Справа № 541/1566/22
Номер провадження 2/541/654/2022
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

05 вересня 2022 року м.Миргород

Миргородський міськрайонний суд Полтавської області у складі:

головуючого судді Вірченко О.М.,

за участю секретаря судового засідання Циганової Ю.М.,

позивача ОСОБА_1 , третьої особи ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

встановив:

01 серпня 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, мотивуючи вимоги наступним. На підставі свідоцтва на право власності на житло від 02 лютого 1998 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_5 (дошлюбне прізвище ОСОБА_6 ) на праві спільної сумісної власності належить будинок АДРЕСА_1 . У будинку зареєстровані, але не проживають ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , їх особистих речей в будинку немає. На даний час наявність реєстрації відповідачів обмежує права позивача на вільне розпорядження будинком, а також призводить до зайвих витрат на оплату комунальних послуг, що стало підставою для звернення до суду.

Позивач в судовому засіданні позов підтримала, просила задовольнити, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення.

Третя особа ОСОБА_2 в судовому засіданні пояснив, що він є співвласником будинку АДРЕСА_1 . Відповідачі не є співвласниками будинку та не проживають в ньому, їх особисті речі відсутні. Відтак, позовні вимоги підтримав, просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням вказаного будинку.

Відповідачі, повідомлені належним чином про день, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, відзиву на позов не надали.

Згідно зі ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив і якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

Вислухавши пояснення позивача, третьої особи, свідка, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Встановлено, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_5 (дошлюбне прізвище ОСОБА_6 ) на праві спільної сумісної власності належить будинок АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом на право власності на житло від 02 лютого 1998 року (а.с.9, 11).

Свідок ОСОБА_7 пояснила, що ОСОБА_3 , ОСОБА_4 є її синами. Її родина помилково була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . Коли стало відомо про цю помилку, вони з чоловіком добровільно знялися з реєстрації, а сини мешкають в іншій місцевості та через воєнний стан не можуть приїхати та знятися з реєстрації в добровільному порядку. Відповідачі ніколи не мешкали за адресою реєстрації, їх особистих речей в будинку немає.

В будинку зареєстровані ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , але фактично не проживають з 2008 року, що підтверджується актом фактичного місця проживання особи (осіб), складеним 20 червня 2022 року, поясненнями свідка ОСОБА_7 (а.с. 10).

Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності.

Виходячи із порівняльного аналізу статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 64, 150, 156 ЖК УРСР, слід дійти висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру від будь-яких осіб, у тому числі і тих, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 64, 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16). Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням.

З огляду на вищенаведене, беручи до уваги, що відповідачі не є членами родини позивача, за місцем реєстрації не проживають, житловим приміщенням не користуються, не несуть витрат, пов`язаних з утриманням будинку в належному технічному стані, не сплачують за житлово-комунальні послуги, особистих речей в будинку не мають. Позивач, як власник майна, має право вимагати позбавити відповідачів права користування житловим приміщенням, тому, відповідно до ст. 383, 391 ЦК України, відповідачі підлягають визнанню такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Відповідно до положень ст. 13 ЦПК України, оскільки позивач заявила клопотання про залишення судових витрат за собою, суд вирішив не стягувати з відповідачів судовий збір на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 4, 13, 18, 141, 259, 263-265, 280, 352, 354 ЦПК України, суд

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .

Судові витрати залишити за позивачем.

Відповідачі можуть подати письмову заяву про перегляд заочного рішення протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення може бути оскаржене до Полтавського апеляційного суду на протязі 30 днів з дня його проголошення.

Суддя: О. М. Вірченко