ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 629/3651/21 Номер провадження 22-ц/814/2670/22Головуючий у 1-й інстанції Лобановська С.М. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - доповідача Дорош А.І.

Суддів: Лобова О.А., Триголова В.М.

при секретарі: Коротун І. В.

переглянув у судовому засіданні в м. Полтава цивільну справу за апеляційною скаргоюОСОБА_1

на ухвалу Близнюківського районного суду Харківської області від 10 серпня 2021 року, ухвалене суддею Лобановською С.М., повний текст ухвали складено дата не вказана

за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Руслан Олегович, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Руслан Олегович, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, в якому просив суд визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис від 12 вересня 2017 року за реєстровим номером 13162, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Русланом Олеговичем про стягнення з нього заборгованості в сумі 128 216,91 грн на користь ПАТ КБ «Приватбанк».

Позовні вимоги мотивовані тим, що 12 вересня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Русланом Олеговичем вчинено виконавчий напис № 13162 про стягнення з нього заборгованості за кредитним договором від 08.09.2006 року, укладеним між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк». 14 травня 2021 року державним виконавцем Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Близнюківському, Лозівському районах та місту Лозова Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Лопашовою Н.О. на підставі виконавчого напису № 13162 відкрито виконавче провадження № 65335141. Проте, з вчиненим виконавчим написом та сумою заборгованості позивач не погоджується, зазначив, що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Русланом Олеговичем не дотримано вимог законодавства, при вчиненні вказаної нотаріальної дії останній не дотримався вимог Закону України «Про нотаріат» та Інструкції про порядок вчинення нотаріальної дії. Позивач зазначає, що він не визнає борг за договором у розмірі, який з нього стягується. Він не погоджується з розрахунком заборгованості наведеним у виконавчому документів, зокрема в частині заборгованості з комісії та пені, заборгованості по штрафам. Крім того вказує, що поза увагою нотаріуса залишилося те, що з дня коли у банку виникло право примусового стягнення боргу, минуло більше трьох років. Наведене, на думку позивача, є правовою підставою для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з чим просив позов задовольнити.

10.08.2021 року ОСОБА_1 подав заяву про забезпечення позову, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 150 ЦПК України, шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку.

Заява мотивована тим, щовідсутність забезпечення виконання рішення суду, а саме зупинення стягнення, призведе до того, що майно позивача буде відчужене, а позивач не зможе захистити або поновити свої права в межах цього судового провадження без нових звернень до суду.

Ухвалою Близнюківського районного суду Харківської області від 10 серпня 2021 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Руслан Олегович, державний виконавець Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Близнюківському, Лозівському районах та місту Лозова Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Лопашова Наталія Олександрівна, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню - відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що заява про забезпечення позову та додані письмові матеріали не містять відомостей щодо фактичного проведення виконавчих дій державним виконавцем, спрямованих на здійснення стягнення на підставі виконавчого документа, тому суд визнав заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову необґрунтованою та передчасною.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову, якою задовольнити заяву про забезпечення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що існування виконавчого документу та постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження свідчить про реальну загрозу невиконання чи утруднення виконання рішення суду, оскільки державний виконавець має право накладати арешт на майно, рахунки і т.п., а тому зазначена у п.6 ч. 1 ст. 150 ЦПК України норма передбачає можливість забезпечення позову шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого документу, що оскаржується, у разі наявності підтверджених ризиків та загрози утруднення виконання рішення. Суд першої інстанції послався на те, що заява про забезпечення позову та додані письмові докази не містять відомостей щодо фактичного проведення виконавчих дій державним виконавцем, спрямованих на здійснення стягнення на підставі виконавчого документа, Проте, сама постанова про відкриття виконавчого провадження є підставою для задоволення заяви про забезпечення позову і така заява не є передчасною, оскільки державний виконавець має достатньо підстав для примусового виконання виконавчого напису нотаріуса. Аналіз ст.ст. 149, 150 ЦПК України свідчить про те, що підставою для забезпечення позову є обгрунтоване припущення, що невжиття певних заходів утруднить або зробить неможливим виконання судового рішення. Вказує, що обраний вид забезпечення позову є співмірним із заявленими позивачем вимогами, не порушує права відповідача, а лише обмежує право стягнення за виконавчим написом на час розгляду справи про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Розпорядженням голови Верховного Суду № 14/0/9-22 від 25.03.2022 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Сумської, Харківської області), відповідно до ч. 7 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з урахуванням неможливості судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду на Полтавський апеляційний суд.

У судове засідання до суду апеляційної інстанції не з`явилися учасники справи, позивач 25.08.2022 року телефонограмою належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи (а.с. 74), відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи шляхом направлення 25.08.2022 року судової повістки про виклик до суду у цивільній справі на його офіційну електронну адресу у порядку ч. 6 ст. 128 ЦПК України (а.с. 75). Крім того, інформація про дату, час та місце розгляду справи доступна на сайті «Судова влада». Учасники справи мали процесуальний час для надання суду обґрунтування власних позицій. Відзив на апеляційну скаргу, відповідь на відзив на апеляційну скаргу до суду надано. Учасники справи про судове засідання повідомлені завчасно, у справі наявні достатні для прийняття рішення матеріали, підстав для відкладення розгляду справи не встановлено. Згідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 у заяві про забезпечення позову просить зупинити стягнення за виконавчим документом, однак ним не наведено жодних доказів, ризиків та не надано документальних підтверджень реальної загрози у подальшому виконанні рішення суду. Імовірність утруднення чи невиконання, про яку зазначає позивач у заяві, не може бути підставою застосування заходів забезпечення, а безпідставне забезпечення позову може порушити права відповідача. Доводи позивача про те, що існування виконавчого документу свідчить про реальну загрозу невиконання чи утруднення виконання рішення, не знайшло свого підтвердження, а зазначений п.6 ч.1ст. 150 ЦПК України, лише передбачає можливість забезпечення шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого документу, що оскаржується, у разі наявності підтверджених ризиків та загрози утруднення виконання.

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно із ч.ч. 1 та 2 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Види забезпечення позову визначені положеннями статті 150 ЦПК України та до них належать: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1 - 9 цієї частини.

При цьому, відповідно до вимог ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Вирішуючи питання про забезпечення позову та приймаючи за ним рішення, суд зобов`язаний враховувати обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, та зазначені ним докази, що підтверджують кожну обставину.

Відповідно до п.п. 4,5,6 Постанови Пленуму Верховного Суду України за № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі №914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

Згідно матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, що позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Руслан Олегович, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, в якій просив суд визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис від 12 вересня 2017 року за реєстровим номером 13162, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Русланом Олеговичем про стягнення з нього заборгованості в сумі 128 216,91 грн на користь ПАТ КБ «Приватбанк».

У заяві про забезпечення позову ОСОБА_1 просить вжити заходи забезпечення позову шляхом зупинення стягнення по виконавчому провадженню від 14.05.2021 року, відкритому державним виконавцем на підставі виконавчого напису нотаріуса, який ним оскаржено до суду.

Наведені доводи апеляційної скаргине спростовують висновків суду першої інстанції про необгрунтованість та передчасність заяви позивача про забезпечення позову, позивач не навів достаніх підстав щодо неправильності застосування судом норм матеріального права та/чи порушення норм процесуального права як необхідної передумови для скасування ухваленого ним судового рішення.

Крім того, колегія суддів враховує, що згідно відкритих даних Єдиного держаного реєстру судових рішень, рішенням Близнюківського районного суду Харківської області 21 вересня 2021 року позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Руслан Олегович, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню - задоволено. Визнано виконавчий напис від 12 вересня 2017 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Русланом Олеговичем, зареєстрований за № 13162, про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором № DNH4KP76410404 від 08.09.2006 таким, що не підлягає виконанню з моменту його вчинення. Наявність судового рішення є підставою для закриття виконавчого провадження, спір є вирішеним по суті, згідно відкритих даних Єдиного держаного реєстру судових рішеньвідсутні відомості про апеляційне оскарження рішення суду від 21.09.2021 року, а тому відпали підстави для забезпечення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявним в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, суд апеляційної інстанції доходить висновку про те, що ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм процесуального права та не може бути скасована з підстав, що зазначені в апеляційній скарзі, відповідно апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1, 2, 368 ч. 1, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381-384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суду у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Близнюківського районного суду Харківської області від 10 серпня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її прийняття безпосередньо до суду касаційної інстанції, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 14 вересня 2022 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов