Справа №760/5668/19
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 червня 2022 року м. Київ

Солом`янський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Усатової І.А.,

при секретарі Омелько Г.Т.,

розглянувши подання приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Павлюк Назара Васильовича про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 без вилучення паспортного документу,

В С Т А Н О В И В:

Приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Павлюк Н.В. звернувся до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , без вилучення паспортного документа.

Посилається на те, що на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Павлюка Назара Васильовича перебуває виконавче провадження № 64913368 щодо виконання виконавчого листа Солом`янського районного суду м. Києва № 760/5668/19 виданого 10.03.2021 про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ПОСТ ФІНАНС" матеріальної шкоди у розмірі 117 354,67 грн. та витрат по сплаті судового збору у розмірі 1921,00 грн.

Постановою приватного виконавця від 22.03.2021 відкрито вказане виконавче провадження. Постанова направлена на адресу боржника, яка вказана у виконавчому документі. 30.04.2021 постанова про відкриття повернулася приватному виконавцю через закінчення строку зберігання.

Згідно відповіді ПФ України № від 04.08.2021 боржник не отримує пенсію.

Згідно відповіді ПФ України № від 04.08.2021 боржник не працює за трудовими та цивільно-правовими договорами та у ПФ України відсутні відомості про останнє місце роботи боржника.

Постановою приватного виконавця від 22.03.2021 накладено арешт на майно боржника.

Згідно відповіді РСЦ МBC № 110058655 від 04.08.2021 станом на 04.08.2021 транспортних засобів за боржником не зареєстровано.

Відповідно до відомостей, які містяться в Інформаційній довідці з Державного реєстр речових прав на нерухоме майно від 04.08.2021 р. № 269013941, у боржника відсутнє майно.

Зазначає, що таким чином в боржника відсутнє будь-яке майно, на яке можна звернути стягнення.

Постановою приватного виконавця від 26.03.2021 накладено арешт на кошти боржника.

Згідно відповідей АТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ» від 26.03.2021, АТ «УКРСИББАНК» від 10.06.2021 боржник не є клієнтом банків.

Згідно відповіді з ДФС у 110058643 від 04.08.2021 року боржник не володіє відкритими рахунками.

Вказує, що в боржника відсутні кошти, на які можна звернути стягнення.

Зазначає, що незважаючи на вимогу приватного виконавця, викладену в постанові про відкритті виконавчого провадження останнім не подано декларацію про майно та доходи у встановлени строк.

26.05.2021 приватним виконавцем скеровано виклик боржнику з`явитися до виконавця. Проте за даним викликом боржник не з`явився.

На переконання приватного виконавця, вжиті приватним виконавцем заходи не призвели до виконання рішення суду боржником, боржник ухиляється від виконання рішення суду. З огляду на викладене вище та враховуючи тривале невиконання боржником рішення суду, вважає встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України співмірним та ефективним заходом для забезпечення виконання рішення суду.

У судове засідання приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Павлюк Н.В. не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч.1 та п.1 ч.2 ст.18 ЗУ «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Статтею 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. На здійснення цих прав не встановлюються жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, для забезпечення громадського порядку, запобігання злочину, для охорони здоров`я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідна норма Конвенції міститься у статті 33 Конституції України, якою встановлено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Статтею 313 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Такі обмеження встановлюються, зокрема, статтею 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» що передбачає підстави для тимчасового обмеження права громадян України на виїзд з України. Право на виїзд з України може бути тимчасово обмежено, в тому числі, коли особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч.ч. 1, 3, 4 ст. 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.

Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Обмеження на виїзд боржника з України являє собою втручання в право покидати країну гарантоване пунктом 2 статті 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Тому, Європейський Суд з прав людини розглядає такі питання: чи було втручання передбачено законом, переслідувало воно одну чи декілька законних цілей і, чи було воно необхідним в демократичному суспільстві.

У справі Гочев проти Болгарії (Gochev v.Bulgaria) рішення від 26.11.2009 року (заява № 34383/03) Європейський суд визначив ці загальні стандарти щодо права на свободу пересування.

Тимчасове обмеження в праві виїзду за ухилення від виконання зобов`язань має відповідати трьом критеріям: ґрунтуватися на національному законі; переслідувати одну або декілька легітимних цілей, передбачених у ч. 3 ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції; відповідати справедливому балансу між правами людини та публічним інтересом, тобто бути пропорційним меті його застосування.

У цій справі Європейський Суд підсумував принципи, що відносяться до оцінки необхідності заходів, яке обмежують свободу пересування наступним чином:

У відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку з неоплаченими боргами, Європейський Суд у пункті 49 цього рішення зазначив, що таке обмеження є виправданим лише остільки, оскільки сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (див. рішення Європейського Суду від 13 листопада 2003 року за справою «Напияло проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), скарга N 66485/01, §§ 78 - 82).

Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (див. рішення Європейського Суду за справою «Луордо проти Італії » (Luordo v. Italy), скарга N 32190/96, § 96, ECHR 2003-IX), рішення Європейського Суду за справою «Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини» (Foldes and Foldesne Hajlik v. Hungary), скарга N 41463/02, § 35, ECHR 2006, рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 121).

Надалі у пункті 50 вказаного рішення Європейський Суд з прав людини підкреслив, що у будь-якому випадку влада країни зобов`язана забезпечити те, що порушення права особи залишати його або її країну було від самого початку і протягом всієї тривалості - виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Охоплення судової перевірки має дозволити суду взяти до уваги всі фактори, що відносяться до справи, включаючи ті, що стосуються співмірності обмежувального заходу (див. з необхідним змінами Рішення Європейського Суду від 23 червня 1981 р. за справою "Ле Конт, Ван Лейвен і Де Мейере проти Бельгії" (Le Compte, Van Leuven and De Meyere v. Belgium), Series A, N 43, § 60)...".

Застосовуючи статтю 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду з прав людини, які є джерелом права в Україні, національні суди зобов`язані забезпечити, щоб порушення права особи залишати країну, було виправданим та пропорційним за будь яких обставин.

Влада не може застосовувати довготривалі строки заходів, які обмежують свободу пересування особи, без регулярної перевірки їх обґрунтованості, що повинні здійснюватися судами в останній інстанції для того, щоб забезпечити гарантії незалежності та неупередженості процедури обмеження права виїзду особи за межі країни.

Беручи до уваги те, що національні суди застосовують Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод, Протоколи до неї та практику Європейського суду з прав людини як джерело права в України, суд при вирішенні питання про обмеження свободи пересування, в межах своїх дискреційних повноважень, перевіряє критерії для такого втручання, а саме: на відповідність національного закону, в якому повинні міститися межі втручання в свободу пересування, в розумінні поняття «закон» Європейським Судом, на відповідність цілі втручання - захист прав іншої особи, в даному випадку банку, засобам, які використані приватним виконавцем, з урахуванням співмірності цілі втручання застосованим ним заходам, що є необхідним в демократичному суспільстві.

Захищаючи права одних осіб суд не вправі порушувати права інших осіб.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України вирішується при виконанні судових рішень в разі доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язання.

Згідно з п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише при наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням або рішенням інших органів та її намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.

Тож законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявності факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання. У зв`язку з цим підлягає з`ясуванню чи дійсно особа свідомо не виконувала зобов`язання, або невиконання зумовлено об`єктивними причинами.

Під поняттям "ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням" варто розуміти будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які не залежні від нього об`єктивні обставини (дія непереборної сили, події тощо).

Необхідною передумовою обрання такого заходу забезпечення виконання рішення суду, як обмеження боржника у праві виїзду за межі України, є встановлення судом дійсних обставин ухилення боржника від виконання судового рішення. Такі обставини суд повинен установити, виходячи з відомостей зазначених у поданні, матеріалів виконавчого провадження та пояснень виконавця.

На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням суду, повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Особа, яка має невиконані зобов`язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

В силу ч.1ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу.

Відповідно наявність умислу та інші факти, як обставини, які є предметом посилання суб`єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню.

Судом встановлено, що на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Павлюка Назара Васильовича перебуває виконавче провадження № 64913368 щодо примусового виконання виконавчого листа № 760/5668/19 виданого 10.03.2021 Солом`янським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ПОСТ ФІНАНС" матеріальної шкоди у розмірі 117 354,67 грн. та витрат по сплаті судового збору у розмірі 1921,00 грн.

Приватний виконавець зазначає, що постанова про відкриття виконавчого провадження №64913368 від 22.03.2021, що була направлена на адресу боржника, яка вказана у виконавчому документі, 30.04.2021 повернулася приватному виконавцю через закінчення строку зберігання.

Приватним виконавцем також додано до подання список згрупованих поштових відправлень рекомендованих листів №305, один з яких призначений ОСОБА_1 .

При цьому, виконавець зазначає, що боржник на виклики приватного виконавця не з`являється.

Однак, виконавцем не надано доказів того, що ОСОБА_1 направлялась саме постанова про відкриття виконавчого провадження та виклики державного виконавця, а також доказів їх отримання останнім.

Таким чином, виконавець не надає будь-яких доказів на підтвердження того, що боржнику відомо про відкриті виконавчі провадження, що державним виконавцем вживались дії для належного повідомлення боржника про необхідність з`явитись до приватного виконавця, що боржник отримував чи відмовлявся від отримання викликів, а також, що боржник ухилявся від такої явки.

Вбачається, що доказів того, що боржнику відомо про наявність виконавчого провадження про стягнення з нього аліментів, державним виконавцем суду не надано.

У поданні також зазначено, що державним виконавцем направлялись запити до Пенсійного фонду України, Регіонального сервісного центру МВС у м. Києві, Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, АТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ», АТ «УКРСИББАНК», проте наявність у боржника доходів або майна не встановлено.

Разом з тим, не є підставою для тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України відсутність інформації про наявність у нього майна, на яке можна звернути стягнення.

При цьому, у подані приватним виконавцем не вказано в чому полягає навмисне чи інше свідоме невиконання боржником зазначених обов`язків, не зазначено та не долучено жодних доказів, які б свідчили, що боржник навмисно, свідомо ухиляється від виконання зобов`язання, покладеного на нього відповідним рішенням, при цьому, маючи змогу виконати таке зобов`язання, але не робить цього з неповажних причин. Матеріали справи не свідчать про те, що ОСОБА_1 умисно ухиляється від виконання зобов`язання та намагається виїхати за межі України, щоб уникнути цивільно-правової відповідальності, чи вчиняє дії щодо приховання свого майна, у суду відсутні підстави для висновку про ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього судом, а відтак й відсутні законні підстави для задоволення подання і тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України.

Крім того, у поданні не обґрунтовано яким чином вирішення питання про заборону боржникові виїзду за межі України сприятиме виконанню рішення суду та що взагалі є підстави вважати, що боржник має намір виїхати за межі України з метою невиконання цього рішення. Судом не встановлено фактів, що ставлять під загрозу питання примусового виконання судового рішення та потребують тимчасового обмеження права виїзду боржника за межі України.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для тимчасового обмеження у праві виїзду ОСОБА_1 за межі України без вилучення паспортного документа, у зв`язку із чим подання приватного виконавця не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 258, 260, 441 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Відмовити в задоволенні подання приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Павлюк Назара Васильовича про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 без вилучення паспортного документу.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення до Київського апеляційного суду.

У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи яка її оскаржує апеляційна скарга подається протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя І.А. Усатова