Ухвала

Іменем України

12 вересня 2022 року

м. Київ

справа № 703/3291/21

провадження № 61-8280ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Крата В. І розглянув касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на заочне рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 14 червня 2022 року в складі судді Прилуцького В. О. та постанову Черкаського апеляційного суду від 11 серпня 2022 року в складі колегії суддів: Новікова О.М., Вініченка Б.Б., Нерушак Л.В., у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про виселення,

ВСТАНОВИВ:

29 вересня 2021 року Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») направило до суду позов до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про їх виселення із зняттям з реєстрації із квартири АДРЕСА_1 .

Позов мотивовано тим, що вказане житло придбане ОСОБА_1 за рахунок кредитних коштів відповідно до договору, укладеного 12 лютого 2007 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 . Основний договір, на підставі якого ОСОБА_1 отримала кредит в розмірі 14 408 дол. США строком до 12 лютого 2027 року, забезпечено договором іпотеки від 12 лютого 2007 року, згідно з яким вона передала банку в іпотеку квартиру

АДРЕСА_1 , що придбана за рахунок кредитних коштів.

Відповідно до пункту 18.12 договору іпотеки визначений обов`язок іпотекодавця не надавати документи у відповідні державні органи з метою реєстрації будь-яких осіб у предметі іпотеки без згоди на це іпотекодержателя. В порушення таких домовленостей без отримання письмової згоди банку ОСОБА_1 разом із ОСОБА_2 зареєстрували своє місце проживання в іпотечній квартирі. Враховуючи той факт, що іпотекодержатель не надавав своєї згоди на відповідну реєстрацію осіб за адресою предмету іпотеки, позивач вважав, що реєстрація осіб є порушенням умов цивільно-правового договору та положень статей 3, 6, 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання». Відповідачі, що зареєстровані у предметі іпотеки з порушенням законодавства, не мають права користування цією квартирою.

АТ КБ «Приватбанк» просило виселити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 із квартири АДРЕСА_1 та зняти їх з реєстрації за вказаною адресою.

Заочним рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від

14 червня 2022 року, залишеним без змін постановою Черкаського апеляційного суду від 11 серпня 2022 року, у задоволенні позову відмовлено.

Рішення судів мотивовані тим, що при вирішенні спору про виселення з іпотечного житла застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР, за змістом яких виселення допускається у разі заявлення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку», частиною третьою якої, одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. В матеріалах справи відсутні докази про прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передану в іпотеку квартиру шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та направлення відповідачам письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Окрім того вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки не міститься і в позовних вимогах АТ КБ «Приват Банк». Суд встановив порушення прав позивача, суть якого полягає в тому, що відповідачка всупереч пункту 18.12 договору іпотеки без письмової згоди іпотекодержателя зареєструвала своє місце проживання та місце проживання ОСОБА_2 в іпотечній квартирі. Щодо порушення прав позивача, пов`язані з протиправною реєстрацією місця проживання відповідачів за адресою предмета іпотеки, то цей випадок зазначений в пункті 19 договору іпотеки і не передбачає виселення. Законодавство також не передбачає такої підстави для виселення осіб виключно у зв`язку із тим, що відповідачі зареєстрували місце проживання в іпотечному майні без письмової згоди іпотекодержателя.

Апеляційний суд також вказав, що підставою звернення з позовом зазначено те, що в порушення п. 18.12 договору іпотеки відповідачі без згоди іпотекодержателя зареєстрували своє місце проживання за адресою предмета іпотеки (матеріальна підстава). Таку вимогу обґрунтовано порушенням п. 18.12 договору іпотеки, а також положеннями статей 3, 6, 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» (правова підстава). В апеляційній скарзі апелянт просить долучити нові докази, які не були надані суду першої інстанції, а саме виконавчий напис нотаріуса від 05 жовтня 2021 року, яким звернено стягнення на предмет іпотеки. При цьому, в апеляційній скарзі позивач додає нову підставу позову - виселення відповідачів у зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитом на підставі виконавчого листа нотаріуса. Мотивує таку підставу тим, що реєстрація місця проживання відповідачів та відмова виселятись перешкоджають фактичному задоволенню вимог кредитора за рахунок заставного майна.

Відповідно до частини третьої статті 49 ЦПК України зміни підстав позову на стадії апеляційного перегляду не допускається. У клопотанні про долучення нових доказів на стадії апеляційного перегляду скаржник не навів обґрунтування винятковості випадків, за яких позивач не міг надати ці докази до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від позивача. При цьому колегія суддів враховує, що вказаний доказ позивач додає на обґрунтування нової підстави позову: виселення відповідачів у зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки, про що не було зазначено у позові. Тому ця підстава позову судом першої інстанції не досліджувалась, а отже не може бути переглянута в апеляційному порядку (частина шоста статті 367 ЦПК України).

Тому апеляційний суд відхиляє клопотання про долучення до матеріалів справи доказу, а саме виконавчого напису від 05 жовтня 2021 року, та не розглядає підставу позову - виселення відповідачів у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з частинами першою, третьою статті 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. Колегія суддів звертає увагу на те, що ні положеннями ЦК України, ні положеннями Закону України «Про іпотеку» не передбачено обмежень прав членів сім`ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

Встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши надані докази у їх сукупності, підстави заявленого позову, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Посилання апеляційної скарги на невідповідність висновків суду першої інстанції висновкам Верховного Суду є необґрунтованими, оскільки висновки касаційної інстанції у наведених позивачем справах і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними.

23 серпня 2022 року АТ КБ «Приватбанк» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить судові рішення скасувати та ухвалити нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити повністю.

Підставою, на якій подається касаційна скарга, АТ КБ «Приватбанк» зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушенням судом норм процесуального права, оскільки суди попередніх інстанцій в оскаржених рішеннях застосували норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 520/7281/15-ц, у постановах Верховного Суду від 21 квітня 2021 року у справі № 522/17024/17, від 09 червня 2021 року у справі № 347/1073/19, від 23 червня 2021 року у справі № 279/2993/19, від 06 лютого 2019 року у справі № 570/3689/16-ц, від 08 грудня 2021 року у справі № 209/2032/14-ц, від 16 вересня 2020 року у справі № 442/328/19-ц, від 29 вересня 2021 року у справі № 344/12708/19, від 31 жовтня 218 року у справі

№ 753/12729/15-ц, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18, від

02 червня 2021 року у справі № 904/7905/16, від 27 січня 2021 року у справі

№ 754/14503/16-ц.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про відсутність підстав для виселення відповідачів. Суди не врахували, що іпотекодавець порушив визначені сторонами умови договору іпотеки та зареєстрував у нерухомому майні, яке є предметом іпотеки, місце проживання себе і ОСОБА_2 ; судами помилково застосовано частину другу статті 109 ЖК УРСР, адже підставою звернення стягнення на іпотечне майно є виконавчий напис нотаріуса № 1400 від 05 жовтня 2021 року, а не звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку; суд не дослідив, чи наявні підстави для виселення відповідачів без надання їм іншого житлового приміщення, не перевірив наявність іншого житла у відповідачів.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Суди встановили, що 12 лютого 2007 року між АТ КБ «Приватбанк» та

ОСОБА_1 укладено договір кредиту № CSS0GK50050160 у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 14 408 дол. США на споживчі цілі - на купівлю нерухомості, з яких 12 000 дол. США сума основного тіла кредиту, 2 408 доларів США - кредит на сплату страхових платежів, з терміном погашення боргу до 12 лютого 2027 року. Кредит надавався для придбання нерухомості.

12 лютого 2007 року між банком та позичальником укладено договір іпотеки

№ CSS0GK50050160, за умовами якого ОСОБА_1 , в забезпечення виконання зобов`язань за договором кредиту, надала банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно пункту 18.12 договору іпотеки іпотекодавець зобов`язується не надавати документи у відповідні держоргани з метою реєстрації будь - яких осіб у предметі іпотеки без письмової згоди на це іпотекодержателя та нотаріального посвідчення згоди цих осіб на їх виселення в разі звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до пункту 19 договору іпотеки іпотекодавець також зобов`язується у разі порушення ним будь - якого із зобов`язань, передбачених підпунктами 18.2, 18.3, 18.4, 18.7 цього договору, сплатити на користь іпотекодержателя штраф у розмірі 100 % від вартості предмету іпотеки, зазначеної в пункті 11 цього договору.

З копії довідки, виданої ОСББ «ЕВЕРЕСТ - СМІЛА» № 44 від 31 липня 2019 року вбачається, що відповідачі ОСОБА_1 (власник), 1978 року народження, та ОСОБА_2 (син), 2003 року народження, зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 з 29 квітня 2015 року.

За змістом частин першої, другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частин першої, третьої статті 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом.Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 серпня 2022 року в справі № 205/1964/21 (провадження № 61-5341св22) зроблено висновок, що «ні положеннями ЦК України, ні положеннями Закону України «Про іпотеку» не передбачено обмежень прав членів сім`ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

За загальним правилом, визначеним статтею 40 Закону України «Про іпотеку», підставою для виселення всіх мешканців з житлової нерухомості є звернення стягнення на предмет іпотеки. АТ КБ «ПриватБанк» не навів даних, які б свідчили про звернення стягнення на домоволодіння АДРЕСА_1 . З урахуванням положень статті 47 Конституції України, статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК України, виселення з іпотечного майна відбувається при реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення на іпотечне майно, чого у спірних правовідносинах судами попередніх інстанцій не встановлено».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 вересня 2021 року в справі № 369/7772/15-ц (провадження № 61-12848св21) зазначено, що «тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею.

У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції. Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі

№ 756/1529/15-ц (провадження № 14-242цс18) вказано, що «суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до вимог ЦПК України, у межах заявлених ними вимог і на підставі доводів, поданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. При цьому суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце підчас розгляду справи судом першої інстанції».

Суди встановили, що позивач не заявив вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки та не надав суду першої інстанції доказів про звернення стягнення на неї шляхом позасудового врегулювання на підставі договору, підставою позову банку є порушення іпотекодавцем положення договору іпотеки щодо реєстрації свого місця проживання та місце проживання малолітнього сина ОСОБА_2 в іпотечній квартирі без письмової згоди іпотекодержателя.

За таких обставин суди зробили правильний висновок про відсутність підстав для задоволення позову.

Посилання АТ КБ «Приватбанк» на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 520/7281/15-ц, у постановах Верховного Суду від 21 квітня 2021 року у справі № 522/17024/17, від 09 червня 2021 року у справі № 347/1073/19, від 23 червня 2021 року у справі № 279/2993/19, від 06 лютого 2019 року у справі № 570/3689/16-ц, від 08 грудня 2021 року у справі № 209/2032/14-ц, від 16 вересня 2020 року у справі № 442/328/19-ц, від 29 вересня 2021 року у справі № 344/12708/19, від 31 жовтня 218 року у справі

№ 753/12729/15-ц, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18, від

02 червня 2021 року у справі № 904/7905/16, від 27 січня 2021 року у справі

№ 754/14503/16-ц, необґрунтовані, оскільки указані висновки зроблено за інших фактичних обставин, зокрема про спорам про виселення у зв?язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки. У справі, що переглядається, суди не вирішували позов АТ КБ «ПриватБанк» за такою підставою.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE,

№ 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на заочне рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 14 червня 2022 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 11 серпня 2022 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про виселення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Краснощоков

І. О. Дундар

В. І. Крат