Справа №489/2016/20
Провадження №2/489/70/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2022 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Рум`янцевої Н.О.,

із секретарем судових засідань Назаровою С.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 про усунення перешкод у праві користування житлом, шляхом виселення

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом, яким просив зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом виселення та передачі ключів від дверей. Мотивуючи свої вимоги тим, що він перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 до 04 грудня 2018 року. Житловий будинок з прилеглими до нього господарськими та побутовими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 є спільною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 по 1/2 частки за кожним на підставі Договору купівлі - продажу від 19.03.2004. Після розлучення між ним та ОСОБА_3 виник спір щодо розподілу спільного сумісного майна подружжя. На даний час ОСОБА_3 проживає у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_2 у спірному житловому будинку. Згоду на проживання у зазначеному будинку ОСОБА_2 він не надавав. Він неодноразово намагався потрапити до будинку, проте ОСОБА_2 порушує його право вільного користування його власністю. Відповідач змінював вхідні замки на дверях та не впускав його до будинку, де безпосередньо перебували його особисті речі, чим позбавив його нормального життя. У зв`язку з чим він звертався до правоохоронних органів з відповідними заявами. На сьогоднішній день він не має власного житла.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить відмовити в задоволенні позову. Зазначає, що 07.07.2020 між ним та ОСОБА_3 укладено шлюб. Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи від 08.09.2020 він зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , проте, фактично проживає з дружиною у належній їй 1/2 частки житлового будинку АДРЕСА_1 . Жодних перешкод у здійсненні ОСОБА_1 права користування та розпорядження належній йому 1/2 частині житлового будинку АДРЕСА_1 ані він, ані його дружина - ОСОБА_3 не чинять. Позивач має вільний доступ та відповідно ключі, так як станом на теперішній час із позовом до суду до ОСОБА_3 про виділення своєї частки в натурі не звертався, що в остаточному підсумку свідчить про те, що його все влаштовує. У зв`язку з тим, що суду не надано доказів на підтвердження протиправної антигромадської поведінки відповідача щодо позивача, чи псування та руйнування належної йому 1/2 частини будинку, в тому числі суду не надано доказів безпосередньої винності відповідача у створенні неможливих умов для проживання позивача у його 1/2 частці спірного житлового будинку, не надано документів про застосування заходів попередження або громадського впливу відносно відповідача, то підстав для його виселення немає. Що стосується можливого посилання позивача на погрози з боку відповідача, за фактом яких позивач звертався до правоохоронних органів, то вони безпідставні, адже позивач у такий спосіб створює підстави та докази, які в подальшому видає за перешкоди у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Ухвалою суду від 01.06.2020, прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

Ухвалою суду від 08.09.2021, витребувано докази.

Ухвалою суду від 24.11.2021, клопотання представника позивача про розгляд справи в порядку загального позовного провадження залишено без задоволення.

Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. На позовних вимогах наполягає. Проти винесення заочного рішення не заперечує.

Відповідач та третя особа у судове засідання не з`явилися по невідомим суду причинам. Про дату, час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином. Причини неявки суду не повідомили.

Передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, враховуючі наявність відзиву на позовну заяву, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності сторін, на підставі наявних матеріалів.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, є дата складання повного судового рішення.

Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановленні наступні факти та відповідні правовідносини.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі 31 липня 1998 року по 04 грудня 2018 року. Шлюб між сторонами розірвано на підставі рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 04.12.2018.

Житловий будинок з прилеглими до нього господарськими та побутовими спорудами і будівлями АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності по 1/2 частки за кожним ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на підставі договору купівлі - продажу від 19.03.2004 року посвідченого державним нотаріусом Другої миколаївської державної нотаріальної контори Рудою О.М., зареєстрованого в реєстрі за № 1-421.

Вказане підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 05.04.2004 року та інформаційною довідкою з Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованої 22.09.2020 року.

Ленінський районний суд м. Миколаєва, при вирішенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя від 10 липня 2020 року, не вбачав підстав для задоволення позову в частині позовних вимог щодо поділу цілого житлового будинку АДРЕСА_1 з підстав того, що вказаний житловий будинок є спільною частковою власністю сторін, та належить по Ѕ частки за кожним.

Позивач в своєму позові зазначає, що на даний час ОСОБА_3 проживає у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_2 у спірному житловому будинку. Згоду на проживання у зазначеному будинку ОСОБА_2 він не надавав. Він неодноразово намагався потрапити до будинку, проте ОСОБА_2 порушує його право вільного користування його власністю. Відповідач змінював вхідні замки на дверях та не впускав його до будинку, де безпосередньо перебували його особисті речі, чим позбавив його нормального життя. У зв`язку з чим він звертався до правоохоронних органів з відповідними заявами. На сьогоднішній день він не має власного житла.

07 липня 2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 .

Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи з Департаменту надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради від 08.09.2020 за вих. № 23069-07-01, ОСОБА_5 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

В силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі, щодо захисту права спільної часткової власності. Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного на житло, визначено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники у здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Здійснення громадянами житлових прав здійснюється у порядку визначеному законодавством, в тому числі Цивільним кодексом України та Житловим кодексом УРСР.

Згідно ст. 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

У відповідності до ст. 316 ч.1 ЦК України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Передбачено ст. 317 ЦК України, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливає місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно до ст.319 ч.1, 2 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і порядку, встановлених законом.

Статтею 321 ч. 1 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Зазначено у статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97 ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

За правилами статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно зі статтею 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Зазначена норма Закону передбачає, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість.

Водночас, у разі виникнення конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням прана володіння.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у цивільній справі 454/2025/15 (61-46621ск18.

Так, позивач ОСОБА_1 зазначає, що він як власник 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , намагався вселитися у вказаний будинок, однак доступу до нього він не має, а відповідач у добровільному порядку відмовляється усунути ці обставини та передати йому ключі, чим порушує права та законні інтереси позивача володіти та користуватися цим майном.

Позивач вказує, що його порушене право підлягає захисту шляхом усунення ОСОБА_2 перешкоди в користуванні ОСОБА_1 , житловим будинком з прилеглими до нього господарськими та побутовими спорудами і будівлями АДРЕСА_1 , шляхом виселення та передачі ключів від будинку останньому.

Згідно з ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд зазначає, що ОСОБА_3 є співвласником Ѕ частки спірного житлового будинку, а отже має право на власний розсуд розпоряджатися своєю часткою майна, відповідач ОСОБА_5 є членом сім`ї ОСОБА_3 , у зв`язку з чим має право вільно користуватися майном, яке належить його дружині ОСОБА_3 , тому підстав для його виселення не вбачається.

Крім того, позивачем не надано відомостей щодо фактичного проживання відповідача за спірною адресою, акт про проживання, пояснення свідків, тощо.

Також, судом були досліджені матеріали за заявами ОСОБА_1 за період з 01.12.2019 по 03.11.2021: ЄО №15803 від 05.07.2019, ЄО №994 від 14.01.2020, ЄО №1045 від 15.01.2020, ЄО №2204 від 30.01.2020, ЄО№16310 від 08.07.2020, ЄО №16526 від 10.07.2020, ЄО№18260 від 28.07.2020, ЄО №18986 від 05.08.2020, ЄО№18988 від 05.08.2020, ЄО №22713 від 14.09.2020, ЄО №22962, 22978 від 17.09.2020, ЄО №23001 від 18.09.2020, ЄО №23018, 23025, 23042 від 18.09.2019, ЄО №23125 від 19.09.2019, ЄО №28574 від 24.11.2020, ЄО №3162 від 11.02.2021, ЄО №5360 від 12.03.2021, ЄО №15001 від 09.07.2021.

З досліджених матеріалів вбачається що за вказаний період ОСОБА_6 звертався до поліції з приводу погрози вбивством від невідомої особи по телефону, здійснення перешкод у користуванні приміщеннями для здійснення підприємницької діяльності за адресами АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 , щодо шахрайських дій колишньої дружини відносно продажу сумісно набутого майна, незаконного продажу ОСОБА_3 майна подружжя, пошкодження майна за адресою АДРЕСА_4 , пошкодження автомобіля Рено Конго н/зВЕ6294ВС та перешкоджання у здійсненні підприємницької діяльності.

Матеріали ЄО№2204 від 30.01.2020 заведені за заявою ОСОБА_1 по факту вчинення перешкод у виїзді з подвір`я будинку АДРЕСА_1 , оскільки йому загородили шлях. Подальший розгляд заяви було припинено у зв`язку з відсутністю складу злочину, з ОСОБА_3 було проведено профілактичну бесіду, щодо недопущення конфліктних ситуацій в майбутньому.

З наданих позивачем доказів та досліджених у судовому засіданні матеріалів досудового розслідування за заявами ОСОБА_1 не вбачається створення перешкод у користуванні майном з боку відповідача, жодних належних та достатніх доказів, які б підтверджували факт недопущення відповідачем ОСОБА_2 позивача ОСОБА_1 до його власного будинку, суду не надано так само як і не надано доказів зміни замків та не надання ключів від будинку.

З огляду на вищенаведені обставини, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню.

Судові витрати у разі відмови в задоволення позову, згідно приписів статті 141 ЦПК України, покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 4, 12, 89, 141, 259, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 про усунення перешкод у праві користування житлом, шляхом виселення відмовити.

Апеляційна скарга на судове рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено скорочене судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Судове рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи в порядку статті 355 ЦПК України безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua або за веб-адресою Судової влади України: https://court.gov.ua/fair/.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Третя особа: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Суддя Н.О. Рум`янцева

Повний текст судового рішення складено «14» вересня 2022 року.