КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження 22-ц/824/2295/2022 Доповідач - Рубан С.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 серпня 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Заришняк Г.М., Кулікова С.В.

при секретарі Загородній С.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 15 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , Київської міської ради, ОСОБА_1 , третя особа Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Наладчик» про визнання незаконними та скасування наказу та свідоцтва, визнання недійсним договору дарування, визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2017 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 , Київської міської ради, ОСОБА_1 , третя особа ОСББ «Наладчик», в якому просить:

- визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації від 30 січня 2001 року № 65-С в частині оформлення та видачі свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_5 ;

- визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право власності на квартиру від 06 лютого 2001 року серія НОМЕР_1 , видане Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації, яким посвідчено, що квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_4 ;

- визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 21 липня 2006 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , зареєстрований в реєстрі за № 4-6403, посвідчений державним нотаріусом Другої Київської державної нотаріальної контори Погорілою Л.С.;

- визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом.

Посилається на те, що у 1965 році її бабусі ОСОБА_6 була надана квартира АДРЕСА_1 як члену ЖБК «Наладчик».

У вказаній квартирі крім ОСОБА_6 були зареєстровані члени її родини:

- ОСОБА_7 - чоловік бабусі;

- ОСОБА_8 - донька ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (її мати);

- ОСОБА_9 - син ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (її дядько).

У 1977 році її мати ОСОБА_8 уклала шлюб з ОСОБА_4 та змінила прізвище на « ОСОБА_10 ».

ОСОБА_3 народилась у 1977 році та була зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 як член родини.

У 1981 році у цій квартирі зареєструвався відповідач ОСОБА_4 як чоловік її матері.

31 травня 1983 року її батько ОСОБА_4 та мати ОСОБА_11 розірвали шлюб.

ОСОБА_4 виїхав з квартири АДРЕСА_1 , проте з реєстраційного обліку не знявся.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла бабуся ОСОБА_6 . Після її смерті ОСОБА_11 залишилась проживати у спірній квартирі та фактично прийняла спадщину відповідно до ст. 549 ЦК УРСР 1963 року.

Інші спадкоємці ОСОБА_9 та ОСОБА_7 спадщину після смерті ОСОБА_6 не приймали. У 1983 році помер дядько позивача ОСОБА_9 .

ОСОБА_7 помер за кордоном, проте документів на підтвердження факту смерті у позивача немає.

Посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла її мати ОСОБА_11 . Після її смерті єдиним спадкоємцем за законом є вона. Спадщину вона фактично прийняла на підставі ст. 549 ЦК УРСР 1963 року, що підтверджується довідкою про її реєстрацію за адресою спадкової квартири на момент смерті матері.

Посилається на те, що відповідач ОСОБА_4 на момент смерті ОСОБА_11 не перебував з нею у зареєстрованому шлюбі, тому він не мав права успадкувати та отримати право власності на паєнагромадження у кооперативі та в подальшому на квартиру.

ОСОБА_3 звернулась до ОСОБА_4 з проханням надати їй документи на квартиру, оскільки вона мала намір продати спірну квартиру. Тоді вона дізналась, що 06 лютого 2001 року ОСОБА_4 на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 31 січня 2001 року отримав свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Крім того, 21 липня 2006 року ОСОБА_4 уклав договір дарування цієї квартири із своєю сестрою ОСОБА_1 .

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 15 вересня 2021 року позов ОСОБА_3 - задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ Головного управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації від 30 січня 2001 року № 65-С в частині оформлення та видачі свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_4 ( АДРЕСА_2 ).

Визнано незаконним та скасовано свідоцтво про право власності на квартиру від 06 лютого 2001 року серія НОМЕР_1 , видане Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації, яким посвідчено, що квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_4 ( АДРЕСА_2 ) на праві приватної власності.

Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 21 липня 2006 року між ОСОБА_4 ( АДРЕСА_2 ) та ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 ), зареєстрований в реєстрі за № 4-6403, посвідчений державним нотаріусом Другої Київської державної нотаріальної контори Погорілою Людмилою Сергіївною.

У задоволенні інших позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 400 гривень судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 400 гривень судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду, 29 жовтня 2021 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Посилається на те, що враховуючи законодавство, яке було чинне на той час, враховуючи норми цивільного законодавства, щодо обмеження, володіння та користування житловими приміщеннями громадянами, ОСОБА_6 на момент своєї смерті у 1987 році не мала а ні права власності на спірну квартиру, а ні паєнагромадження щодо спірної квартири, це було заборонено законом. Тобто, немає жодної законної підстави для того, щоб ОСОБА_11 успадкувала спірну квартиру після смерті ОСОБА_6 .

Крім того, посилається на те, що немає допустимих та достовірних доказів, що Ѕ спірної квартири входила до спадкової маси після смерті ОСОБА_6 , а навпаки є докази копії по квартирних карток Ф-16, що в 1981 році ОСОБА_11 та ОСОБА_4 набули право користування спірною квартирою. (а.с.131-147, т.1).

Посилається на те, що стороною позивача не було надано доказів того, що спірна квартира була особистою власністю ОСОБА_11 навпаки право користування спірною квартирою було набуто в період шлюбу з ОСОБА_4 , згідно із ст.22 Кодексу про шлюб та сім`ю в редакції яка діяла на той час.

Крім того, посилається на те, що на момент смерті ОСОБА_11 позивачу виповнилося 19 років і вона згідно із законодавством України могла бути членом кооперативу. ОСОБА_4 скористався своїм законним, першочерговим правом на вступ до кооперативу тільки 14 грудня 2000 року, як член родини який має право на частину паєнагромадження.

Також, зазначає те, що у ОСОБА_3 було 5 років для того, щоб стати членом кооперативу, але вона цього не зробила. ОСОБА_4 діяв у повній відповідності до законодавства України та мав повне та беззаперечне право розпоряджатися спірною квартирою.

Від представника ОСОБА_3 - ОСОБА_12 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду залишити без змін.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та представник ОСОБА_2 підтримали апеляційну скаргу з підстав викладених у апеляційній скарзі.

Представники ОСОБА_13 - ОСОБА_14 заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Інші учасники процесу в судове засідання не з`явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч.2 ст.372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову суд першої інстанції виходив з того, що позов ОСОБА_3 пред`явила до суду 12 вересня 2017 року, тобто в межах встановленого строку позовної давності.

Задовольняючи вимогу позивача про визнання свідоцтва про право власності недійсним суд першої інстанції виходив з того, що у зв`язку з порушенням процедури його отримання та порушенням житлових прав позивача на день укладення оспорюваного договору дарування, ОСОБА_4 не був законним власником та не мав права на відчуження спірної квартири.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції та не приймає до уваги доводи апеляційної скарги виходячи з наступного.

Виходячи з положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 264 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та апеляційним судом перевірено, що у 1965 році ОСОБА_6 (бабуся позивача) була надана квартира АДРЕСА_1 , як члену ЖБК «Наладчик», що підтверджується архівним витягом із рішення виконавчого комітету Шевченківської районної ради м. Києва від 19 липня 1965 року № 862 «Про заселення кооперативного будинку житлово-будівельного кооперативу «Наладчик» (а.с. 188, т.1).

У квартирі крім ОСОБА_6 були зареєстровані члени її родини:

- ОСОБА_7 - чоловік бабусі;

- ОСОБА_8 - донька ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (мати позивача);

- ОСОБА_9 - син ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (дядько позивача).( а.с. 23, т.1).

Сума пайового внеску за зазначену квартиру у розмірі 4393 рублів 78 копійок була сплачена 14 серпня 1980 року в повному обсязі, що складає суму паєнакопичення. Зазначене підтверджується довідкою № 9 від 25 січня 2001 року, виданою ЖБК «Наладчик» ( а.с. 98, т.1).

У 1977 році ОСОБА_8 уклала шлюб з ОСОБА_4 та змінила прізвище на « ОСОБА_10 » (а.с. 14, т.1).

У ОСОБА_4 та ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_3 народилась донька ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. 7, т.1).

ОСОБА_5 також була зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 як член родини (а.с. 24, 27-28, т.1).

22 жовтня 1999 року ОСОБА_5 уклала шлюб з ОСОБА_15 та змінила прізвище на « ОСОБА_16 » ( а.с. 17, т.1).

Шлюб між ОСОБА_15 та ОСОБА_17 розірвано 26 лютого 2002 року (а.с. 16, т.1).

15 липня 2017 року ОСОБА_17 уклала шлюб з ОСОБА_18 та змінила прізвище на « ОСОБА_19 » (а.с. 18, т.1).

У 1981 році у спірній квартирі зареєструвався відповідач ОСОБА_4 як чоловік матері позивача (а.с. 25-26, т.1).

31 травня 1983 року ОСОБА_4 та ОСОБА_11 розірвали шлюб.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 виїхав з квартири АДРЕСА_1 , але з реєстраційного обліку не знявся.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_6 - бабуся позивача.(а.с. 6, т.1).

Після смерті ОСОБА_6 мати позивача ОСОБА_11 залишилась проживати у спірній квартирі та фактично прийняла спадщину відповідно до ст. 549 ЦК УРСР 1963 року.

Інші спадкоємці ОСОБА_9 та ОСОБА_7 спадщину після смерті ОСОБА_6 не приймали.

У 1983 році помер дядько позивача ОСОБА_9 .

ОСОБА_7 помер за кордоном, проте документів на підтвердження факту смерті у позивача немає.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати позивача ОСОБА_11 (а.с. 8, т.1).

Спадщину позивач фактично прийняла на підставі ст. 549 ЦК УРСР 1963 року, що підтверджується довідкою про її реєстрацію за адресою спадкової квартири на момент смерті ОСОБА_11 (а.с. 132, т.1).

Відповідно до ст. 527 ЦК УРСР (чинного на момент спірних правовідносин) спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті.

Згідно ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР спадкоємцями за законом першої черги є в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

Статтею 548 ЦК УРСР визначено, що прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до абзацу 1 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 24 червня 1983 року «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» (чинної на момент смерті ОСОБА_6 ) звернути увагу судів на те, що у випадках смерті до 1 липня 1990 р. члена житлово-будівельного, дачно-будівельного або гаражно-будівельного кооперативу, члена садівницького товариства спадщина відкривається не на квартиру, дачу, гараж, садовий будиночок, насадження, а на пай спадкодавця та інші суми, які підлягають поверненню у таких випадках.

Судом встановлено, що 31 травня 1983 року батьки позивача ОСОБА_4 та ОСОБА_11 розірвали шлюб.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати позивача ОСОБА_11 (а.с. 8, т.1).

На момент смерті ОСОБА_11 у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 не перебувала, а тому він не є спадкоємцем ОСОБА_11 .

Єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_10 є її донька ОСОБА_3 - позивач у справі.

Спадщину позивач фактично прийняла на підставі ст. 549 ЦК УРСР 1963 року, що підтверджується довідкою про її реєстрацію за адресою спадкової квартири на момент смерті ОСОБА_11 (а.с. 132, т.1).

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на нерухоме майно, то спадкоємець також не набуває права власності в порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно.

Згідно з абзацом 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Частиною 3 ст. 3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 цього Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.

На час виплати пайового внеску питання державної реєстрації права власності на нерухоме майно регулювалось Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженою заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, що передбачала державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Таким чином, в разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину.

Відповідно до ст. 560 ЦК УРСР спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається також державною нотаріальною конторою при переході спадкового майна до держави.

Відповідно ч. 1, 2 ст. 145 ЖК УРСР члени сім`ї, які проживають разом з членом житлово-будівельного кооперативу, мають рівне з ним право користування жилим приміщенням. Такого ж право набувають особи, які вселилися в жиле приміщення в будинку житлово-будівельного кооперативу як члени сім`ї, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Члени сім`ї члена кооперативу, крім дружини, що має право на частину паєнагромадження, не вправі вимагати поділу приміщення, його обміну і здачі в найом, а також вселення інших осіб, за винятком неповнолітніх дітей.

Якщо член житлово-будівельного кооперативу виключений з кооперативу (крім випадків, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7 статті 147), помер або вибув з нього з інших причин чи переселився в іншу квартиру в будинку того ж кооперативу, члени його сім`ї, які проживали разом з ним, зберігають право користування жилим приміщенням за умови вступу до кооперативу одного з них. Член сім`ї, який виявив бажання вступити до кооперативу замість попереднього члена кооперативу, має перевагу перед іншими особами. Дружині члена кооперативу, що має право на частину паєнагромадження, надається перевага на вступ до кооперативу перед іншими членами сім`ї. При відсутності дружини, що має право на частину паєнагромадження, а також при відмові її від вступу до кооперативу така перевага надається спадкоємцям члена кооперативу, які проживали разом з ним.

ОСОБА_4 на момент смерті ОСОБА_11 у зареєстрованому шлюбі з нею не перебував, а тому на підставі ст. 529 ЦК УКРСР (чинного на момент спірних правовідносин) не є її спадкоємцем.

Тобто, ОСОБА_4 не є спадкоємцем після смерті ОСОБА_11 на спірну квартиру, дії відповідача щодо оформлення на неї права власності не відповідають вимогам закону.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимоги позивача про визнання незаконним та скасування наказу Головного управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації від 30 січня 2001 року № 65-С в частині оформлення та видачі свідоцтва про право власності на квартиру на ім`я ОСОБА_4 та визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності на квартиру від 06 лютого 2001 року серія НОМЕР_1 підлягають задоволенню.

Крім того, підлягає задоволенню й вимога про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 , укладеного 21 липня 2006 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, є підставою для недійсності правочину.

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Колегія суддів погоджуєтьс з висновком суду першої інстанції про те, що на день укладення оспорюваного договору дарування ОСОБА_4 не був законним власником та не мав права на відчуження спірної квартири.

Згідно ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем було пропущено строки позовної давності для звернення до суду з позовом, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки ОСОБА_1 не надано суду доказів відповідно до приписів статтей 76-81 ЦПК України пропуску строку позовної давності.

Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Як встановлено судом з позовом до суду позивач звернулась 12 вересня 2017 року (а.с.2-5, т.1).

ОСОБА_3 дізналась про порушення свого права лише у 2015 році коли звернулась до ОСОБА_4 з проханням надати їй документи на квартиру, оскільки мала намір продати спірну квартиру.

В матеріалах справи знаходиться копія електронного листа згідно якого 05 жовтня 2015 року ОСОБА_1 надіслала ОСОБА_3 фотокопію договору дарування квартири.

Вiдповiдно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, позивачем не було пропущено строку позовної давності.

Твердження апеляційної скарги про те, що ОСОБА_4 діяв у повній відповідності до законодавства України та мав беззаперечне право розпоряджатися спірною квартирою, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки на момент смерті ОСОБА_11 у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 померла не перебувала, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу від 31 травня 1983 року.

Тобто, ОСОБА_4 не є спадкоємцем колишньої дружини.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_6 на момент своєї смерті не мала ані права власності, ані права паєнагромадження, оскільки це було прямо заборонено законом, колегія суддів не приймає до уваги виходячи з наступного.

Спірна квартира була надана в користування бабусі позивача ОСОБА_6 і саме вона повністю виплатила пайові внески за спірну квартиру ще у 1980 році.

Крім того, єдиними спадкоємцями ОСОБА_6 після її смерті були ОСОБА_11 - мати позивача, ОСОБА_21 - дядько позивача і ОСОБА_7 - дідусь позивача.

Після смерті ОСОБА_6 у володіння квартирою вступила її донька ОСОБА_11 - матір позивача.

Відповідно до правової позиції викладеної у постанові Верховного Суду України від 18 грудня 2013 року у справі № 6-138цс13 кооперативна квартира набуває статусу спільної сумісної власності лише за умови внесення паю в ЖБК за рахунок спільних коштів члена ЖБК та членів його сім`ї, яким ця квартира надана. Інші особи права власності на пай та квартиру не набувають.

Посилання скаржника на те, що свідки яких допитували зі сторони позивача, не володіли достеменно інформацією щодо обставин справи і їх показання грунтувалися на припущеннях, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки ці твердження не підтверджено доказами відповідно до приписів статтей 76-81ЦПК України.

Пояснення відповідача ОСОБА_1 у суді апеляційної інстанції в якості свідка колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вказані пояснення не спростовують того факту, що позивач являється спадкоємцем першої черги за законом.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За встановлених обставин, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи та порушення прав скаржника.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 15 вересня 2021 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 14 вересня 2022 року.

Головуючий

Судді