Ухвала

Іменем України

05 вересня 2022 року

м. Київ

справа № 336/10116/21

провадження № 61-8133ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 13 грудня 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 07 червня 2022 року в справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення юридичного факту, заінтересована особа - ОСОБА_2 ,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаною заявою, в якій просив встановити факт непроживання ОСОБА_2 за місцем його реєстрації у квартирі АДРЕСА_1 з 2005 року, посилаючись на те, що встановлення цього факту має значення для подальшого документального оформлення права власності на зазначену квартиру в порядку спадкування.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 13 грудня 2021 року, залишеною без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 07 червня 2022 року, відмовлено у відкритті провадження у справі на підставі частини четвертої статті 315 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у зв`язку з тим, що із заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право.

Судові рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що встановлення в порядку окремого провадження факту непроживання брата заявника - ОСОБА_2 з 2005 року, тобто на час відкриття спадщини, за адресою реєстрації не направлено на підтвердження факту існування чи виникнення спадкових прав у самого заявника ОСОБА_1 після смерті його батьків, а призведе до збільшення його частки у спадщині і може вплинути на спадкові права інших осіб, зокрема й ОСОБА_2 , який, за твердженням заявника, також входить до кола спадкоємців першої черги, право на спадкування якого залежить від прийняття ним спадщини (згідно з частиною третьою статті 1268 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)) чи її неприйняття.

18 серпня 2022 року ОСОБА_1 подав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 13 грудня 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 07 червня 2022 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і передати справу до місцевого суду на новий розгляд в іншому складі суду.

Касаційна скарга ОСОБА_1 , подана на підставі абзацу 2 частини другої статті 389 ЦПК України, мотивована тим, що між ним і ОСОБА_2 не існує жодного спору щодо спадкового майна. Його брат не заявив жодним чином в установленому законом порядку своїх прав на спадщину, як і не заявляє зараз, тому в судів не було підстав вважати, що між ними існує спір. Метою встановлення судом юридичного факту непроживання ОСОБА_2 за місцем його реєстрації у квартирі АДРЕСА_1 з 2005 року є отримання юридично значимого документа, який можна було б використати для подальшого документального оформлення свого права власності на зазначену квартиру в порядку спадкування після смерті батьків і отримання свідоцтва про право власності в порядку спадкування.

Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про: встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Частинами першою, другою статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , здійснює у П`ятій Запорізькій державній нотаріальній конторі процедуру оформлення права власності на спадкове майно, що залишилося після смерті його батьків ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Спадковим майном заявник вказав квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .

Також заявник зазначив, що в нього є брат - ОСОБА_2 , який також зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Заявник обґрунтував необхідність встановлення факту непроживання ОСОБА_2 за місцем його реєстрації у квартирі АДРЕСА_1 з 2005 року тим, що це має значення для подальшого документального оформлення його права власності на зазначену квартиру в порядку спадкування.

В пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо, зокрема, згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

В постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17 викладено висновок про те, що юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків. Таким чином, визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне. Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, під час розгляду справ у порядку окремого провадження виключається існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права.

Згідно з пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.

Відповідно до частини четвертої статті 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Встановивши, що із заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відмову у відкритті провадження у справі.

Доводи заявника про те, що між ним і ОСОБА_2 не існує жодного спору щодо спадкового майна, так як його брат не заявив жодним чином в установленому законом порядку своїх прав на спадщину, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

Згідно зі статтею 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Тобто незазначення заінтересованою особою - братом заявника - своїх намірів щодо спадкування спонукало його звернутися до суду з цією заявою. При цьому метою такого звернення є оформлення права власності на всю квартиру, яка увійшла до складу спадщини після смерті батьків. Реєстрація права власності на квартиру за одним спадкоємцем означає позбавлення іншого спадкоємця права на спадкування. Тобто заявник оспорює право заінтересованої особи на спадкування квартири, що свідчить про існування спору про право.

Отже, обґрунтованим є висновок апеляційного суду в цій справі про те, що встановлення в порядку окремого провадження факту непроживання брата заявника - ОСОБА_2 з 2005 року, тобто на час відкриття спадщини, за адресою реєстрації не направлено на підтвердження факту існування чи виникнення спадкових прав у самого заявника ОСОБА_1 після смерті його батьків, а призведе до збільшення його частки у спадщині і може вплинути на спадкові права ОСОБА_2

Верховний Суд неодноразово зазначав про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вказані правові висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

Тобто юридичний факт непроживання ОСОБА_2 за місцем його реєстрації у квартирі АДРЕСА_1 з 2005 року може бути встановлений при вирішенні спадкового спору в порядку позовного провадження, а не окремного провадження, як помилкового вважає заявник.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Із змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, правильне застосовування судами норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судових рішень.

Тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року у справі «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), пункти 37, 38 рішення Європейського суду з прав людини від 19 грудня 1997 року у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Згідно з частиною п`ятою статті 394 ЦПК України питання про відкриття касаційного провадження у випадку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, вирішує колегія суддів у складі трьох суддів.

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягає окремому розгляду клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження ухвали Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 13 грудня 2021 року та постанови Запорізького апеляційного суду від 07 червня 2022 року.

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 13 грудня 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 07 червня 2022 року в справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення юридичного факту, заінтересована особа - ОСОБА_2 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко