Провадження № 2/752/1404/22
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

14 березня 2022 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Плахотнюк К.Г.

за участі секретаря судового засідання Сітайла В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

встановив:

07.09.2020 року ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діяв представник - адвокат Солдаткін О.С., звернулася до суду з позовом про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування заявлених позовних вимог представником позивачки зазначено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 . Раніше Ѕ частина цієї ж квартири, а саме до 23.12.2015 року належала її ж колишньому чоловіку, відповідачу ОСОБА_2 .. Шлюб між позивачкою та відповідачем було розірвано 11.02.1999 року. відповідач зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 , однак протягом останніх двох років за вказаною адресою не проживає, оскільки виїхав на постійне місце проживання за межі території України. За заявою позивачки Відділом з питань реєстрації місця проживання Голосіївської РДА було відмовлено зняти з реєстрації проживання відповідача на житловій площі квартири, що належить їй на праві приватної власності..

Посилаючись на те, що відповідач не проживає в спірній квартирі , не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла не бере участі, особистих речей в квартирі не має і взагалі квартирою він не цікавиться, а також відсутність з її боку перешкод ОСОБА_2 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , просив визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування зазначеною квартирою.

Провадження у справі було відкрито 16.09.2020 року з призначенням до розгляду за правилами загального позовного прповадження.

09.11.2020 року відповідач ОСОБА_2 , від імені якого діяв представник - адвокат Дяченко І.В., подав до суду відзив на позов, відповідно до якого заявлені позовні вимоги про визнання ОСОБА_2 втратившим право користування житловим приміщнням у квартирі АДРЕСА_1 не визнає. Представник відповідача стверджує, що ОСОБА_2 тимчасово перебуває з малолітнім сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за кордоном з метою туризму, відпочинку, участі у змаганнях в різних країнах світу. Періодично повертаючись до Києва, змушений був проживати у батьків, оскільки позивачка самовільно змінила замки, дублікат ключів йому не передала. Наразі відповідач тимчасово не проживає в Києві, оскільки своє життя присвятив спортивній кар`єрі молодшого сина, для чого супроводжує його по світу. Стверджував, що першочергово спірна квартира належала родині його батьків, домовленості з позивачкою щодо встановлення плати за користування житловим приміщенням між ними не було, зі спіорної квартири він не виселявся, свої речі не забирав.

19.11.2020 року представник позивачки ОСОБА_1 - адвокат Солдаткін О.С. подав до суду відповідь на відзив. У відповіді на відзив, представник позивачки стверджував, що відсутність відповідача на спірній житловій площі з тих підстав, що останній подорожує з малолітнім сином по свіду, для участі сина у міжнародних змаганнях не є поважною причиною його відсутності. Через відсутність доказів, що позивачка перешкоджає відповідачу проживати в спірній квартирі, коли він повертається до Києва, просив суд не приймати такі заперечення до уваги, задовольнити заявлений позов з підстав викладених у позовній заяві.

Підготовче провадження у справі закрито 17.02.2021 року.

У судовому засіданні сторони відсутні.

Представник позивачки звернувся до суду з заявою про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивачки, повідомивши суд, що заявлені позовні вимоги підтримує, проти судового розгляду справи за відсутності сторін не заперечує.

Відповідач у судове засідання не з`явився, явку представника не забезпечив.

З огляду на те, що сторони повідомлені належним чином про судовий розгляд справи, призначений на 14.03.2022 року, з будь-якими клопотаннями до суду не звернулися, скористалися своїм правом на вчинення процесуальних заяв та подачу джоказів, суд визнав за можливе розглянути справу зза відсутності сторін, ухвалити рішення на підставі наявних у ній даних.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 , про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню.

Судом встановлено, що позивачці ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 , що підтверджено інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №222287499, сформованою 01.09.2020 року адвокатом Солдаткіним О.С. для подання позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. (а.с.11).

За даними довідки про реєстрацію місця проживання особи №13066111 від 09.09.2020 року, за відомостями відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Голосіївської РДА, місце проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 з 12.05.1988 року по теперішній час (а.с.25).

За правилами ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а ст. 317 цього ж Кодексу передбачено, що власникові належить право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до вимог ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону.

Звертаючись до суду з позовом про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 , представник позивачки ОСОБА_1 вказав, що відповідач зареєстрований у зазначеній квартирі, що є її приватною власністю, однак потягом останніх двох років не проживає в квартирі, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не приймає, його особистих речей у квартирі не має і взагалі квартирою не цікавиться.

Відповідач, заперечуючи проти позову, вказав, що переважну більшість часу перебуває за межами території України, оскільки подорожує з малолітнім сином, а коли повертається до Києва то проживає у батьків тому, як позивачка змінила замки на вхідних дверях до спірної квартири, дублікат ключів йому не передала.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до правил частин першої, четвертої та п`ятої статті 82 цього Кодексу встановлено, що: обставини, які визнаються учасниками справи , не підлягають доказуванню, якщо суд не має обгрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників; обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом; обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Наразі, судом встановлено, що зазначені позивачкою підстави для позову, а саме відсутність відповідача протягом останніх двох років на спірній житловій площі визнані відповідачем.

У той же час, твердження відповідача, що він з вини позивачки не має можливості проживати в спірній квартирі не знайшли свого підтвердження, оскільки не визнані позивачкою і не підтвержені відповідачем належими та допустимими доказами.

Крім того, суд погоджується з твердженнями позивачки, що зазначені відповідачем причини його відсутності у спірній квартирі, а саме необхідність супроводжувати мололітнього сина для участі у спортивних змаганнях за межами України, не можуть бути поважєними.

Зважаючи на те, що відповідач у справі не проживає у спірній квартирі без поважних на те причин більше одного року, витрат по утриманню спірного житлового приміщення не несе, останній не є членом сім`ї позивачки, відповідно суд приходить до висновку про необхідність задоволення заявлених ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діяв представник - адвокат Солдаткін О.С., позовних вимог про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_2 , шляхом зняття її з реєстрації.

З огляду на висновки суду про обгрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 , понесені останньою судові витрати по сплаті судового збору, відповідно до правил ст. 141 ЦПК України підлягають відшкодуванню відповідачем.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 316,317,319,321,325,405 ЦК України, ст.ст.4,6,23,27,49,76,141,259,263,288 ЦПК України, суд -

вирішив:

позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання такою, що втратила право користування житловим приміщенням, задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою - АДРЕСА_2 , шляхом зняття з реєстрації за адресою - АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано , набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення або складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції, через суд першої інстанції, яким ухвалено оскаржуване судове рішення.

Суддя К.Г. Плахотнюк