ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4966/22 Справа № 203/3943/21 Суддя у 1-й інстанції - Ханієва Ф. М. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2022 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: судді Барильської А.П.

суддів - Деркач Н.М., Куценко Т.Р.,

сторони:

позивач: Комунальне підприємство «Дніпровський електротранспорт» Дніпровської міської ради

відповідач: ОСОБА_1

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, в порядку ч.13 ст. 7, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 21 квітня 2022 року, яке постановлено суддею Ханієвою Ф.М. у місті Дніпрі та повний текст рішення складено 28 квітня 2022 року, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2021 року Комунальне підприємство «Дніпровський електротранспорт» Дніпровської міської ради звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 01.10.2003 року, на підставі наказу № 863к, ОСОБА_1 була прийнята на роботу водієм трамваю 4 розряду.

Постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10.11.2020 року, відповідача ОСОБА_1 було визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення за ст. 124 КУпАП, постанова набрала законної сили. 21.01.2021 року на адресу КП «Дніпровський електротранспорт» ДМР надійшла судова повістка про виклик до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська, справа № 201/12155/20, за позовом ОСОБА_2 до КП «Дніпровський електротранспорт ДМР, третя особа ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

21.04.2021 року ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська по вказаній справі була затверджена мирова угода між КП «Дніпровський електротранспорт» ДМР та ОСОБА_2 , як власником автомобіля Porshe Cayenne S 4.8i, д.н.з. НОМЕР_1 , про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

21.01.2021 року позивачу стало відомо про існування постанови Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10.11.2020 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , після надходження на адресу підприємства матеріалів позовної заяви про відшкодування шкоди та судової повістки про виклик до суду.

На сьогодні відповідач відмовляється добровільно відшкодувати шкоду, завдану під час перебування в трудових відносинах з підприємством, та ним пропущені строки у відповідності до ст. 136 КЗпП України на видачу наказу (розпорядження) про стягнення середньомісячного заробітку з ОСОБА_1 за завдану шкоду підприємству.

Внаслідок протиправних дій, відповідач, порушуючи свої трудові обов`язки, заподіяла підприємству пряму дійсну шкоду, порушуючи Правила дорожнього руху під час виконання трудових обов`язків.

Позивач сплатив у повному обсязі потерпілій особі матеріальну шкоду та вимагає у відповідача, як працівника, її відшкодування відповідно до положень ст. 132 КЗпП України у розмірі середньомісячного заробітку. Так, відповідно до довідки Депо № 3 КП «Дніпровський електротранспорт» ДМР, середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 складає 15020,72 грн.

Рішенням Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 21 квітня 2022 року позовні вимоги Комунального підприємства «Дніпровський електротранспорт» Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в порядку регресу- задоволено в повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Дніпровський електротранспорт» Дніпровської міської ради матеріальну шкоду в межах середнього місячного заробітку у розмірі 15020,72 грн (п`ятнадцять тисяч двадцять гривень 72 копійки).

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Дніпровський електротранспорт» Дніпровської міської ради судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2270,00 грн (дві тисячі двісті сімдесят гривень 00 копійок).

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти нове рішення, яким відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що позивач порушив двотижневий строк стягнення матеріальної шкоди, згідно ст. 136 КзпП України, шляхом відрахування із заробітної плати відповідача. Суд першої інстанції обґрунтував рішення суду виключно нормами ЦК України,не застосувавши при цьому положення ст. 136 КзпП України.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровска від 21 квітня 2022 року без змін.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з огляду на наступне.

Судом встановлено та вбачається із матеріалів справи, що відповідач ОСОБА_1 01.10.2003 року була прийнята на роботу на посаду водія трамваю, 4 розряду депо № 3 Комунального підприємства «Дніпровський електротранспорт» Дніпровської міської ради, та ознайомлена з посадовою інструкцією водія трамваю, пройшла щорічне спеціальне навчання та перевірку знань водіїв трамваю, що підтверджується копіями наказу № 863к (розпорядження) про прийом на роботу від 01.10.2003 року; наказу від 25.04.2016 року «Про затвердження посадової інструкції водія трамваю» № 109; наказу від 17.08.2020 року «Про проведення щорічного спеціального навчання та перевірки знань водіїв трамваю» № 614 (а.с.4, 6-9, 20-22).

Згідно довідки депо №3 КП Дніпровський електротранспорт ДМР, середньомісячна заробітна плата відповідача складає 15020,72 грн (а.с.5).

Постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10.11.2020 року, ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340,00 грн.. (а.с.14-15).

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21.04.2021 року, справа № 12155/20, затверджено мирову угоду між сторонами в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Комунального підприємства «Дніпровський електротранспорт Дніпровської міської ради», третя особа ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди; Комунальне підприємство «Дніпровський електротранспорт Дніпровської міської ради», гарантував погашення заборгованості перед ОСОБА_2 у загальному розмірі 230000,00 грн. Вказана ухвала суду не оскаржена та набрала законної сили. (а.с.11-13).

Платіжними дорученнями № 2223 від 20.05.2021 року, № 2725 від 22.06.2021 року, № 3283 від 19.07.2021 року, № 3856 від 20.08.2021 року по 57500,00 грн, відповідно, Комунальне підприємство «Дніпровський електротранспорт» Дніпровської міської ради погасило заборгованість перед ОСОБА_2 та відшкодувало матеріальну шкоду на підставі ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21.04.02021 року, справа № 12155/20, у загальному розмірі 230000,00 грн (а.с.11-13,16-19).

Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу стягнення з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Дніпровський електротранспорт» Дніпровської міської ради матеріальної шкоди у розмірі 15020,72 грн.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що з вини відповідача, під час виконання нею трудових обов`язків, була завдана пряма дійсна матеріальна шкода підприємству, та дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача відшкодування матеріальної шкоди в межах середнього місячного заробітку у розмірі 15020,72 грн..

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Частиною першою ст. 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно з ч. 1 ст. 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідач на час виниклих між сторонами правовідносин, є працівником відповідача. Постановою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 10 листопада 2020 року ОСОБА_1 визнана винною у скоєні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в дохід держави в суму 340, 00 грн. (а.с. 15) Платіжними дорученнями № 2223 від 20.05.2021 року, № 2725 від 22.06.2021 року, № 3283 від 19.07.2021 року, № 3856 від 20.08.2021 року по 57500,00 грн, відповідно, Комунальне підприємство «Дніпровський електротранспорт» Дніпровської міської ради відшкодувало ОСОБА_2 матеріальну шкоду на підставі ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21.04.02021 року, справа № 12155/20, у загальному розмірі 230000,00 грн (а.с.11-13,16-19).

Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Згідно з положеннями ст. 130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності.

Працівник, який заподіяв шкоду, може добровільно покрити її повністю або частково. За згодою власника або уповноваженого ним органу працівник може передати для покриття заподіяної шкоди рівноцінне майно або поправити пошкоджене.

Відповідно до положень ст. 132 КЗпП України, за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку.

Відповідно до положень ст. 136 КЗпП України, покриття шкоди працівниками в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку, провадиться за розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, керівниками підприємств, установ, організацій та їх заступниками за розпорядженням вищестоящого в порядку підлеглості органу шляхом відрахування із заробітної плати працівника.

Розпорядження власника або уповноваженого ним органу, або вищестоящого в порядку підлеглості органу має бути зроблено не пізніше двох тижнів з дня виявлення заподіяної працівником шкоди і звернено до виконання не раніше семи днів з дня повідомлення про це працівникові. Якщо працівник не згоден з відрахуванням або його розміром, трудовий спір за його заявою розглядається в порядку, передбаченому законодавством.

У решті випадків покриття шкоди провадиться шляхом подання власником або уповноваженим ним органом позову до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 233 КЗпП України, для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» від 29.12.1992 року № 14 роз`яснено, що за правилами статті 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, з вини яких її заподіяно, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, крім випадків, коли законодавством вона передбачена у більшому, ніж цей заробіток, розмірі. Якщо межі матеріальної відповідальності були визначені в укладеному з працівником контракті, вона покладається на нього відповідно до умов договору. Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 29.12.1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» роз`яснено, що за шкоду, заподіяну внаслідок порушення трудових обов`язків, працівник несе відповідальність перед підприємством (установою, організацією), з яким перебуває у трудових відносинах. За вимогами інших осіб, що ґрунтуються на неналежному виконанні працівником своїх трудових обов`язків (відшкодування шкоди їх майну, здоров`ю, виплаченої пенсії, допомоги по соціальному страхуванню та ін.), в силу ст. 441 ЦК України, відповідає підприємство, перед яким винний працівник несе матеріальну відповідальність у порядку регресу за нормами трудового законодавства.

Відповідно до п.п. 2, 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 29.12.1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», судовому розгляду підлягають , зокрема, заяви власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу до працівника про відшкодування шкоди в розмірі, що перевищує середній місячний заробіток, а також в розмірі, що не перевищує цей заробіток (перевищує, але законом встановлена відповідальність в межах середнього місячного заробітку), якщо відшкодування не може бути проведене за розпорядженням власника або уповноваженого ним органу шляхом відрахування із заробітної плати (наприклад, у випадку припинення працівником трудових відносин з даним підприємством, у зв`язку з закінченням строку на видання розпорядження про відрахування).

Право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на пред`явлення регресного позову.

З аналізу зазначених норм закону вбачається, що при вирішенні спору застосуванню підлягають положення ч. 1 ст. 132 КЗпП України, оскільки відповідач, як працівник, яка на момент вчинення ДТП перебувала у трудових відносинах з позивачем, повинна нести матеріальну відповідальність у межах середнього місячного заробітку на підставі ч. 1 ст. 132 КЗпП України.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної шкоди, заподіяної позивачу в межах середнього місячного заробітку відповідча.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не враховано, що позивач порушив двотижневий строк стягнення матеріальної шкоди, згідно ст. 136 КзпП України, шляхом відрахування із заробітної плати відповідача, колегія суддів не бере до уваги, оскільки повне відшкодування позивачем шкоди потерпіла отримала 20.08.2021 року. Відповідно до ч. 3 ст. 233 КЗпП України, для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Як встановлено судом першої інстанції, з вини відповідача, під час виконання нею трудових обов`язків, була завдана пряма дійсна матеріальна шкода підприємству. При цьому середньомісячна заробітна плата відповідача складає15020,72 грн, яка і підлягає стягненню з відповідача.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції обґрунтував рішення суду виключно нормами ЦК України,не застосувавши при цьому положення ст. 136 КзпП України, колегія суддів не бере до уваги, оскільки при ухваленні рішення суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи, суд застосував норми закону, що підлягають застосуванню для вирішення виниклих між сторонами правовідносин, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 21 квітня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складений 05 вересня 2022 року.

Головуючий: А.П. Барильська

Судді: Н.М. Деркач

Т.Р. Куценко