з подружжя виникає і на земельну ділянку, відведену для будівництва будинку.

За змістом ч. 1 та ч. 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

З встановлених обставин, суд робить висновок, що вирішення питання про припинення права власності на майно одного з подружжя, яке було набуте подружжям за час спільного проживання, у даному випадку на нежитлову будівлю, яка збудована сторонами під час шлюбу, навіть на земельній ділянці, яка є об`єктом особистої приватної власності позивача, порушує право відповідача, як співвласника цього майна, а тому таке право не може бути припинене, а спір щодо цього нерухомого майна може бути вирішений шляхом пред`явлення позову про поділ спільного майна подружжя.

Таким чином, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку про доведеність позовних вимог позивача ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсними свідоцтва про право власності на нежитлову будівлю АДРЕСА_1 від 10 жовтня 2001 року, виданого на ім`я ОСОБА_5 , і необхідність відмови в задоволені позову про припинення права власності відповідача на вказану нежитлову будівлю.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з частковим задоволенням позову, з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір, сплачений нею при подані позову в частині пропорційній до задоволених вимог, в сумі 908 (дев`ятсот вісім) гривень.

Керуючись ст.ст. 258-259, 263-265, 268, 273, 275-278 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно та припинення права власності на це майно, задовольнити частково.

Визнати недійсним свідоцтво про право власності на нежитлову будівлю АДРЕСА_1 від 10 жовтня 2001 року, виданого на ім`я ОСОБА_5 , Новобузькою міською радою, на підставі рішення виконавчого комітету Новобузької міської ради № 436 від 09 жовтня 2001 року .

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , сплачений останньою судовий збір в сумі 908 (дев`ятсот вісім) гривень.

Рішення суду може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано.

У разі проголошення вступної та резолютивної частини рішення, апеляційна скарга подається у той же строк з дня виготовлення повного тексту рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_7 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_8 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Повний текст рішення виготовлений 12.09.2022 року.

Суддя С.І. Вжещ