ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 638/1976/21 Номер провадження 22-ц/814/2553/22Головуючий у 1-й інстанції Латка І.П. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.

судді: Дорош А.І., Триголов В.М.

за участю секретаря судового засідання Коротун І.В.

розглянув у режимі відеоконференції у м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 07 червня 2021 року (час ухвалення судового рішення з 10:00:25 до 10:18:55; дата виготовлення повного текста судового рішення 08 червня 2021 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

в с т а н о в и в :

У лютому 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, просив ухвалити рішення, яким визнати його особистою приватною власністю автомобіль марки «Lexus» GX460, 2012 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , та квартиру АДРЕСА_1 .

Заявлені вимоги мотивовані тим, що спірне майно придбане ним за особисті кошти у період після фактичного припинення шлюбних відносин.

Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 07 червня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Визнано особистою приватною власністю ОСОБА_2 автомобіль марки «Lexus» GX460, 2012 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , та квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 11 350 грн.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом вимог матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування заявлених вимог стверджується, що висновок суду про припинення фактичних шлюбних відносин між сторонами із січня 2013 року є хибним, таким, що не ґрунтується на належних, допустимих і достатніх доказах.

Так, суд помилково взяв до уваги зміст заочних рішень Київського районного суду м.Харкова від 25 червня 2013 року і від 14 листопада 2013 року, які ухвалені без участі відповідача, та про існування яких відповідачу стало відомо лише у 2018 році.

Суд не дослідив та не дав належної оцінки змісту договору купівлі-продажу квартири на користь спільних дітей сторін, безпідставно поклався на показання свідків ОСОБА_3 , рідного брата позивача, та ОСОБА_4 , які є прямо зацікавленими особами.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.10.2021 року справу передано в провадження колегії суддів Харківського апеляційного суду.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 08.11.2021 року відкрито провадження у справі.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 29.11.2021 року закінчено підготовку до апеляційного розгляду справи та призначено справу до розгляду в апеляційній інстанції у судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного суду.

Відповідно до Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24.02.2022 у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Указом Президента України №133/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовженого строк дії воєнного стану з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб.

Розпорядженням голови Верховного Суду № 14/0/9-22 від 25.03.2022 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Сумської, Харківської області), відповідно до ч. 7 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з урахуванням неможливості судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду на Полтавський апеляційний суд.

Указом Президента України від 18.04.2022 року № 259/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб.

Указом Президента України від 17.05.2022 року № 341/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Полтавського апеляційного суду від 27 липня 2022 року справу передано до провадження колегії суддів під головуванням судді Лобова О.А., суддів учасників колегії Дорош А.І., Триголов В.М.

У відзиві ОСОБА_2 наполягає на необґрунтованості доводів апеляційної скарги, просить залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Звертає увагу на те, що відповідач умисно уникала отримання повісток та, відповідно, участі у справах №640/6743/13 і № 640/6738/13, а надані позивачем письмові докази і показання свідків об`єктивно підтверджують, що із січня 2013 року фактично сімейні відносини були припинені.

Апеляційний суд, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Відповідно п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення, у разі порушення судом першої інстанції норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 і ОСОБА_1 із 16 грудня 2011 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

У шлюбі сторони мають двох малолітніх дітей: син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і донька ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Заочним рішення Київського районного суду м.Харкова від 25 червня 2013 року шлюб між сторонами розірвано. Ухвалою цього ж суду від 30 січня 2019 року заочне рішення скасоване. Рішенням Київського районного суду м.Харкова від 22 липня 2019 року шлюб між сторонами розірвано.

Постановою Харківського апеляційного суду від 05 листопада 2019 року апеляційна скарга ОСОБА_1 залишена без задоволення, рішення Київського районного суду м.Харкова від 22 липня 2019 року без змін.

Заочним рішенням Київського районного суду м.Харкова від 14 листопада 2013 року задоволений позов ОСОБА_2 : зобов`язано ОСОБА_1 не перешкоджати ОСОБА_2 у здійснені його права власності на квартиру АДРЕСА_2 та звільнити квартиру АДРЕСА_2 .

Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 28 вересня 2020 року задоволений позов ОСОБА_1 : із ОСОБА_2 стягнуто на її користь аліменти на утримання малолітніх дітей сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і доньки ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення витрат на дітей відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного суду від 11 січня 2021 року апеляційні скарги ОСОБА_2 і ОСОБА_1 залишені без задоволення, рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 28 вересня 2020 року без змін.

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 22 липня 2014 року ОСОБА_2 як законний представник придбав у ОСОБА_9 квартиру АДРЕСА_3 своїм малолітнім дітям ОСОБА_10 і ОСОБА_11 (по Ѕ кожному).

28 квітня 2015 року за ОСОБА_2 зареєстрований автомобіль марки «Lexus» GX460, 2012 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 .

На підставі договору купівлі-продажу від 01 червня 2018 року ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_12 квартиру АДРЕСА_1 .

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції визнав доведеним той факт, що спірне майно придбане позивачем за час окремого проживання із відповідачем у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з таких міркувань.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає.

У постанові ВС від 11 лютого 2022 року у справі №149/247920 з подібними фактичними обставинами викладений такий правовий висновок.

«Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Наведене вище відображає зміст презумпції спільної сумісної власності подружжя, спростування якої є процесуальним обов`язком особи, яка з нею не погоджується.

Частиною першою статті 57 СК України встановлено перелік майна, яке є особистою приватною власністю дружини, чоловіка: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Крім того, частиною шостою статті 57 СК України передбачено, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Положення цієї норми стосуються випадків, коли дружина та чоловік спільно не проживають, але без встановлення режиму окремого проживання, передбаченого статтею 119 СК України.

На відміну від частини другої статті 119 СК України, яка містить імперативний припис про те, що одним із правових наслідків встановлення режиму окремого проживання є те, що майно, набуте в майбутньому дружиною та чоловіком, не вважається набутим у шлюбі, частина шоста статті 57 СК України лише допускає можливість визнання судом особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Таким чином, законодавець розмежовує правовий режим майна, набутого дружиною, чоловіком після встановлення судом режиму сепарації (стаття 119 СК України), і майна, набутого за обставин, визначених у частині шостій статті 57 СК України.

На майно, набуте дружиною, чоловіком в період шлюбу, але за час окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, поширюється презумпція права спільної сумісної власності подружжя. Тому у разі виникнення спору щодо цього майна спростувати вказану презумпцію має та сторона, яка вважає це майно особистою приватною власністю.»

У справі, що переглядається, позивач у підтвердження обставин, якими обґрунтовується позов, посилається на показання свідків і судові рішення у цивільних справах.

Що стосується показань свідків, то слід погодитися із доводами апеляційної скарги про те, що ці докази необхідно оцінювати критично, адже свідок ОСОБА_4 є особою, з якою, за твердженням позивача, останній проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу з червня 2013 року. Інший свідок ОСОБА_3 є рідним братом позивача, що з великою вірогідністю може впливати на об`єктивність його свідчень.

Заочне рішення Київського районного суду м.Харкова від 25 червня 2013 року у справі № 640/6734/13-ц не має преюдиційного значення у розумінні ст.82 ЦПК України, оскільки воно було скасоване.

Стосовно встановлення фактичних обставин у межах розгляду справи № 640/6734/13-ц у частині визначення судом часу (дати), з якої сторони фактично припинили шлюбні відносини і стали проживати окремо, апеляційний суд у постанові від 05 листопада 2019 року зробив такий висновок:

«При ухваленні судового рішення судом першої інстанції не встановлювались фактичні обставини щодо придбання житла, перерахування коштів на утримання дітей та періоду з якого позивач перебуває у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_15 H ОСОБА_16 , а лише надав оцінку аргументам позивача щодо обґрунтування факту припинення шлюбних відносин з урахуванням доказів, які позивач надав в обґрунтування своїх позовних вимог. В квитанціях наданих позивачем в обґрунтування доводів щодо припинення шлюбних відносин позивачем надано копії квитанцій, в яких призначення платежів зазначено утримання дітей. Згідно договору купівлі-продажу квартири від 22 липня 214 року, ОСОБА_17 продав (передав у власність), а покупці, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , купили ( прийняли у власність) по Ѕ частці кожен квартиру АДРЕСА_1. Від імені малолітніх дітей при укладанні договору купівлі-продажу діяв як законний представник ОСОБА_1

Висновок Київського районного суду м. Харкова від 22 липня 2019 року, що придбання житла для дітей, перерахування коштів на їх утримання не є встановленою обставиною, що має приюдиційне значення і не підлягає повторному доказуванню згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України. Висновок районного суду є не встановленим судом фактом, а є мотивом та оціночним судженням.

Посилання, що зазначені обставини були предметом спору спростовують матеріалами справи. Задовольняючи позовні вимоги судом першої інстанції не було надано оцінку доводам сторін у справі з приводу часу припинення шлюбних відносин, який необхідний сторонам для поширення або відсутності правового режиму спільного сумісного майна на певний майновий об`єкт, що не є предметом розгляду даної справи, а тому встановлення вказаного факту вбачається можливим в іншому судовому процесі при розгляді питання для якого необхідний вказаний факт.»

Апеляційний суд погоджується із наведеним висновком і вважає, що у межах розгляду справи № 640/6734/13-ц судовими рішеннями не було встановлено терміну (ч.2 ст.251 ЦК України), з якого сторони припинили фактичні шлюбні відносини.

Натомість у справі №638/5267/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання малолітніх дітей і зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення витрат на утримання дітей у постанові апеляційного суду від 11 січня 2021 року зазначено таке:

«Судом встановлені наступні обставини.

16 грудня 2011 року сторонами було укладено шлюб.

Від спільного шлюбу у сторін є малолітні діти: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З кінця вересня 2018 року сторони фактично припинили шлюбні відносини і проживають окремо.

На утриманні ОСОБА_2 перебуває ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 .»

Отже, судовим рішенням, яке набрало законної сили, стосовно обох сторін цього спору, і позивача, і відповідача, встановлена обставина, яка відповідно до ч.5 ст.82 ЦПК України не підлягає повторному доказуванню у межах розгляду цієї справи.

Окрім того, позивач не подав суду жодного доказу про наявність у нього доходів для придбання спірного майна.

З огляду на встановлене, апеляційний суд приходить до висновку, що позивач не довів факту придбання спірної квартири і автомобіля після фактичного припинення шлюбно-сімейних відносин, але за час зареєстрованого шлюбу, з відповідачем за його особисті кошти, тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову за недоведеністю

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 08 листопада 2021 року ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору за подання апеляційної скарги у сумі 17 025 грн.

Оскільки апеляційна скарга задоволена у повному обсязі, то відповідно до ч.2, ч.6, ч.13 ст.141 ЦПК України слід стягнути із ОСОБА_2 на користь Держави судовий збір у сумі 17 025 грн.

Керуючись ст.367, п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 07 червня 2021 року скасувати, ухвалити нове судове рішення по суті заявлених вимог.

ОСОБА_2 відмовити за недоведеністю у задоволенні позову до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю.

Стягнути із ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ; АДРЕСА_4 ) на користь Держави судовий збір у сумі 17 025 (сімнадцять тисяч двадцять п`ять) гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 14 вересня 2022 року.

Головуючий суддя О.А.Лобов

Судді: А.І.Дорош

В.М.Триголов