Провадження № 22-ц/802/828/22 Категорія: 39 Доповідач: Здрилюк О. І.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 вересня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Здрилюк О.І.,

суддів - Бовчалюк З.А., Киці С.І.,

секретар судового засідання Ганжа М.І.,

з участю представника позивачки ОСОБА_1 ,

представника відповідача Максименка В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» про визнання частково недійсним договору, за апеляційною скаргою відповідача Акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 липня 2022 року,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним позовом, який мотивує тим, що 05 травня 2018 року між нею (позичальником), ПАТ «Креді Агріколь Банк» (кредитором) та ПАТ «МетЛайф» (страховиком), укладено комплексний договір №1/3262346, відповідно до умов якого банк надає їй кредитні кошти на споживчі потреби у розмірі 205020 грн., а страховик страхує майнові інтереси позивача.

Пунктом 1.3.2. договору встановлено комісійну винагороду за обслуговування кредитної заборгованості (комісію) у розмірі 1,7% у місяць від суми наданого кредиту.

Вважає, що даний пункт є несправедливим, суперечить принципу добросовісності, наслідком чого є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на погіршення становища позивача, що є підставою для визнання такого договору недійсним.

Додатком №1 до договору (таблиця обчислення загальної вартості кредиту) комісія за обслуговування кредитної заборгованості встановлена у розмірі 3485,34 грн., всього її розмір становить 209120,40 грн., тоді як сума кредиту становить 205020 грн., що є несправедливим та неспіврозмірним.

Розмір комісії є фіксованим, незмінним щомісяця, незалежно від погашення кредиту, хоча розмір страхової суми зменшується відповідно до погашеної заборгованості.

Відповідно до вимог ч.ч.1-5 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Згідно з вимогами ч.1 ст.11 Закону України «Про споживче кредитування» кредитодавець на вимогу споживача не частіше одного разу на місяць безоплатно повідомляє усю необхідну інформацію по кредиту.

Оспорюваним пунктом договору банком фактично встановлено щомісячну плату за надання інформації по кредиту, безоплатність надання якої прямо встановлена законом.

Будь-яких інших дій чи послуг, крім надання кредиту, банком не надавалося. Фактично обслуговування кредитної заборгованості не відбувалося і такі дії не є послугою у визначенні Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ч.3 ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.

30.06.2021 вона звернулася до банку із заявою про надання інформації про поточний розмір заборгованості та роз`яснити, що мається на увазі під обслуговуванням кредитної заборгованості і що вчиняється для цього, яка залишена банком без відповіді.

Ураховуючи положення наведених законів, просила визнати недійсним пункт 1.3.2. комплексного договору від 05.05.2018 №1/3262346, укладеного між нею та банком. Судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 липня 2022 року позов задоволено.

Визнано недійсним п.1.3.2. комплексного договору від 05 травня 2018 року №1/3262346, укладеного між ПАТ «Креді Агріколь Банк» та ОСОБА_2 ..

Стягнуто з ПАТ «Креді Агріколь Банк» на користь ОСОБА_2 908,00 грн. судового збору.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, просить скасувати це рішення та ухвалити нове про відмову в позові.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачка, посилаючись на безпідставність вимог апеляційної скарги та законність і обґрунтованість висновків суду першої інстанції, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення.

У судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримав із наведених у ній підстав та просить її задовольнити.

Представник позивачки апеляційну скаргу заперечив та просить залишити її без задоволення. Додатково просить в порядку застосування наслідків виконання нікчемного правочину зобов`язати банк здійснити перерахунок заборгованості ОСОБА_2 з огляду на нікчемність п.1.3.2. договору.

Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду скасувати з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що умова у кредитному договорі про сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту не відповідає вимогам справедливості та суперечить ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Також дійшов висновку про заборону встановлення таких платежів, посилаючись на п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 №168. Комісія встановлена за обслуговування кредиту без зазначення послуг, які надаються банком за вказану комісію. Зазначені обставини є підставою для визнання оспорюваного пункту договору недійсним.

Проте, до таких висновків суд дійшов помилково, з неправильним застосуванням норм матеріального права та без належного дослідження наданих сторонами доказів.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом встановлено, що 05 травня 2018 року між сторонами укладено комплексний договір №1/3262346, за умовами якого банк надав позивачці споживчий кредит у розмірі 205020 грн. строком на 60 місяців з 05.05.2018 по 04.05.2023 (включно) /п.1.1/, процентна винагорода становить 9,00% річних /п.1.3.1./ (а.с.6).

Відповідно до п.1.3.2. договору за користування кредитом позичальник сплачує комісійну винагороду за обслуговування кредитної заборгованості (комісію) щомісячно у розмірі 1,70% у місяць від суми кредиту, зазначеної в п.1.1. Договору.

За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені статтею 203 ЦК України. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Отже, законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

На дату укладення між сторонами кредитного договору діяв Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено у новій редакції.

Згідно із частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними, проте, враховуючи ультраактивну форму дії Закону України «Про захист прав споживачів», визначені ним наслідки включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, підлягають перевірці на відповідність змісту положень Закону України «Про споживче кредитування».

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі Правила…). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

Відповідно до пункту 5 Правил… банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.

Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил…).

Згідно з додатком 1 до Правил… загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, уключаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.

Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлювлення у договорах споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.

Разом із тим, Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.

Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Зазначений правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13.07.2022 у справі №496/3134/19, у якій Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі №583/3343/19 і постанові Верховного Суду від 15 березня 2021 року в справі №361/392/20, у яких було зроблено висновок щодо наявності підстав для визнання недійсним пункту договору щодо комісії.

Відповідно до п.1.3.2. укладеного між сторонами договору за користування кредитом позичальник сплачує комісійну винагороду за обслуговування кредитної заборгованості (комісію) щомісячно у розмірі 1,70% у місяць від суми кредиту, зазначеної в п.1.1. Договору (а.с.6).

У частині 2 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» визначено декілька видів комісій, які кредитодавець може встановлювати, які пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Пунктом 1.3.2. договору встановлено комісію саме за обслуговування кредитної заборгованості.

У розділі 4 наданого банком позивачці до укладення договору про споживчий кредит Паспорта споживчого кредиту зазначено інформацію про комісію за обслуговування кредитної заборгованості, а саме, що ця комісія включає в себе моніторинг заборгованості, під яким розуміється електронне інформування (нагадування) про здійснення щомісячних платежів по кредиту та процентах, інформування клієнта про виникнення простроченої заборгованості, консультування клієнта, в т.ч. документальне, щодо погашення заборгованості, своєчасності сплати платежів тощо (а.с.58-60).

Надання інших послуг за обслуговування кредиту, не пов`язаних з інформуванням про стан кредитної заборгованості, за вказану плату умовами договору не передбачено.

Також не зазначено, що така комісія нараховується за інформацію, отриману частіше, ніж один раз на місяць.

Інформація один раз на місяць повинна надаватися позичальнику за законом безоплатно.

Ураховуючи правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 13.07.2022 у справі №496/3134/19, а також те, що позивачці встановлено щомісячну плату комісії за послуги банку, зазначені у Паспорті споживчого кредиту, які за законом повинні надаватися безоплатно, апеляційний суд дійшов висновку, що положення пункту 1.3.2. укладеного між сторонами 05.05.2018 комплексного договору №1/3262346 щодо обов`язку позичальника сплачувати комісійну винагороду за обслуговування кредитної заборгованості (комісію) щомісячно у розмірі 1,70% у місяць від суми кредиту, зазначеної в п.1.1. Договору, є нікчемними.

ОСОБА_2 просила визнати недійсним пункт 1.3.2 кредитного договору.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так i від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц, від 01 жовтня 2019 року у справі №910/3907/18.

Велика Палата Верховного Суду у пунктах 71-73 постанови від 10 квітня 2019 року у справі №463/5896/14-ц дійшла таких висновків: недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України); якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтepecy позивача; за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша зантересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положения норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

У пунктах 74, 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі №916/3156/17 сформульовано висновки про те, що такий cnociб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів; за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заітересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Отже, якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину чи зарахування таких коштів у рахунок погашення кредиту), обгрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину.

Таким чином, позовні вимоги про визнання недійсним пункту 1.3.2 кредитного договору не підлягають задоволенню у зв`язку із обранням неналежного способу захисту порушеного права.

Оскільки позивачка не заявляла у суді першої інстанції будь-яких вимог щодо застосування наслідків нікчемного правочину, то заява про їх застосування судом апеляційної інстанції не підлягає вирішенню.

З такими вимогами позивачка вправі звернутися до суду при відмові банку добровільно виконати зазначену вимогу.

Відповідно до статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки висновки суду першої інстанції про задоволення позову зроблені з неправильним застосуванням норм матеріального права, то згідно зі статтею 376 ЦПК України це є підставою для скасування рішення суду і ухвалення нового судового рішення.

Відповідно до вимог ч.6 ст.141 ЦПК України, сплачений відповідачем за подання апеляційної скарги судовий збір підлягає компенсації йому за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу відповідача Акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 липня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В позові ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» про визнання частково недійсним договору відмовити.

Компенсувати Акціонерному товариству «Креді Агріколь Банк» за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України сплачений ним за подання апеляційної скарги судовий збір у розмірі 1362 (одна тисяча триста шістдесят дві) грн..

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя

Судді