П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 вересня 2022 року м. Київ

Справа № 753/414/20

Провадження: № 22-ц/824/8407/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Вербової І.М., Нежури В.А.,

секретар Івасенко І.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Тіщенко Кристіни Олександрівни в інтересах Акціонерного товариства «Альфа-Банк»

на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 25 серпня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Трусової Т.О.,

у справі за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах якої як законний представник діє батько - ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , в інтересах якої як законний представник діє батько - ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , в інтересах якого як законний представник діє батько - ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, про зняття з реєстраційного обліку, визнання такими, що втратили право користування майном та звільнення приміщення від особистих речей,

в с т а н о в и в :

У січні 2020 року Мальцева А.В. в інтересах АТ «Альфа-Банк» звернулася до суду із позовом, обґрунтувавши його тим, що згідно зі статтею 37 Закону України «Про іпотеку» АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», набув у власність квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належала на праві власності ОСОБА_1 . Підставою набуття майна у власність банку стало відповідне застереження в договорі іпотеки від 05.09.2008 року, відповідно до якого банк звернув стягнення на предмет іпотеки через невиконання позичальником ОСОБА_1 зобов`язання з повернення боргу за кредитним договором. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 20.08.2019 року №178162612 за АТ «Укрсоцбанк» було зареєстровано право власності на спірну квартиру. Відповідач ОСОБА_1 , втративши право власності на квартиру, втратив відповідно до ст. 317 ЦК України і право користування нею. Також зазначила, що вимогу про добровільне виселення з житла за адресою: АДРЕСА_1 , зняття з реєстрації та звільнення квартири від особистих речей відповідачі не виконують та продовжують незаконно в ній проживати, чим порушують права банку як власника житла. За викладених обставин просила суд визнати ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 такими, що втратила право користування квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; зняти відповідачів з реєстраційного обліку з вищевказаної квартири та зобов`язати відповідачів звільнити спірну квартиру від особистих речей.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 25 серпня 2021 року в задоволенні позову АТ «Альфа-Банк» про зняття з реєстраційного обліку, визнання такими, що втратили право користування майном та звільнення приміщення від особистих речейвідмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, 22 червня 2022 року адвокат Тіщенко К.О. в інтересах АТ «Альфа-Банк» подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що кредит надавався позичальнику для придбання ним нерухомості у власність, а саме квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно іпотечного договору предмет іпотеки належить іпотекодавцеві на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 05 вересня 2008 року. Кредитний договір, іпотечний договір та договір купівлі-продажу предмету іпотеки було укладено в один і той самий день, що доводить той факт, що предмет іпотеки було придбано за рахунок кредитних коштів. Посилалась на правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду від 27.02.2019 року у справі №357/7940/16-ц, згідно якого сервітут може бути припинений відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК України за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Оскільки відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язаний, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України. Також зазначила, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що відповідачам на праві власності не належать інші предмети житлового фонду. Щодо виселення неповнолітніх відмітила, що єдиною і обов`язковою умовою для виникнення в дитини права на користування житлом є проживання дитини, як члена сім`ї власника, разом з власником приміщення в належному власникові приміщенні. Ця умова кореспондується з нормами ст. 405 ЦК України та ст. 156 ЖК УРСР. Щодо виселення інших мешканців житла, які не є іпотекодавцями, зазначила, що згідно правового висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 25.07.2018 року у справі №638/13030/13-ц, право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є. Із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 22 липня 2022 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

07 вересня 2022 року до суду надійшло клопотання адвоката Тіщенко К.О. в інтересах АТ «Альфа-Банк» про розгляд справи за відсутності представника банку.

З огляду на викладене, колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за відсутності учасників справи.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, 05.09.2008 між ТОВ «Унікредит Банк» та ОСОБА_1. був укладений іпотечний договір № MRTG-14/S.

Предметом іпотеки за цим договором є квартира АДРЕСА_2 , що належатиме ОСОБА_1 у майбутньому на праві власності, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири, посвідченим 05.09.2008 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єгоровою М. Є. за реєстровим № 3349.

Предмет іпотеки виступає забезпеченням щодо виконання зобов`язання ОСОБА_1 з повернення кредиту в сумі 166 331 доларів США, які він отримав від ТОВ «УнікредитБанк» під 13 % річних зі строком повернення до 05.09.2028. Вартість предмета іпотеки за погодженням сторін становить 1 019 695,33 грн.

Відповідно до пункту 9.1 іпотечного договору звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється, серед іншого, на підставі переходу до іпотекодержателя права власності у порядку, передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» (а. с. 8, 9).

05.07.2019 року державним реєстратором державного підприємства «Науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» Мосійчук О. В. прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна - квартиру, що за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 94,6 кв. м., жилою площею 53,9 кв. м. (а. с. 11).

Витягом з Реєстру територіальної громади м. Києва підтверджено, що за адресою: АДРЕСА_1 станом на 01.08.2019 зареєстровані: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - з 19.02.2009; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , - з 23.05.2013; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , - з 26.08.2010; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , - з 23.05.2013; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , - з 17.10.2015 (а. с. 10).

23.09.2019 позивач направив усім членам сім`ї ОСОБА_4 на адресу: АДРЕСА_1 рекомендовані листи за № 235, 243, 251, 260, 278 з вимогою, датованою 19.09.2019 за вих. № 2299, про добровільне звільнення жилого приміщення, що за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить АТ «Укрсоцбанк», зі зняттям усіх мешканців житла з реєстраційного обліку і відділі у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб відповідного РВ УМВС України, а також звільненням приміщення від особистих речей (а. с. 12-14).

Згідно з рішенням № 5/2019 АТ «Укрсоцбанк» від 15.10.2019 діяльність АТ «Укрсоцбанк» припинено шляхом приєднання до АТ «Альфабанк», яке є правонаступником усіх прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк» (а. с. 15-26).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що виселення відповідачів з житла, придбаного частково на 21 % за власні кошти, а на 79 % - за кредитні кошти, отримані в іноземній валюті, без надання іншого жилого приміщення є неможливим.

Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Частиною першою статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Стаття 391 ЦК України наділяє власника правом вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частини першої статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Належним правилом, яке встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є положення статті 109 ЖК Української РСР, в частині першій якої передбачені підстави виселення.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначене в рішенні суду.

Отже, частиною другою статті 109 ЖК Української РСР встановлено загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке придбане не за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення частини другої статті 39 та/або частини першої статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і частини другої статті 109 ЖК Української РСР.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-2947цс15, яка в подальшому підтримана Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18), а також правовим висновкам, викладеним Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 жовтня 2019 року в справі № 295/4514/16-ц (провадження № 61-29115сво18).

Визначення того, за які кошти придбано іпотечне майно, із якого здійснюється виселення, тобто за рахунок кредитних коштів чи особистих коштів (повністю чи частково), має вирішальне значення для правильного вирішення цієї справи та правильного застосування положень статті 109 ЖК Української РСР.

У справі, яка переглядається, установлено, що станом на день укладення договору іпотеки 05.09.2008року офіційний курс 1 долара США становив 4,8503 грн.

ОСОБА_1 взяв кредит у сумі 166 331 доларів США, що у гривневому еквіваленті становило 806 755,25 грн (166 331 х 4,8503), а вартість предмету іпотеки становить 1 019 695,33 грн,що доларовому еквіваленті складало 210 233 доларів США, а тому суд першої інстанції правильно вважав, що ОСОБА_1 для придбання квартири залучав власні кошти в сумі 212 940,08 грн (1 019 695,33 - 806 755,25).

Оскільки квартира, яка є предметом іпотеки, частково придбана за кредитні кошти та частково за власні кошти позичальника, відсутні підстави для виселення відповідачів з такого житла без надання іншого жилого приміщення.

Подібні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 01 серпня 2019 року у справі № 725/5032/18, постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 295/4514/16-ц, постанові Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 640/14765/15-ц, постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2021 року у справі № 310/2950/18, від 12 квітня 2022 року у справі № 688/1436/21, від 28 квітня 2022 року у справі № 752/18354/20.

Враховуючи, що позивач не довів придбання квартири, що є предметом іпотеки, виключно за кредитні кошти, а також наявність іншого житла у відповідачів для проживання чи житла, яке має бути надано особі одночасно з виселенням, доводи апеляційної скарги про наявність підстав для задоволення позову про виселення без надання іншого житла є помилковими.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову про виселення відповідачів зі спірного житлового будинку без надання їм іншого постійного житла.

Посилання у апеляційній скарзі на недоведеність факту придбання кварири частково за власні кошти, спростовуються дослідженими судами під час розгляду справи доказами та встановленими на їх підставі обставинами, які позивачем не спростовані.

Загальними принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову, за загальним правилом, покладається на позивача. За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків. Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог є підставою для вмотивованого висновку суду про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог.

Саме лише посилання скаржника на те, що кредитний договір, іпотечний договір та договір купівлі-продажу предмету іпотеки було укладено в один і той самий день, достеменно не доводить той факт, що предмет іпотеки було придбано виключно за рахунок кредитних коштів.

Доводи апеляційної скарги про те, що суди безпідставно застосували статтю 40 Закону України «Про іпотеку» та статтю 109 ЖК УРСР, є необґрунтованими, з огляду на те, що вимога про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, у разі її задоволення, має фактичним наслідком позбавлення права на проживання та, відповідно, його виселення. Тобто, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням є фактично позбавленням особи права на житло, тобто, її виселення без надання іншого жилого приміщення.

Також не приймаються до уваги колегії суддів посилання на правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від від 27.02.2019 року у справі №357/7940/16-ц, від 25.07.2018 року у справі №638/13030/13-ц,оскільки фактичні обставини у перерахованих справах відрізняються від тих, що установлені у цій справі, яка переглядається в апеляційному порядку.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих доказів, рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права. Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків районного суду по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального чи процесуального права, що може бути підставою для скасування судового рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга адвоката Тіщенко К.О. в інтересах АТ «Альфа-Банк» підлягає залишенню без задоволення, а рішення Дарницького районного суду міста Києва від 25 серпня 2021 рокузалишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Тіщенко Кристіни Олександрівни в інтересах Акціонерного товариства «Альфа-Банк» залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 25 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді І.М. Вербова

В.А. Нежура