Баранівський районний суд Житомирської області
Справа № 273/2279/21
Провадження № 2/273/77/22
08 вересня 2022 року Баранівський районний суд Житомирської області в складі: головуючого - судді Васильчук О. В. при секретарі судових засідань Стаднюк В.В., розглянувши у підготовчому відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Баранівка за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-
Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просить: визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням в АДРЕСА_1 та зняти його з реєстрації.
На обгрунтування своїх позовних вимог зазначає, що вона є єдиним власником будинку АДРЕСА_1 . Із відповідачем вона розірвала шлюб 05.09.2016 року. 28 червня 2016 року відповідач вчинив замах на її життя та життя її брата ОСОБА_3 . Через умисні дії відповідача повністю було знищено будинок, де вона проживала разом з відповідачем, що знаходився за адресою АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 з метою вчинення вбивста двох і більше осіб навмисно відчинив кран та напустив через форсунки пічного опалення природний газ до кімнат будинку і запалив запальничку. Внаслідок цього стався вибух та житловий будинок повністю згорів. Позивачка та її брат отримали значні опіки різного ступеню тяжкості. На даний час тривають судові засідання за ст.ст. 125, 115 КК України в м.Житомир. Відповідач значиться зареєстрованим за адресою АДРЕСА_1 . З 28 червня 2016 року відповідач в цьому будинку не проживає, місце його перебування смт.Першотравенськ, Баранівський район, Житомирська область. ОСОБА_2 у всіх документах зазначає, що проживає саме за адресою АДРЕСА_1 , але проживати за вказаною адресою він не може, адже житловий будинок повністю знищений внаслідок пожежі, яку спричинили умисні дії відповідача.
Ухвалою судді від 10.12.2021 року відкрито загальне позовне провадження по справі, надано відповідачу строк для подання відзиву, роз`яснено права учасникам справи та наслідки невчинення ними відповідних процесуальних дій, справу призначено до розгляду у підготовчому судовому засіданні (а.с. 19 20 ).
Позивач ОСОБА_1 , в судове засідання не з`явилася, направила на адресу заяву в якій просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримує повністю. Не заперечує проти заочного розгляду справи.
Відповідач ОСОБА_2 , в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомлений, відповідно до вимог п.2 ч.7 ст.128 ЦПК України, за адресою його проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку, а саме: АДРЕСА_1 (а.с.18).
Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Відповідач про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, відзив на позов до суду не надав, в судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомляв.
Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.
Судом встановлено, що згідно копії Витягу з Державного реєстру правочинів від 19.02.2008 року та копії Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 22.02.2008 року позивач ОСОБА_1 , на підставі договору купівлі-продажу є власником житлового будинку, що за адресою: АДРЕСА_1 ( а.с. 11, 12 ).
Згідно копії рішення Баранівського районного суду Житомирської області від 05.09.2016 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано ( а.с. 6 7 ).
Згідно копії довідки провідного інспектора Баранівського РС УДСНС України в Житомирській області від 18.07.2016 року за № 286 , 28.06.2016 року в житловому будинку, що належить ОСОБА_1 та знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , сталася пожежа, причиною якої був вибух газоповітряної суміші внаслідок умисних дій ОСОБА_2 ( а.с.9).
Згідно копії витягу № 1300 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 26.10.2021 року за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані позивачка ОСОБА_1 з 05.03.2008 року і по даний час, та відповідач ОСОБА_2 з 01.07.2008 року і по даний час ( а.с.13).
Відповідно до довідки Баранівської міської ради від 27.10.2021 року ОСОБА_2 зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , але фактично більше п`яти років за даною адресою не проживає, так як житловий будинок знищений під час пожежі 28.06.2016 року ( а.с.14).
Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.
За вимогами ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
За приписами ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Згідно зі статтею 25 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров`я й добробуту її самої та її родини.
Невід`ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (стаття 10).
Статтею 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону та за рішенням суду.
Відповідно до ч. 1,2 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Члени сім`ї власника житлового приміщення не мають права власності на житло, в якому вони проживають, що суттєво відрізняє їхній правовий статус від правового статусу власника такого приміщення, унеможливлюючи, зокрема, право розпорядження цим майном.
Згідно з ч. 2 ст. 406 ЦК України, сервітут, тобто право користування, може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.
Виходячи з норм, закріплених в ч.ч. 1,3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Ч.2 ст. 80 ЦПК України встановлено, що питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 не є власником чи співвласником житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки такий є особистою власністю позивача, відповідач не проживає в будинку понад п`ять років, жодних домовленостей щодо порядку користування спірним будинком між сторонами не укладалось, крім того відповідач вчинив дії умисного характеру, направлені на знищення вказаного житлового будинку, що позбавило власника майна права користування своїм майном, а тому право відповідача на користування цим будинком підлягає припиненню, на вимогу власника цього майна.
Водночас відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення.
Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.
Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; 405 ЦК України ).
З огляду на викладене, беручи до уваги вказані вище правові норми, позивач має юридичну можливість захистити своє право у позасудовому порядку на підставі рішення суду про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, тому позовна вимога про примусове зняття відповідача з реєстраційного обліку в житловому будинку позивача знаходиться поза межами правового поля судового регулювання та не підлягає задоволенню.
В силу вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача слід стягнути на користь позивача судові витрати, що понесені останньою по сплаті судового збору, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 41 Конституції України, ст. 1 першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 25 Загальної декларації прав людини, ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання», ст.2, 4, 5, 11,13, 141, 247, 2580 259, 261, 263-265, 272, 273, 280-283 ЦПК України, ст.ст. 319, 383, 391, 405, 406 ЦК України,
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - задовольнити частково .
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням в АДРЕСА_1 .
В решті позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 918 гривень . .
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Житомирського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення (складення) .

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення (складення), має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: О. В. Васильчук