Постанова

Іменем України

07 вересня 2022 року

м. Київ

справа № 2-10/11

провадження № 61-652св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 07 грудня 2021 року у складі колегії суддів: Єлізаренко І. А., Петешенкової М. Ю., Свистунової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2001 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом

до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Позовна заява обґрунтована тим, що в період з 22 грудня 1990 року

до 23 листопада 2001 року вона і відповідач були в зареєстрованому шлюбі. Мають спільну дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У період шлюбу подружжя придбало таке спільне нерухоме майно:

1) двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 відповідно до договору купівлі-продажу від 21 вересня 1995 року, зареєстрованого Шостою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою, реєстровий номер 4-10049;

2) двокімнатну квартиру

АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 24 вересня

1996 року, зареєстрованого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Якубою Ю. А.;

3) двокімнатну квартиру АДРЕСА_3 відповідно до договору купівлі-продажу від 16 квітня 1997 року, зареєстрований приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шульдіною Т. В., реєстровий номер 1722;

4) двокімнатну квартиру АДРЕСА_4 відповідно до договору купівлі-продажу від 28 жовтня 1997 року, зареєстрований приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шульдіною Т. В., реєстровий номер 6301.

Протягом 2000 року зазначені квартири увійшли до складу приміщень магазину загальною площею 202,6 кв. м, що розташований на першому поверсі літ. А-4

на АДРЕСА_5 , на підставі рішення виконкому Дніпропетровської міської ради

від 21 грудня 2000 року № 3235, про що видане свідоцтво про право власності

від 16 січня 2001 року.

У зв`язку з тим, що вона і відповідач не можуть досягнути згоди між собою про розподіл зазначеного спільного майна, яке є неподільним нерухомим майном, що підтверджується висновками судової будівельно-технічної експертизи

від 06 листопада 2001 року № 1005,1006, від 05 березня 2003 року № 909, єдиною можливістю вирішити цей спір є визнання за сторонами ідеальних часток подружжя в цьому майні без його реального поділу, із залишенням його

в їх спільній частковій власності.

З урахуванням уточнення позовних вимог ОСОБА_1 просила суд визнати

за нею в порядку розподілу спільно нажитого майна подружжя право спільної часткової власності на 1/2 ідеальну частку в приміщеннях магазину загальною площею 202,6 кв. м, розташованого на першому поверсі будинку

АДРЕСА_6 , визнати за ОСОБА_2 в порядку розподілу спільно нажитого майна подружжя право спільної часткової власності на 1/2 ідеальну частку в приміщеннях магазину загальною площею 202,6 кв. м, розташованого на першому поверсі будинку

АДРЕСА_6 .

У травні 2002 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом

до ОСОБА_1 про поділ майна.

Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 травня 2012 року зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна залишено без розгляду.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська

від 03 травня 2012 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , за кожним окремо, у порядку розподілу спільно нажитого майна подружжя право спільної часткової власності на 1/2 ідеальну частку в приміщеннях магазину загальною площею 202,6 кв. м, розташованого на першому поверсі будинку

АДРЕСА_6 .

Додатковим рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська

від 18 січня 2021 року вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки позивач і відповідач

не можуть досягнути згоди про розподіл спільного майна, яке

є неподільним нерухомим майном, що підтверджується висновками судової будівельно-технічної експертизи від 06 листопада 2001 року № 1005, 1006,

від 05 березня 2003 року № 909, єдиною можливістю вирішити спір, що виник між сторонами, є визнання за ними ідеальних часток подружжя в цьому майні без його реального поділу, із залишенням спірного майна в їх спільній частковій власності.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 07 грудня 2021 року заочне рішення та додаткове рішення суду першої інстанції скасовано і прийнято нову постанову про часткове задоволення позову. Визнано за ОСОБА_1 у порядку розподілу спільного майна подружжя право власності на 48/200 частин приміщення магазину загальною площею 202,6 кв. м, розташованого на першому поверсі будинку АДРЕСА_6 . Визнано за ОСОБА_2 у порядку розподілу спільного майна подружжя право власності на 152/200 частини цього приміщення магазину. У задоволенні решти позову відмовлено.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_1 не надала суду жодних доказів на підтвердження того, що на квартири АДРЕСА_7 і

АДРЕСА_8 , які придбані на ім`я ОСОБА_2

в період шлюбу сторін, але в період припинення шлюбних відносин сторін, нею витрачалися власні кошти. Тому за ОСОБА_1 повинно бути визнано право власності на 48/200 частин приміщення спірного магазину, виходячи

із розрахунку (202,6 кв. м : (96,4 кв. м : 2) = 4,2, що становить 48/200 частини приміщення. За ОСОБА_2 , відповідно, повинно бути визнано право власності на 152/200 частини спірного приміщення магазину.

Узагальнені доводи касаційних скарг

У січні 2022 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу

у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права

та порушення норм процесуального права, просила постанову апеляційного суду скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не звернув уваги на наявні в матеріалах справи докази, які свідчать, що спірні квартири придбані

у період шлюбу за спільні кошти подружжя, також за спільні кошти було переобладнано ці квартири у магазин та здійснено там ремонтні роботи.

Посилається на висновки Верховного Суду, викладені в постанові

від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, від 03 червня 2020 року

у справі № 318/89/18.

У січні 2022 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права

та порушення норм процесуального права, просив постанову апеляційного суду скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції залишив поза увагою те, що шлюбні відносини між сторонами припинено ще з лютого

1997 року, за цей період придбано дві квартири - АДРЕСА_9 та АДРЕСА_10 , загальна площа цих квартир становить 96, 4 кв. м. Унаслідок проведення будівельних робіт, переобладнання спірних квартир спірне нерухоме майно набуло юридичного статусу приміщення магазину, тобто квартири, які увійшли до складу цього магазину, знищені, отже право власності на спірні квартири припинено.

Зазначав, що суд застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених в постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18.

Доводи інших учасників справи

У квітні 2022 року ОСОБА_2 надіслав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просив касаційну скаргу позивача залишити без задоволення, постанову апеляційного суду скасувати, ухвалити нове рішення про відмову

у задоволенні позову.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалами Верховного Суду від 03 та від 21 лютого 2022 року відкрито касаційне провадження у справі № 2-10/11, витребувано її з Кіровського районного суду м. Дніпропетровська та зупинено дію постанови Дніпровського апеляційного суду від 07 грудня 2021 року.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

22 грудня 1990 року сторони зареєстрували шлюб.

Рішенням Кіровського районного суду від 10 жовтня 2001 року у справі

№ 2-690/2001 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 шлюб між сторонами розірвано. У рішенні суду встановлено, що шлюбні відносини між сторонами припинені з лютого 1997 року, з 1997 року спільно не проживають, спільне господарство не ведуть, спільного бюджету не мають.

Згідно з копією паспорта ОСОБА_2 дата розірвання шлюбу зазначена 23 листопада 2001 року.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 липня 2003 року рішення Кіровського районного суду від 10 жовтня 2001 року змінено в частині визначення часу припинення шлюбних відносин. Встановлено фактичне припинення шлюбних відносин сторін із січня 2001 року.

Ухвалою Верховного Суду України від 24 листопада 2005 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 липня 2003 року скасовано і залишено в силі рішення Кіровського районного суду від 10 жовтня 2001 року.

На ім`я ОСОБА_2 придбано таке нерухоме майно:

1) двокімнатну квартиру

АДРЕСА_11 відповідно до договору купівлі-продажу

від 21 вересня 1995 року;

2) двокімнатну квартиру

АДРЕСА_12 , відповідно до договору купівлі-продажу

від 24 вересня 1996 року;

3) двокімнатну квартиру

АДРЕСА_13 відповідно до договору купівлі-продажу

від 16 квітня 1997 року;

4) двокімнатну квартиру

АДРЕСА_14 відповідно до договору купівлі-продажу

від 28 жовтня 1997 року.

16 березня 1998 року Інспекція державного архітектурного контролю надала ОСОБА_2 дозвіл на виконання будівельних робіт з реконструкції магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (перебудування кв. АДРЕСА_7 , АДРЕСА_15 , АДРЕСА_16 .

На підставі рішення виконкому Дніпропетровської міської ради від 21 грудня 2000 року № 3235 зазначені квартири увійшли до складу приміщення магазину загальною площею 202,6 кв. м, розташованого на першому поверсі, літ. А-4

на АДРЕСА_5 .

16 січня 2001 року ОСОБА_2 виконком Дніпропетровської міської ради видав свідоцтво про право власності на магазин загальною площею 202,6 кв. м, розташований на першому поверсі літ. А-4 на АДРЕСА_5 .

Відповідно до висновків судової будівельно-технічної експертизи

від 16 листопада 2001 року № 1005, № 1006, від 05 березня 2003 року № 909 єдиною можливістю вирішити спір, що виник між сторонами, є визнання за ними ідеальних часток подружжя в цьому майні без його реального поділу, залишенням спірного майна в їх спільній частковій власності.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції

в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалах Верховного Суду від 03 та від 21 лютого 2022 року вказано,

що касаційна скарга містить підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Перевіривши доводи касаційних скарги, а також матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Спірні квартири придбані ОСОБА_2 на підставі договорів купівлі-продажу, укладених 1995-1997 роках, тобто у період шлюбу із позивачем.

Пунктом 1 Прикінцевих положень Сімейного кодексу України визначено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року.

Отже, до спірних правовідносин (набуття права власності на спірні квартири), які виникли до 2004 року, підлягають застосуванню положення Кодексу про шлюб та сім`ю України.

Відповідно до статей 22, 28 КпШС України, статті 16 Закону України «Про власність», статті 112 ЦК Української РСР (чинних на час придбання спірних квартир) майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю і кожен із подружжя має рівні права володіння, користування

і розпорядження цим майном. Майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. Співвласники мають право на виділ

у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, при цьому вважається, що частки кожного із співвласників є рівними, якщо інше

не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

У разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Відповідно до частини другої статті 28 КпШС України при поділі спільного майна суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина,

ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 24 КпШС України, чинного на час набуття права власності на квартиру, було визначено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження,

а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування,

є власністю кожного з них.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Апеляційний суд встановивши, що квартири АДРЕСА_7 та

АДРЕСА_8 придбані в період шлюбу сторін, але за час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу і ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірні квартири придбано внаслідок спільної праці її як члена сім`ї ОСОБА_2 , дійшов обґрунтованого висновку про визнання за ОСОБА_1 права власності

на 48/200 частин спірного приміщення магазину, а за ОСОБА_2 - право власності на 152/200 частин приміщення спірного магазину.

За таких обставин аргументи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що всі спірні квартири придбані у період шлюбу за спільні кошти подружжя, не заслуговують на увагу та спростовуються рішенням Кіровського районного суду від 10 жовтня 2001 року, яким встановлено, що шлюбні відносини сторін припинено у лютому 1997 року.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_2 про те, що спірне нерухоме майно набуло юридичного статусу приміщення магазину, тобто квартири, які увійшли

до складу цього магазину, знищені, отже право власності на спірні квартири припинено, є безпідставними та такими, зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки цим судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини

та переоцінювати докази.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи касаційних скарг не дають підстави для висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалене без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає необхідним касаційну скаргу залишити без задоволення, оскаржувану постанову апеляційного суду - без змін.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної

чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. З огляду

на те що суд касаційної інстанції рішення не змінює та не ухвалює нове, підстав для перерозподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених

у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 07 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту

її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: С. Ю. Бурлаков

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун