Справа № 163/2874/21
Провадження № 2/163/89/22
ЛЮБОМЛЬСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 серпня 2022 року Любомльський районний суд Волинської області

в складі головуючого судді Чишія С.С.

з участю секретаря Костюк Р.М.,

позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Любомль Волинської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка виступає в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням,

в с т а н о в и в :

У позовній заяві ОСОБА_1 просить визнати ОСОБА_2 та її дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 такими, що втратили право користування жилим приміщенням по АДРЕСА_1 із передбачених ст.405 ЦК України підстав. Свої вимоги обґрунтувала тим, що є власником вказаного будинку, а відповідачі зареєстровані за адресою його розташування. З квітня 2017 року відповідачі в будинку не проживають, його залишили добровільно, їх речей в будинку немає. Відповідач комунальних платежів не сплачує, участі в утриманні майна не приймає, взагалі ним не цікавиться і ні на що не претендує. Жодних перешкод у проживанні відповідачам не чинила. Їх реєстрація в будинку створює перешкоди в оформленні субсидії на оплату комунальних послуг. Тому вважає, що відповідачі втратили право користування житлом, а їх реєстрація в будинку перешкоджає у здійсненні права користування та розпорядження майном.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 свої вимоги із заявлених підстав та вказаних в позовній заяві фактичних обставин підтримала в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 від свого та своїх неповнолітніх дітей імені позов не визнала і пояснила, що вселилась у будинок в 2005 році на правах члена сім`ї власника після одруження із сином позивача. Діти від народження проживали в цьому будинку, однак без реєстрації. В січні 2017 року за рекомендацією працівників місцевої ради зареєструвала місце проживання в будинку своє та дітей. У квітні 2017 року дійсно залишила будинок разом з дітьми, оскільки через поведінку чоловіка в її сім`ї склались неприязні і конфліктні відносини, переселилась в інший будинок за рекомендацією знайомих. З того часу фактично винаймає це житло, власного житла не має. Донька ходить в школу в селі Згорани, син закінчив там навчання і перейшов в інший навчальний заклад.

Аналізом доказів по справі суд встановив такі фактичні обставини.

Відповідно до копій свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 та паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 .

З довідок виконкому Головненської селищної ради Ковельського району Волинської області вбачається, що відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , однак фактично там не проживають з квітня 2017 року.

Відповідно із ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ(майно), яке вона здійснює за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

За приписами ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Таким чином, по справі встановлено, що відповідач ОСОБА_2 добровільно залишила місце проживання в належному позивачу будинку більше року до звернення позивача в суд. Перешкод для повернення в будинок у неї не було, що відповідач визнала в судовому засіданні і заявила про власне небажання це робити.

З огляду на такі обставини суд вважає, що право на користування належним позивачу житлом відповідач ОСОБА_2 втратила, через що позовні вимоги в цій частині належить задовольнити.

Щодо неповнолітніх дітей відповідача суд дійшов такого висновку.

Сторони в судовому засіданні визнали доведеним, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є дітьми відповідачки та сина позивача, який помер у квітні 2018 року, а отже внуками позивачки, які проживали в спірному будинку від народження, а залишили його у березні 2017 року разом з відповідачкою.

Відповідно до статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до ч.2 ст.18 Закону України "Про охорону дитинства" діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Наведені положення закону свідчать, що неповнолітні діти члена сім`ї власника будинку зберігають право користування жилим приміщенням, незалежно від місця фактичного проживання з одним з батьків.

Відтак в цій частині позову суд вважає заявлені вимоги безпідставними і такими, що не підлягають до задоволення.

Отже, зважаючи на встановлені фактичні обставини, відповідні їм правовідносини і наведені положення чинного законодавства, суд з викладених підстав та мотивів вважає, що позов підлягає частковому задоволенню.

Згідно зі ст.141 ЦПК України судові витрати у формі судового збору слід покласти на відповідача.

Керуючись ст.ст.259, 264, 265 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Позов задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 908 (дев`ятсот вісім) гривень судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення може бути подано апеляційну скаргу до Волинського апеляційного суду.

Ім`я позивача: ОСОБА_1 ; місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 .

Імена відповідачів:

ОСОБА_2 ; місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: невідомий;

ОСОБА_3 ; місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: невідомий.

ОСОБА_4 ; місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: невідомий.

Дата складання повного судового рішення 09 вересня 2022 року.

Головуючий : суддя С.С.Чишій