КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 вересня 2022 року м. Київ

Унікальний номер справи № 367/1122/17

Апеляційне провадження № 22-ц/824/7773/2022

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Ратнікової В.М., Семенюк Т.А.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврюшенко К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 15 листопада 2018 року, ухвалене під головуванням судді Оладько С.І., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про звернення стягнення за договором позики на предмет іпотеки, виселення та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права, визнання договору позики недійсним та припинення договору іпотеки, -

в с т а н о в и в :

У лютому 2017 року позивач ОСОБА_2 звернулася з вказаним позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 27 березня 2013 року вона уклала зі ОСОБА_1 договір позики, за умовами якого надала останній грошові кошти в сумі 207 740 грн., що еквівалентно 26 000 доларів США, на строк до 27 березня 2014 року.

Того ж дня і між тими ж сторонами укладено договір іпотеки, відповідно до якого ОСОБА_1 передала в іпотеку ОСОБА_2 належний їй на праві власності житловий будинок та земельну ділянку на АДРЕСА_1 .

Відповідач свої зобов`язання щодо повернення коштів не виконала, борг в сумі 207 740 грн. до 27 березня 2014 року не повернула.

У зв`язку з цим позивачем здійснено розрахунок заборгованості з урахуванням вимог частини другої статті 625 ЦК України і, відповідно, загальна сума заборгованості за договором позики склала 650 383,33 грн., з яких: 207 740 грн. - сума основного боргу, 202 194,24 грн. інфляційних втрат, 18 030,69 грн. - 3% річних та 222 418,40 грн. пені.

Посилаючись на зазначене, ОСОБА_2 просила у рахунок погашення заборгованості за договором позики від 27 березня 2013 року у сумі 650 383,33 грн. звернути стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок на АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,1500 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована за тією ж адресою, шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження за ціною, не меншою за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна. Також просила виселити мешканців вказаного житлового будинку (т. 1 а.с. 2-6).

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулася із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнання права, визнання недійсним договору позики та припинення договору іпотеки.

Позов мотивувала тим, що у березні 2013 року нею з ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого вона придбала житловий будинок на АДРЕСА_1 . Після укладення зазначеного договору з`ясувалося, що будинок містить значні недоліки, які суттєво впливають на експлуатацію будинку.

Вказувала, що отримана при укладенні договору купівлі-продажу сума зафіксована шляхом укладення договору позики, не може бути повернута, так як фактично є компенсацією за товар неналежної якості, а саме житлового будинку з недоліками, які погіршують умови проживання в ньому.

З урахуванням уточнених у січні 2018 року позовних вимог, ОСОБА_1 просила визнати її право на пропорційне зниження ціни товару при виявленні його недоліків після укладання договору купівлі-продажу товару як такі, що були пред`явлені у строк, який закон визнає як гарантійний; визнати суму, яку вона недоплатила під час укладання договору купівлі-продажу спірного будинку, оформлену договором позики, як таку, що належить їй у вигляді компенсації при пропорційному зниженні ціни товару, або як відшкодування витрат на усунення недоліків товару, а також просила визнати недійсним договір позики з підстав, передбачених статтею 230 ЦК України, і припинити договір іпотеки (т. 1 а.с. 69-73, 107-111).

Крім цього, ОСОБА_1 просила поновити строк звернення до суду та застосувати наслідки спливу позовної давності до позовних вимог ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 98-99).

Заперечуючи проти зустрічного позову, ОСОБА_2 подала до суду першої інстанції заяву про застосування наслідків спливу позовної давності (т. 1 а.с. 104-106).

У лютому 2018 року ОСОБА_1 подала заяву про застосування строку позовної давності до її вимог тривалістю 10 років відповідно до ч. 1 ст. 258 ЦК України (т. 1 а.с. 126).

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 15 листопада 2018 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. У рахунок погашення заборгованості за договором позики від 27 березня 2013 року у сумі 427 964,93 грн. яка складається із: 207 740 грн. - суми основного боргу, 18 030,69 грн. - 3 % річних та 202 194,24 грн. - інфляційних втрат, звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 27 березня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО, зареєстрованим у реєстрі за № 657 - житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,1500 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована за тією ж адресою, кадастровий номер :01:006:0100, шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження за ціною, не меншою за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна. У іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат (т. 1 а.с. 175-176, 178-190).

Не погодившись з рішенням районного суду, 14 грудня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, у якій просила рішення суду про звернення стягнення за договором іпотеки скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги та визнати договір позики недійсним та припинити договір іпотеки, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права без повного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи (т. 1 а.с. 193-195, 230-233).

В обґрунтування апеляційної скарги вказувала, що суд не дослідив природи договору позики та не з`ясував чи даний правочин має характер іншого правочину, а також має ознаки удаваного правочину. Судом також не з`ясовано чи були при укладенні правочинів порушені права третіх осіб, зокрема чи були надані дозволи на укладання договору позики та іпотеки співвласником земельної ділянки та будинку.

У порушення норм процесуального права судом прийнято клопотання про залишення без розгляду заяви про уточнення зустрічних позовних вимог, однак в порушення ст. 222 ЦПК України не розглянуто таке клопотання. Вказувала, що розгляд справи по суті було зведено судом лише до дослідження доказів та при цьому не виконано вимоги ст. 197, 198 ЦПК України. Судом не заявлено стадію судових дебатів та сторони не мали змоги надати додаткові пояснення і задати питання один одному, що свідчить про порушення ст. 242, 243 ЦПК України.

У квітні 2019 року представник ОСОБА_2 - адвокат Захаревська Н.П. подала відзив на апеляційну скаргу та просила залишити рішення суду без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення (т. 2 а.с. 53-56).

Постановою Київського апеляційного суду від 21 травня 2019 року рішення Ірпінського міського суду Київської області від 15 листопада 2018 року залишено без змін (т. 2 а.с. 85-91).

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 жовтня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 21 травня 2019 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (т. 3 а.с. 47-53).

Направляючи справу на новий розгляд до апеляційного суду касаційний суд виходив з того, що апеляційним судом справу розглянуто за відсутності ОСОБА_1 , належним чином не повідомленої про дату, час і місце судових засідань, яка обґрунтовувала свою касаційну скаргу такою підставою.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 - адвокат Захаревська Н.П. заперечувала проти скарги і просила її відхилити.

Особи, які беруть участь у справі, до суду не прибули, про розгляд справи апеляційним судом були сповіщені на зазначені ними адреси, у т.ч. адреси електронної пошти та телефонограмами із забезпеченням технічної фіксації таких повідомлень, тобто належним чином, про що у справі є докази. Факт належного сповіщення ОСОБА_2 підтвердила її представник - адвокат Захаревська Н.П. про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання (т. 3 а.с. 80).

При цьому, апеляційний суд зауважив, що на виконання положень ч. 1 ст. 417 ЦПК України, з урахуванням висновків Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2021 року щодо неналежного сповіщення ОСОБА_1 під час попереднього апеляційного розгляду і скасування постанови Київського апеляційного суду від 21 травня 2019 року саме з цієї підстави, суд направив повідомлення відповідачці ОСОБА_1 за зазначеною нею адресою (в позовній заяві, клопотаннях та заявах, апеляційній та касаційній скаргах, заявах і клопотання до суду апеляційної і касаційної інстанції) в яких ОСОБА_1 зазначала лише єдину адресу свого зареєстрованого місця проживання (перебування): АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 69-73, 98-99,107-111, 126 т. 2 а.с. 97-102,122-126,224-225 т. 3 а.с. 17-19).

Повідомлення ОСОБА_1 повернулось із відміткою працівників пошти про відсутність адресата за зазначеною ним адресою (т. 3 а.с. 75-76).

Заяви від ОСОБА_1 про зміну адреси місця проживання (перебування) до суду не находили.

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в судовому засіданні, а з огляду на положення ст. 372 ЦПК України явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Відповідно до частини 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі "Мусієнко проти України", № 26976/06).

Зважаючи на вимоги ч. 9 ст. 128, ч. 5 ст. 130, 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 15 листопада 2018 року оскаржується ОСОБА_1 в частині задоволення первісного позову про звернення стягнення за договором іпотеки та в частині відмови у задоволенні її зустрічного позову про визнання договору позики недійсним та припинення договору іпотеки. В частині відмови в задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 рішення районного суду сторони не оскаржували.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення первісного позову, суд першої інстанції послався на доведене неналежне виконання ОСОБА_1 зобов`язань за договором позики, унаслідок чого утворилась заборгованість у сумі 427 964,93 грн., тому ОСОБА_2 правомірно звернулась за захистом свого порушеного права шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 належними і допустимими доказами не довела ті обставин, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог. Не застосував суд першої інстанції і наслідки спливу позовної давності, оскільки судом встановлена безпідставність зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 , тому дійшов висновку про відмову у зустрічному позові саме з цих підстав. З цих же підстав суд не вирішував заяви ОСОБА_1 про поновлення строку та про застосування наслідків його спливу.

Колегія суддів погодилась з такими висновками суду виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 27 березня 2013 року ОСОБА_2 зі ОСОБА_1 уклала безпроцентний договір позики, за умовами якого ОСОБА_1 отримала в борг 207 740 грн., що еквівалентно 26 000 доларів США за офіційним курсом Національного банку України на день укладення цього договору (т. 1 а.с. 9).

Пунктом 3 договору позики передбачено, що ОСОБА_1 зобов`язувалась повернути грошові кошти до 27 березня 2014 року.

З метою забезпечення виконання основного зобов`язання за договором позики того ж дня і між тими ж сторонами укладено договір іпотеки, відповідно до якого ОСОБА_1 передала в іпотеку ОСОБА_2 належний їй на праві власності житловий будинок та земельну ділянку площею 0,1500 га на АДРЕСА_1 .

Відповідно до пункту 1.2 договору іпотеки за домовленістю сторін заставна вартість предмету іпотеки складає 1 000 118 грн.; ринкова вартість житлового будинку становить 827 469 грн., а земельної ділянки - 172 649 грн.

Пунктом 4 договору іпотеки передбачено право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки у разі порушення іпотекодавцем будь-якого зобов`язання за цим договором або будь-якого зобов`язання, що забезпечено іпотекою за цим договором. Звернення стягнення здійснюється у встановленому законом порядку шляхом оформлення договору про задоволення вимог іпотекодержателя, або на підставі рішення суду.

Також 27 березня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Бочаровою С.В. за № 653. За умовами договору ОСОБА_2 зобов`язується передати у власність покупця житловий будинок АДРЕСА_1 , а ОСОБА_1 зобов`язується прийняти цей житловий будинок та сплатити за нього ціну 827 500 грн.

Згідно з пунктом 3.2 договору купівлі-продажу сторони стверджують факт повного розрахунку за цим договором (т. 1 а.с. 13).

ОСОБА_1 зобов`язання за договором позики не виконала.

Відповідно до розрахунку заборгованості за договором позики від 27 березня 2013 року, який ОСОБА_2 здійснено з урахуванням вимог частини другої статті 625 ЦК України, заборгованість становить 650 383,33 грн. і складається з: 207 740 грн. - суми основного боргу, 202 194,24 грн. - інфляційних втрат, 18 030,69 грн. - 3% річних та 222 418,40 грн. пені.

Поняття договору позики визначено ст. 1046 ЦК України, згідно з якою за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст. 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в ч. 2 ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акту цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Судом вірно встановлено, що між сторонами укладено письмовий договір позики, з якого вбачається, що ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_2 в позику грошові кошти в розмірі 207 740 грн. та зобов`язалася їх повернути.

З огляду на викладене, договір позики є належним доказом передачі грошової суми позичальнику.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом не враховано покази свідка ОСОБА_4 не заслуговують на увагу колегії суддів, оскільки передання грошових коштів не підтверджується показами свідків.

З матеріалів справи також вбачається, що з метою забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним договором позики 27 березня 2013 року між ОСОБА_2 (іпотекодержатель) та ОСОБА_1 (іпотекодавець) укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки, за умовами якого в забезпечення виконання зобов`язань іпотекодавець передав в іпотеку іпотекодержателю наступне нерухоме майно: житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку, площею 0,1500 га, (кадастровий номер: :01:006:0100), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Пунктом 1.2. договору іпотеки визначено, що заставна вартість предмету іпотеки складає 1 000 118 грн. Ринкова вартість житлового будинку становить 827 469 грн. Ринкова вартість земельної ділянки становить 172 649 грн.

Як встановлено судом, ОСОБА_2 передала, а ОСОБА_1 отримала за договором позики грошові кошти в сумі 207 740 грн.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Судом першої інстанції встановлено, що отримані в позику грошові кошти за договором позики ОСОБА_1 у визначений договором строк не повернула позикодавцю.

15 квітня 2014 року та 25 січня 2017 року ОСОБА_2 направила ОСОБА_1 повідомлення та претензію про порушення зобов`язання та повернення коштів (т. 1 а.с. 158-160), в яких, окрім іншого вказала на те, що у разі неповернення суми боргу за договором позики, вона буде звертатися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Вимоги ОСОБА_2 про виконання умов договору та повернення отриманих в борг коштів залишилися невиконаними ОСОБА_1 .

Згідно з п. 4.1. договору іпотеки, іпотекодержатель має право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі порушення іпотекодавцем будь-якого зобов`язання за цим договором або будь-якого зобов`язання, що забезпечено іпотекою за цим договором. Звернення стягнення здійснюється у встановленому законом порядку шляхом оформлення договору про задоволення вимог іпотекодержателя, або на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Статтею 39 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на час звернення з первісним позовом) визначено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Апеляційна скарга не містить доводів щодо незгоди з рішенням суду в частині визначення розміру заборгованості, в рахунок якої звернуто стягнення на предмет іпотеки, а також в частині відмови в задоволенні первісних позовних вимог про виселення. Тому у відповідності до вимог ст. 367 ЦПК України в цій частині рішення судом апеляційної інстанції не переглядається.

Ураховуючи наведені обставини та положення закону, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення первісного позову в частині звернення стягнення на предмет іпотеки ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права, та відповідає положенням норм процесуального права.

Щодо вимог ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним та припинення договору іпотеки слід зазначити наступне.

Статтею 204 ЦК України встановлений загальний принцип презумпції правомірності правочину. Так, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

При цьому загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлені ст. 203 ЦК України. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У свою чергу ч. 1 ст. 215 ЦК України встановлює, що недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частинами першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України, є підставою для визнання правочину недійсним, а саме: суперечність змісту правочину актам законодавства, інтересам держави і суспільства та моральним засадам; відсутність необхідного обсягу цивільної дієздатності у осіб (особи), які вчиняють правочин; відсутність вільного волевиявлення учасника правочину та невідповідність його внутрішній волі; неспрямованість правочину на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Звертаючись до суду із зустрічним позовом, з урахуванням уточнень, ОСОБА_1 , як на підставу визнання договору позики недійсним вказувала на те, що при укладенні договору купівлі-продажу позивач навмисно ввела її в оману щодо обставин, які мають істотне значення при укладенні договору купівлі-продажу будинку, а тому вважала, що передана за договором позики сума коштів є справедливою компенсацією за недоліки придбаного будинку.

Інших підстав та доказів на їх підтвердження щодо визнання договору позики недійсним позивач в зустрічній позовній заяві та уточненнях до позовної заяви не вказувала.

Отже, ОСОБА_1 просила визнати недійсним договір позики з тих підстав, що ОСОБА_2 ввела її в оману під час укладення договору купівлі-продажу будинку.

Разом з тим, як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, договір позики від 27 березня 2013 року не містить будь-яких умов, які пов`язані із договором купівлі-продажу будинку та земельної ділянки.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання договору позики недійсним з наведених підстав.

Посилання апелянта на те, що судом не з`ясовано мету, для якої надавалась позика, не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки визначальним фактом в позикових відносинах є передання та отримання коштів. Мета, для якої отримано кошти за договором позики, не має правового значення при вирішенні спорів, які виникають з договору позики.

Доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не досліджено обставини, що договір має ознаки удаваного правочину не заслуговують на увагу колегії суддів, оскільки звертаючись до суду із зустрічним позовом ОСОБА_1 не вказувала на такі обставини, як на підставу визнання договору позики недійсним.

Відповідно до ч. 6 ст. 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для визнання договору іпотеки припиненим також є законним та обґрунтованим, з огляду на таке.

Відповідно до приписів ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобов`язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»).

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Так, згідно з указаною нормою іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання (абзац другий ч. 1 ст. 17 Закону України «Про іпотеку»).

З аналізу вказаних положень можна дійти висновку, що договір іпотеки може бути припинено лише у разі припинення основного зобов`язання.

У ч. 1 ст. 598 ЦК України зазначено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Матеріали справи не містять доказів, які підтверджують факт виконання позичальником ОСОБА_1 основного зобов`язання у повному обсязі та повернення отриманих в позику коштів.

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання договору іпотеки припиненим.

Колегія суддів відхилила доводи апеляційної скарги, що судом безпідставно не розглянуто клопотання про залишення без розгляду заяви про уточнення зустрічних позовних вимог, з огляду на таке.

У статті 257 ЦПК України визначено порядок подання такої заяви, а саме до початку розгляду справи по суті.

Так, відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду.

Частиною 3 ст. 217 ЦПК України визначено, що з оголошенням головуючим судового засідання відкритим розпочинається розгляд справи по суті.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з журналу судового засідання від 04 грудня 2017 року, судом оголошено відкритим судове засідання, тобто розпочато розгляд справи по суті (т. 1 а.с. 100).

Матеріали справи не містять доказів звернення ОСОБА_1 до початку розгляду справи по суті із заявою про залишення без розгляду уточнень до зустрічного позову.

Доводи апеляційної скарги, що клопотання про залишення без розгляду уточнень до зустрічного позову заявлялося під час судового засідання не свідчить про порушення судом першої інстанції норм процесуального права та не є підставою для скасування рішення суду, оскільки таке клопотання подано з порушенням строку, визначеного п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, згідно якого заяви про залишення позову без розгляду подаються до початку розгляду справи по суті.

Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги, що судом порушено положення ст. 242, 243 ЦПК України та не заявлено стадію судових дебатів, у зв`язку з чим сторони не мали змоги надати додаткові пояснення.

Відповідно до ч. 1 ст. 241 ЦПК України після з`ясування всіх обставин справи та перевірки їх доказами головуючий надає сторонам та іншим учасникам справи можливість дати додаткові пояснення, які можуть доповнити матеріали справи.

У судових дебатах виступають з промовами (заключним словом) учасники справи (ч. 1 ст. 242 ЦПК України).

З протоколу судового засідання від 15 листопада 2018 року вбачається, що в ньому були присутні представник позивача та представник відповідача, суд ухвалив закінчити розгляд справи по суті та перевірку їх доказами і перейти до судових дебатів. З протоколу також вбачається, що представник відповідача вважав за можливе закінчити розгляд справи у даному судовому засіданні, вказавши на те, що доповнення відсутні (т. 1 а.с. 173-174).

Доводи апеляційної скарги, що судом без дотримання вимог ст. 197, 198 ЦПК України проведено підготовче засідання є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в межах доводів первісного та зустрічного позовів повно та всебічно дослідив обставини справи, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про часткове задоволення первісного позову та відмову в задоволенні зустрічного позову.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим, тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Інші доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Київського апеляційного суду від 21 лютого 2019 року відстрочено ОСОБА_1 сплату судового збору у розмірі 7 379,48 грн. за подання апеляційної скарги на строк 30 днів (т. 2 а.с. 2-3).

За приписами ст. 136 ЦПК України суд може відстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі.

До апеляційного суду та до Верховного Суду ОСОБА_1 надала копію посвідчення особи з інвалідністю (ІІ групи) серії НОМЕР_1 , яке видане на термін з 26 лютого 1998 року по 28 лютого 1999 року, доказів пролонгації дії цього посвідчення до суду не надано (т. 1 а.с. 239). Об`єктивних підстав, передбачених Законом, звільнення апелянта від сплати судового збору ОСОБА_1 не наведені і судом не встановлені.

Ураховуючи викладене, а також те, що ОСОБА_1 у визначений судом строк не сплатила судовий збір за подання апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про стягнення з ОСОБА_1 в дохід держави 7 379,48 грн. судового збору.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 15 листопада 2018 року - залишити без змін.

Стягнути зі ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 ) 7 379 (сім тисяч триста сімдесят дев`ять) грн. 48 коп. судового збору за розгляд справи апеляційним судом.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 08 вересня 2022 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

В.М. Ратнікова

Т.А. Семенюк