Номер провадження: 22-ц/813/3073/22
Справа № 495/4605/20
Головуючий у першій інстанції Мишко В. В.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.09.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Комлевої О.С., Сегеди С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Білгород Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12 лютого 2021 року по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2020 року, Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , у якому просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг №б/н від 25.10.2011 року у розмірі 141497,91 грн. станом на 17.05.2020 року та судові витрати у справі у розмірі 2102,00 грн. судового збору.

РішеннямБілгород Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12 лютого 2021 року у задоволенні позовної заяви Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» подав до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати рішення Білгород Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12 лютого 2021 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задовольнити в повному обсязі, а судові витрати покласти на відповідача.

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_1 , посилаючись на її необґрунтованість просить суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно приписів ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи, як малозначна у зв`язку з її незначною складністю (ч. 1 ст. 368, ч.ч. 1, 2, 4 ст. 274, ч.ч. 4, 6 ст. 19 ЦПК України).

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону, з огляду на наступне.

Так, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 25.10.2011 року, згідно якої було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі, що зазначений у довідці кредитування та обслуговування картрахунку. Для використання кредитним картковим рахунком відповідач отримав кредитну карту, у подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 16 200,00 грн., що підтверджується довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку. Відповідач зобов`язувався здійснювати погашення кредиту та процентів внесенням грошів на кредитний рахунок у розмірі не менше мінімального обов`язкового платежу.

Однак, відповідач не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, чим порушив умови кредитного договору, тому з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості, станом на 17.05.2020 року у відповідача виникла заборгованість у розмірі 141 497,91 грн., яка складається з наступного:

- 102 186,16 грн. заборгованість за тілом кредиту;

- 32 588,48 грн. заборгованість за простроченими відсотками;

- 6 723,27 грн. заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит.

Ухвалюючи оскаржуване рішення про відмову у задоволенні позову, районний суд виходив з того, що станом на 05.10.2020 року відповідно до угоди б/н від 26.04.2017 року у ОСОБА_1 відсутня заборгованість, а наявна заборгованість з судових витрат у розмірі 2 122,47 грн., про що свідчить довідка про стан позичкової заборгованості №201005SU09462908 від 05.10.2020 року, а тому на момент розгляду справи відсутні підстави позовних вимог, у зв`язку із добровільним погашенням відповідачем боргу, суд дійшов до висновку про необґрунтованість та безпідставність позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу.

Проте апеляційний суд не може повністю погодитися із таким висновком районного суду, оскільки він не відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Так, згідно із ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 207 України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання. Зобов`язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до статті 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ч.1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За змістом статей 626, 628 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 Цивільного кодексу України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 1046 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 Цивільного кодексу України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч.1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 Цивільного кодексу України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 Цивільного кодексу України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до ч.1 ст. 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Апеляційним розглядом справи встановлено, що звертаючись до суду із вказаним позовом Банк, на підтвердження умов договору надав суду:

-розрахунок заборгованості за договором № б/н від 25.10.2011 року, укладеним між ПриватБанком та клієнтом ОСОБА_1 , станом на 29.02.2016 року (а.с. 6-7); розрахунок заборгованості за цим же договором станом на 30.09.2019 року (а.с. 8-11) та розрахунок заборгованості за цим же договором станом на 17.05.2020 року

(а.с. 12, 12 зворот);

-копію виписки за договором №б/н від 17.05.2020 (а.с. 13-18).

-копію довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 (а.с. 19);

-копію довідки про перевипуск кредитних карток (а.с.20);

-копію анкети - заяви позичальника № б/н від 25.10.2011 року (а.с. 21, 21 зворот);

-копію Витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а.с. 22, 22 зворот);

-копію витягу з Умов та правил надання банківських послуг (а.с. 23-46);

-копію паспорту відповідача (а.с. 49-50);

Судом також встановлено, що відповідач ОСОБА_1 у заяві від 25.10.2011р. підтвердив свою згоду на те, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та Банком договір про надання банківських послуг (а.с. 21 зворот).

Однак, ОСОБА_1 не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, чим порушив умови кредитного договору, тому з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості, станом на 17.05.2020 року у відповідача виникла заборгованість у розмірі 141 497,91 грн., яка складається з наступного:

- 102 186,16 грн. заборгованість за тілом кредиту;

- 32 588,48 грн. заборгованість за простроченими відсотками;

- 6 723,27 грн. заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит.

У відповідності до умов укладеного з банком договору про надання банківських послуг від 25.10.2011 року ОСОБА_1 були видані наступні кредитні картки: № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 , № НОМЕР_3 та № НОМЕР_4 зі строком дії останньої перевипущеної картки - до травня 2022 року, що підтверджується довідкою АТ КБ «ПриватБанк» (а.с.20) та не спростовано відповідачем.

Також матеріалами справи встановлено, що після отримання картки за умовами укладеного з Банком договору, ОСОБА_1 здійснив діі щодо проведення її активації, користувався карткою, а також отримував кредитні кошти з власної ініціативи, що вбачається з виписки за договором №б/н. Вказана виписка також містись інформацію щодо сум проведених операцій, їх дату, розшифровку призначення та залишок коштів після кожної операції та за своїм змістом збігається з розрахунком заборгованості, долученим до позовної заяви та підтверджує відомості викладені в ньому.

Доказів щодо спростування вказаного розрахунку, ОСОБА_1 до суду не надано.

Активація відповідачем картки та користування картковим рахунком свідчать про укладення сторонами кредитного договору.

Крім того, відповідач частково погашав наявну заборгованість та продовжував користуватися кредитними коштами у вигляді кредитного ліміту на платіжнійй картці, починаючи з 2012 року, про що свідчить виписка за договором №б/н.

Однак відповідач не надав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором. Таким чином, у порушення умов кредитного договору, а також ст. 509, 526, 1054 ЦК України, відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав.

Оскільки матеріали справи не містять доказів про повернення ОСОБА_1 в добровільному порядку Банку суми фактично отриманих кредитних коштів, тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову в частині стягнення заборгованості за кредитом у розмірі 102 186,16 грн., у зв`язку із чим, висновок першої інстанції про необґрунтованість та безпідставність позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу є помилковим, оскільки суд першої інстанції безпідставно звільнив відповідача від обов`язку по сплаті заборгованості за простроченим тілом кредиту, оскільки кредитор АТ КБ «ПриватБанк» має право вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконання боржником ОСОБА_2 обов`язку з повернення фактично отриманої у борг суми кредитних коштів (тіла кредиту).

Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17.

При цьому, колегія суддів погоджується із твердженнями апелянта про те, що надана відповідачем довідка про відсутність заборгованості від 05.10.2020 року жодним чином не стосується кредитного договору від 25.10.2011 року, який є предметом вказаного позову, укладеного із ОСОБА_1 , як з фізичною особою, а стосується договору №б/н від 26.04.2017 року, що укладений з ОСОБА_1 , як з приватним підприємцем (а.с. 75).

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_1 посилається на те, що позивач не навів ніяких даних щодо укладення із ним нового договору у 2017 році як з приватним підприємцем та не приєднав до матеріалів справи підтвердження наявності такого договору.

Так апеляційний суд зазначає, що статтею 13 ЦПК України закріплено принцип диспозитивності цивільного судочинства.

Частиною 1 вказаної статті визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Оскільки позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» обґрунтовані наявними договірними зобов`язаннями за кредитним договором №б/н від 25.10.2011 року, копію якого і додано до позову та який є предметом розгляду у даній справі , тому у суду відсутні підстави для надання оцінки та дослідження договору від 26.04.2017 року. При цьому, всі розрахунки заборгованності та виписка за кредитним договором, приєданні до вказаної позовної заяви Банку стосуються саме укладеного між стронами кредитного договору від 25.10.2011 року. Також, як вбачається з вказаної виписки, ОСОБА_1 користувався кредитними коштами ще з 2012 року, що також підтверджує наявність такого договору з 2011 року та водночас спростовує користування коштами тільки з 2017 року.

Більш того, відповідач ОСОБА_1 не заперечував факт підписання такого договору 25.10.2011 року та у відзиві на позовну заяву в суді першої інстанції зазначав, що банк самостійно списував з його двох рахунків відповідні суми на погашення суми кредиту та процентної ставки.

Довідки про відсутність заборгованості саме за кредитним договором №б/н, який було укладено мід стронами 25.10.2011 року матеріали справи не містять та відповідач до суду не надав, тому висновок суду про відсутність заборгованості у відповідача за вказаним кредитним договором від 25.10.2011 року є помилковим.

Апеляційній суд також зазначає, що кредитний договір №б/н від 25.10.2011 року в установленому законом порядку не визнаний недійсним, а тому згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами, у зв`язку чим суд першої інстанції без достатніх правових підстав відмовив в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 102 186,16 грн.

Разом з тим, вимоги Банку щодо стягнення заборгованості за простроченими відсотками у розмірі 32 588,48 грн. та заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України у розмірі 6 723,27 грн. є безпідставними, з огляду на наступне.

Так, судом встановлено, що позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 25.10.2011 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини спірного договору.

Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування та інші умови.

Апеляційний суд погоджується із висновком районного суду про те, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати штрафів, та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату процентів, пені, штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, наданий банком витяг з Умов та Правил надання банківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Наявність у матеріалах справи редакцій та положень Умов та Правил банківських послуг не мають правового значення, оскільки визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору.

З тих же підстав не можна вважати складовою частиною кредитного договору витяг з Тарифів банку, оскільки вони також не містять підпису позичальника.

До такого ж висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 04 вересня 2019 року за результатом розгляду справи № 753/509/16-ц.

З урахуванням вищевикладеного, вимоги Банку про стягнення заборгованості за простроченими відсотками у розмірі 32 588,48 грн. є необгрнутованими та безпідставними, оскільки Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, не містять підпису позичальника, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 25.10.2011 року шляхом підписання анкети-заяви, а тому відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Щодо вимог Банку простягнення заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України у розмірі 6 723,27 грн., апеляційний суд зазначає наступне.

Так, згідно з ч.2 ст.625 ЦК України у разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, протягом строку дії договору позичальник зобов`язаний сплачувати кредитодавцю відсотки за користування позикою, а також передбачену договором неустойку за неналежне виконання кредитних зобов`язань. Після закінчення строку кредитування права кредитодавця можуть бути захищені шляхом нарахування відсотків у порядку, передбаченому ч.2 ст.625 ЦК України.

Довідка, видана АТ КБ ПриватБанк, містить інформацію про те, що строк дії останньої картки визначений до травня 2022 року (а.с. 20), а з позовом до суду Банк звернувся у серпні 2020 року, розрахувавши проценти за користування кредитом станом на 17.05.2020 року, тобто строк повернення всієї суми боргу ще не закінчився, а відтак відсутні підстави для застосування положень ч.2 ст.625 ЦК України.

Отже, доводи апеляційної скарги є частково обґрунтованими та заслуговують на увагу суду.

З урахуванням вищевикладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає лише частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню із ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно із ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Вирішуючи питання про судові витрати у справі відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, апеляційний суд виходить із такого розрахунку.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно із ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що позовна заява та апеляційна скарга підлягають частковому задоволенню, тому судовий збір необхідно покласти на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем пред`явлено позов на суму 141497,91 грн., апеляційним судом задоволено вимоги позивача в розмірі 102 186,16 грн., що становить 72,2 % від пред`явлених вимог.

При пред`явленні позову банком сплачено судовий збір у розмірі 2122,47 грн. (а.с. 56), а за подачу апеляційної скарги Банк сплатив судовий збір у розмірі 3183,71 грн. (а.с. 144).

На підставі ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам, а саме відшкодуванню за рахунок відповідача підлягає сума 3831,06 грн. (5306,18 грн. х 72,2%).

З огляду на положення п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому згідно п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» - задовольнити частково.

Рішення Білгород Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12 лютого 2021 року - скасувати.

Прийняти постанову.

Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ІПН: НОМЕР_5 ) на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (МФО №305299, ) заборгованість за тілом кредиту за кредитним договором №б/н від 25.10.2011 року у розмірі 102 186 (сто дві тисячі сто вісімдесят шість) гривень, 16 копійок.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ІПН: НОМЕР_5 ) на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (МФО №305299, код ЄДРПОУ 14360570) суму судового збору в розмірі 3831 (три тисячі вісімсот тридцять одну) гривню, 06 копійок.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 12.09.2022 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: О.С. Комлева

С.М. Сегеда