ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

06 вересня 2022 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/5114/21

Головуючий у першій інстанції Маринченко О. А.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/582/22

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.

суддів: Онищенко О.І., Шитченко Н.В.

із секретарем Патук А.А.

учасники справи: позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_3 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Управління (служба) у справах дітей Чернігівської міської ради, ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_3 , на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 грудня 2021 року (місце ухвалення м. Чернігів, дата складання повного судового рішення 04.01.2022) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення та стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2021 року представник ОСОБА_1 адвокат Коверзнев Д.В. звернувся до суду з позовом про виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з квартири за адресою: АДРЕСА_1 . В обґрунтування посилався на те, що 13.12.2019 відповідачі вселились до квартири АДРЕСА_2 за згодою попереднього власника цієї квартири ОСОБА_4 на підставі договору найму житлового приміщення від 12.12.2019 та зареєстрували своє місце проживання у вказаній квартирі.

Зазначає, що за умовами договору відповідачі вселялися у квартиру тимчасово на період з 12.12.2019 по 12.05.2020, а 06.08.2020 позивач придбав квартиру АДРЕСА_2 , у зв`язку з чим йому приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Борисовою Т.А. було видано свідоцтво про право власності.

Проте, вказує, що відповідачі продовжують проживати у квартирі безпідставно, оскільки позивач своєї згоди на їх подальше проживання не надавав, договір найму з відповідачами не укладав, а орендну плату за користування житлом відповідачі не сплачують. Сторони не є родичами між собою. Відповідачі ніколи не були власниками квартири або членами сім`ї власника, не пов`язані з позивачем будь-яким спільним побутом.

Крім того, наголошує, що відповідачі не сплачують комунальні послуги, внаслідок чого утворилась заборгованість, добровільно виселитись з квартири не бажають, а тому порушують право позивача мирно володіти, розпоряджатися та користуватися своїм майном. Вважає, оскільки порушення права власності позивача триває з 2020 року і він позбавлений можливості користуватися своїм майном за призначенням, а тому звичні умови життя позивача було порушено, позивач переніс страждання та переживання з приводу тривалого порушення його прав, оскільки він цілком законно придбав майно, яке знаходиться в іншому регіоні, що зумовлює необхідність вживати додаткових витрат для реалізації та захисту права власності, просить стягнути моральну шкоду.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 22.12.2021 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення та стягнення моральної шкоди, задоволено частково.

Виселено ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_2 без надання іншого житлового приміщення. У задоволенні решти вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що оскільки права позивача захищені як статтею 8 Конвенції, так і статтею 1 Першого протоколу до неї, враховуючи, що відповідачі не є родичами чи членами сім`ї позивача, не були власниками квартири, вселилися у неї на підставі договору найму (піднайму) на визначений строк, і мали передбачати те, що їх проживання у квартирі буде тимчасовим, беручи до уваги те, що відповідачам відомо з жовтня 2020 року про зміну власника житла, але добровільно виселитися з квартири вони не бажають, чим порушують право позивача на мирне володіння своїм майном, а тому суд дійшов висновку, що порушене право позивача підлягає захисту, у зв`язку з чим позовні вимоги в частині виселення відповідачів із спірного житла без надання іншого житлового приміщення підлягають задоволенню. Судом враховано, що малолітня ОСОБА_3 відповідно до норм ст. 29 ЦК України може бути зареєстрованою та проживати і за місцем проживання її батька ОСОБА_5 та відмовлено у стягненні моральної шкоди, оскільки не доведено всіх складових, за яких настає відповідальність у вигляді відшкодування моральної шкоди.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 22.12.2021 у частині задоволених вимог і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

За доводами апеляційної скарги рішення суду першої інстанції прийнято з неправильним застосуванням судом норм матеріального права, з порушенням норм процесуального права, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

В обґрунтування доводів скарги, заявниця посилається на те, що вона з дитиною вселилась до спірної квартири на підставі договору найму житлового приміщення від 12.12.2019, укладеного з попереднім власником ОСОБА_4 , на період з 12.12.2019 по 12.05.2020. А оскільки після спливу вказаного строку вони продовжували проживати у спірній квартирі зі згоди ОСОБА_4 , тому 13.05.2020 був укладений договір найму на строк до 30.0.2023 і проживають натепер.

Заявниця зазначає, що ОСОБА_1 не повідомляв її про те, що він є новим власником квартири і вимоги про добровільне звільнення приміщення або про розірвання договору найму не пред`являв, а звернувся до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні майном шляхом визнання такими, що втратили право користування житлом. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 12.01.2021 у справі № 750/9001/20 позовна заява ОСОБА_1 була залишена без розгляду, а тому заявниця вважала, що заперечення позивача щодо її проживання у спірній квартирі відсутні.

Також за доводами апеляційної скарги, шлюб з батьком дитини ОСОБА_5 розірваний на підставі рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 22.10.2021 і він проживає у с. Самгородок Козятинського району Вінницької області, а за домовленістю з ним дитина залишилась проживати разом із заявницею.

Наголошує, що на момент придбання позивачем спірної квартири на електронних торгах 22.07.2020 він мав бути обізнаним про обтяження у вигляді наявності осіб, які зареєстровані і проживають у спірній квартирі з дозволу попереднього власника.

Крім того, заявниця вказує, що вимоги про розірвання договору найму житла позивачем не заявлялись і порядок розірвання договору найму житла, визначений ст. 825 ЦК України, позивачем не дотримано.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги заявниця посилається на правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат Коверзнев Д.В. просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги та розподілити судові витрати, понесені позивачем в суді апеляційної інстанції. В обґрунтування посилається на те, що рішення судом першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального, тому підстави для його скасування відсутні. Доводи апеляційної скарги є аналогічними доводам відзиву на позовну заяву, яким суд першої інстанції надав належну оцінку. Вказує, що в Управлінні адміністративних послуг Чернігівської міської ради відсутні відомості про договір найму житла від 13.05.2021 та дозвіл батька малолітньої дитини на реєстрацію її місця проживання, а тому вважає, що матеріалами справи підтверджено, що належні підстави для проживання та реєстрації в спірній квартирі відповідачів припинилось 12.05.2020. Належних доказів обґрунтованості найму та реєстрації місця проживання відповідачів у спірній квартирі з 13.05.2020 суду надано не було. Також заявник вважає необґрунтованим посилання в апеляційній скарзі на положення ст. 814 ЦК України, враховуючи, що позивач є новим власником, але не є новим наймодавцем. Крім того, вказує, що правова позиція Верховного Суду, викладена в постанові від 04.07.2018, на яку посилалась відповідачка в апеляційній скарзі, стосувалась питання позовної давності для звернення до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом виселення.

На виконання вимог ст. 361 ЦПК України сторонам у справі було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи, проте відзив на апеляційну скаргу від інших учасників справи до суду подано не було.

Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Вислухавши суддю-доповідача, учасників судового процесу, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та надані Чернігівським районним управлінням поліції ГУНП в Чернігівській області матеріали перевірок за зверненнями ОСОБА_6 , апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що 12.12.2019 між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 було укладено договір найму (піднайму) житлового приміщення, за умовами якого ОСОБА_4 здає в найм (піднайм) для проживання кімнату житловою площею 8 кв.м за адресою: АДРЕСА_3 , а ОСОБА_2 , ОСОБА_3 реєструють своє місце проживання за вказаною адресою і зобов`язуються проживати на наданій житловій площі тимчасово з 12.12.2019 до 12.05.2020 (а.с. 14).

13.12.2019 ОСОБА_2 звернулась до органу реєстрації Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради із заявою про зняття з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_4 та із заявами про реєстрацію свого місця проживання та малолітньої дитини - ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 15, 16, 17).

ОСОБА_5 , який є батьком малолітньої ОСОБА_3 , надано письмову згоду на проживання його дочки за адресою проживання матері - ОСОБА_2 , а саме: АДРЕСА_3 (а.с. 18).

Як убачається з матеріалів справи, 06.08.2020 приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Борисовою Т.А. відповідно до ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження» та на підставі акту про проведені електронні торги, складеного приватним виконавцем виконавчого округу Чернігівської області Палігіним О.П. 22.07.2020, ОСОБА_1 видано свідоцтво, за яким йому на праві власності належить квартира АДРЕСА_2 , яка придбана ОСОБА_1 та раніше належала ОСОБА_4 (а.с. 6).

Право власності ОСОБА_1 на вказану квартиру підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 06.08.2020 (а.с. 6 зворот).

Згідно довідки Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради № 09-05/1642 від 11.05.2021, станом на 10.05.2021 у квартирі АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 7).

В матеріалах справи наявна копія договору найму житла від 13.05.2020, укладеного між ОСОБА_4 (наймодавець), ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (наймач), згідно якого ОСОБА_4 здає в найм для проживання кімнату площею 8 кв.м за адресою: АДРЕСА_3 , а наймачі зобов`язуються проживати на наданій житловій площі терміном з 13.05.2020 до 30.04.2023 (а.с. 115). Проте вказаний договір не був належним чином зареєстрований.

Звертаючись до суду з позовом про виселення відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ОСОБА_1 посилався на те, що відповідачі вселились в спірну квартиру на підставі договору найму з колишнім власником, дія якого припинена 12.05.2020, а тому їх проживання у квартирі є безпідставним.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки права позивача захищені як статтею 8 Конвенції, так і статтею 1 Першого протоколу до неї, враховуючи, що відповідачі не є родичами чи членами сім`ї позивача, не були власниками квартири, вселилися у неї на підставі договору найму (піднайму) і мали передбачати те, що їх проживання у квартирі буде тимчасовим, беручи до уваги те, що відповідачам відомо з жовтня 2020 року про зміну власника житла, але добровільно виселитися з квартири вони не бажають, чим порушують право позивача на мирне володіння своїм майном, а тому суд дійшов висновку, що порушене право позивача підлягає захисту, у зв`язку з чим позовні вимоги в частині виселення відповідачів із спірного житла без надання іншого житлового приміщення підлягають задоволенню. Також судом враховано, що малолітня ОСОБА_3 відповідно до норм ст. 29 ЦК України може бути зареєстрованою та проживати і за місцем проживання її батька ОСОБА_5 .

З таким висновком суду першої інстанції у оскаржуваній частині погоджується і апеляційний суд, оскільки судом першої інстанції обставини справи з`ясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.

Доводи апеляційної скарги цей висновок суду не спростовують, враховуючи наступне.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до змісту ст. 12, 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною 1 ст. 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 25.02.2021 у справі №761/26620/16-ц та постанові Верховного Суду від 25.07.2018 у справі №638/13030/13-ц, право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Право користуватися житлом для членів сім`ї власника може виникати та існувати лише за умови, якщо особа, членами сім`ї якої вони є, сама володіє правом власності на житло.

Як убачається з матеріалів справи, відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були вселені до квартири АДРЕСА_2 на підставі договору найму житла та зі згоди попереднього власника ОСОБА_4 .

Відповідно, припинення права власності на квартиру ОСОБА_4 у зв`язку з її придбанням ОСОБА_1 на електронних торгах тягне за собою втрату відповідачами права користування вказаною квартирою.

При цьому апеляційний суд враховує, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожній особі як право на повагу до її житла, так і право мирно володіти своїм майном (ст. 1 Протоколу до Конвенції), що включає право володіння, розпорядження і користування майном, за захистом якого позивачка і звернулася з даним позовом.

Як вбачається з матеріалів справи, квартира АДРЕСА_2 була набута позивачем ОСОБА_1 06.08.2022, разом з тим за згодою попереднього власника ОСОБА_4 відповідачі були вселені до квартири, на підставі договору найму, строк дії якого закінчився на момент придбання кварти позивачем.

Крім того, в укладеному між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 договорі найму (піднайму) житлового приміщення від 12.12.2019 відсутні передбачені умови продовження строку договору у разі закінчення його строку.

Відповідно до положень ст. 12, 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В порушення вказаних норм, заперечуючи проти позову, відповідачка не надала суду належних доказів того, що у неї відсутнє будь-яке інше житло, а їх виселення зі спірної квартири призведе до непропорційного втручання у їх право на повагу до житла з урахуванням обставин справи.

Факт тривалого проживання та реєстрації відповідачів в спірній квартирі не виключає можливість їх виселення та не свідчить про непропорційне втручання у їх права.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення вимог ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своєю квартирою шляхом виселення відповідачів з квартири, оскільки це не призведе до непропорційного втручання у їх права.

Посилання заявниці на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц сформульовано Верховним Судом за інших встановлених фактичних обставин, які не є подібними до обставин цієї справи. Тому доводи ОСОБА_2 про врахування судом апеляційної інстанції під час ухвалення судового рішення даних правових висновків, викладених в зазначеній постанові Верховного Суду, не заслуговують на увагу.

Твердження заявниці про те, що колишній чоловік проживає у Вінницькій області, а за домовленістю дитина проживає з нею і те, що у неї відсутнє інше житло не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки заявницею не надано суду першої інстанції і не представлено апеляційному суду належних і допустимих документальних доказів на підтвердження відсутності іншого житла для проживання та неможливості проживання дитини разом з батьком.

Крім того, апеляційний суд враховує, що наявна в матеріалах справи копія договору найму житла від 13.05.2020 не може бути належним доказом у справі на підтвердження обґрунтованості проживання в придбаній позивачем квартирі, оскільки в матеріалах справи відсутні відомості про його реєстрацію в Управлінні адміністративних послуг Чернігівської міської ради, як і відсутній відповідний дозвіл батька на реєстрацію місця проживання дитини з 13.05.2020. А строк дії договору найму (піднайму) житлового приміщення від 12.12.2019 закінчився 12.05.2020 і застережень щодо продовження троку дії в договорі не зазначено.

З врахуванням викладеного вище та правильно встановлених обставин справи судом першої інстанції, з чим погоджується апеляційний суд, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 є необґрунтованими та не спростовують висновків місцевого суду.

Суд правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених позовних вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення суду - без змін.

Положеннями статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Вирішуючи питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу необхідно виходити із положень статті 137 ЦПК України.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Із положень статей 137, 141 ЦПК України вбачається, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правничої допомоги, рахунки тощо.

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі частково задоволення позову інші судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат Коверзнев Д.В. просив стягнути з ОСОБА_2 витрати на правову допомогу в апеляційному суді у розмірі 5082,65 грн.

До відзиву на апеляційну скаргу представником ОСОБА_1 ОСОБА_7 додано Додаткова угода до Договору від 08.09.2020 № 7/2020 про надання правової (професійної правничої) допомоги від 22.12.2021 (а.с. 178), рахунок від 15.06.2022 за надану правову (професійну правничу) допомогу на загальну суму 5082,00 грн (а.с. 179), акт приймання передачі наданих послуг від 21.06.2022 (а.с. 180), квитанцію до прибуткового касового ордеру від 15.06.2022 (а.с. 181).

Згідно Договору про надання правової (професійної правничої) допомоги від 08.09.2020 (а.с. 25-26) ставки гонорару за судове представництво визначаються сторонами у додаткових угодах щоразу, коли виникне необхідність у судовому представництві.

Додатковою угодою № 2 від 12.01.2021 сторони погодили розмір (ставку) гонорару за роботу адвоката за одну годину роботи у суді першої та апеляційної інстанції у сумі 800 грн (а.с. 27).

Згідно із ч. 6 ст.137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

ОСОБА_2 не надано апеляційному суду належних і допустимих доказів на підтвердження не співмірності витрат на правову допомогу, як і не подано відповідної заяви (клопотання) про зменшення розміру витрат, таким чином з ОСОБА_2 на користь позивача у відшкодування судових витрат у суді апеляційної інстанції слід стягнути 5082,65 грн.

Оскільки ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 14.06.2022, на підставі ч. 4 ст. 359 ЦПК України, зупинено дію рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 22.12.2021, тому дія цього рішення підлягає поновленню.

Керуючись ст. 141, 367, 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 грудня 2021 року залишити без змін.

Поновити дію рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 грудня 2021 року.

Стягнути з ОСОБА_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_5 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) у відшкодування судових витрат у суді апеляційної інстанції 5082,65 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту.

Повний текст постанови складено 08.09.2022.

Головуючий Судді: