ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

07 вересня 2022 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/13731/21

Головуючий у першій інстанції Требух Н. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/792/22

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:

головуючого-судді: Онищенко О.І.

суддів: Мамонової О Є., Шитченко Н.В.

секретар: Шкарупа Ю.В.

Позивач: ОСОБА_1

Відповідач: Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»

Особа, яка подала апеляційну скаргу: ОСОБА_1

Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 18 лютого 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про визнання недійсним договору іпотеки (суддя Требух Н.В.), ухвалене о 08 год. 55 хв. у м.Чернігів, повний текст рішення складено 23 лютого 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання недійсним іпотечного договору, укладеного 23.05.2008 року між ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та АТ «Державний ощадний банк України», предметом іпотеки за яким є квартира АДРЕСА_1 . Позов мотивовано тим, що при розгляді чисельних справ ОСОБА_1 з вересня 2017 року суд посилається на договір іпотеки, який не відповідає закону та незаконно визнає позивачку солідарним боржником за Договором відновлювальної кредитної лінії №117 від 23 травня 2008 року, укладеним між ВАТ «Ощадбанк» та ОСОБА_2 , який позивачці до 19 січня 2020 року ніколи не надавався та його зміст не був їй відомий. За доводами позивачки, договір іпотеки від 23 травня 2008 року не відповідає вимогам закону та порушує її права як власника переданого нею в іпотеку майна, а саме: майновий поручитель та боржник (позичальник) за основним зобов`язанням не можуть бути одночасно іпотекодателями та не є солідарними відповідачами (порушення ч.1 ст.583 ЦК України та ст.1 Закону України «Про іпотеку»); предмет договору іпотеки порушує похідний характер договору іпотеки та є незаконним (порушення ст.3 Закону України «Про іпотеку»); предмет іпотеки не належить на праві власності жодному іпотекодавцю, не зареєстрований у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об`єкт права власності за жодним іпотекодавцем, тому не може бути відчужений жодним іпотекодавцем та на нього не може бути звернуто стягнення відповідно до законодавства (порушення ч.1 ст.576 ЦК України і ст.5 Закону України «Про іпотеку»); позивачка ОСОБА_1 не мала вільного волевиявлення та не надавала ОСОБА_2 висловлену письмово і нотаріально посвідчену згоду на передачу в іпотеку спільного майна квартири в цілому (порушення ч.1 ст.578 ЦК України і ч.2 ст.6 Закону України «Про іпотеку»); при укладенні договору іпотеки відповідач АТ «Ощадбанк» діяв недобросовісно з наміром порушити права та завдати шкоди позивачці ОСОБА_1 , що є незаконним (порушення ч.ч.2, 3 ст.13 ЦК України) та договір іпотеки ч.1 ст.27 ЦК України визнаний нікчемним. ОСОБА_1 усвідомлює, що договір іпотеки не потрібно визнавати недійсним, оскільки його нікчемність встановлена законом, але цей договір використовується відповідачем для порушення її прав в судовому порядку, що позбавляє позивачку ефективного захисту своїх прав в суді.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 18 лютого 2022 року у задоволенні позову відмовлено. Рішення суду мотивовано тим, що позивачем не доведено факту порушення її прав та норм законодавства.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати вказане рішення суду і задовольнити позовні вимоги. Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідач при розгляді справи в суді не надав відповіді на питання, до яких порушених прав позивача ОСОБА_1 суд повинен застосувати позовну давність і які порушені права позивачки він визнає, що є підставою для скасування судового рішення і свідчить про упередженість суду і відмову суду від виконання своїх обов`язків. Позивачка вказує, що відсутність визнання відповідачем її порушених прав позбавило її представника адвоката Роговець В.Д. просити суду надати час для складення і подання суду заяви про визнання поважними причин пропуску позовної давності. За доводами ОСОБА_1 , суд у порушення ч.4 ст.263 ЦПК України умисно не застосував висновок у постанові Верховного Суду від 25 січня 2018 року у справі №910/7394/17, в якому прямо зазначено, що позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Позивачка посилається, що вона супереч її влі була позбавлена приватної власності безвідплатно без будь-якого суспільного інтересу та була позбавлена єдиного житла без будь-якого судового рішення про виселення. ОСОБА_1 наголошує, що ні в цивільній справі №2506/1685/2012, ні в жодній іншій цивільній справі, ні в даній справі не була досліджена важлива та доречна обставина, яка має важливе значення для правильного вирішення спору, що умова забезпечення Договору від 23.05.2008 була узгоджена ОСОБА_2 та АТ «Ощадбанк» в положеннях пунктів 1.4.1, 4.1 Договору відновлювальної кредитної лінії №117 від 23 травня 2008 року, що виконання зобов`язань за цим Договором забезпечувалося іпотекою, що належить позичальнику ОСОБА_2 на праві власності, а саме тільки власністю позичальника ОСОБА_2 , тільки її часткою у праві спільної власності на квартиру. Цю обставину не досліджував жодний суд і не надавав їй юридичної оцінки, про цю обставину позивачка дізналася тільки при розгляді її чергової справи в суді від представника ОСОБА_3 . За доводами ОСОБА_1 , 23 травня 2008 року нотаріус у порушення ст.5 Закону України «Про нотаріат» та положень Закону України «Про іпотеку» замість відмови відповідачу у вчиненні нотаріальної дії щодо передачі в іпотеку спільної квартири в цілому створив Договір іпотеки від 23 травня 2008 року та посвідчив його для використання цього Договору іпотеки відповідачем на шкоду позивачки. Позивачка вважає, що суд першої інстанції помилково визначив початок спливу строку позовної давності.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить задовольнити апеляційну скаргу ОСОБА_1 . Третя особа вважає, що задоволення позову є єдиним і правильним способом поновлення порушених прав заявниці від зловживання процесуальними правами АТ «Ощадбанк» з метою нанесення матеріальних збитків ОСОБА_1 та безвідплатного позбавлення її недоторканих конституційних прав права приватної власності та права на житло, що є порушенням ч.3 ст.13 ЦК України і недобросовісними діями відповідача і нотаріуса. ОСОБА_2 посилається, що порушення прав позивачки відбулося в липні 2017 року, коли предмет іпотеки квартира в цілому була реалізована у виконавчому провадженні при виконанні рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 23 квітня 2012 року у справі №2/2506/753/12 у заборонений ч.1 ст.61 Закону України «Про виконавче провадження» спосіб та яка не могла бути і не була арештована і передана на реалізацію у виконавчому провадженні. За доводами третьої особи, з моменту порушення прав позивачки перебіг строку позовної давності ще не розпочався, тому не може бути застосований судом.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону частково не відповідає судове рішення суду першої інстанції.

По справі встановлено, що 23 травня 2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_2 (позичальник) було укладено договір відновлювальної кредитної лінії №117, за умовами якого банк зобов`язується надавати позичальнику на умовах цього договору кредит в сумі 208 860 грн, а позичальник зобов`язується отримувати, належним чином використовувати та повернути кредит в сум 208 860 грн, сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 18% річних, комісійні винагороди та інші платежі в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором. Кредит надається на споживсі потреби, кредит надається окремими частинами (траншами) за відновлювальною кредитною лінією, відкритою на строк 24 місяці, з остаточним терміном повернення кредиту не пізніше 22 травня 2018 року (а.с.11-13).

Згідно з Іпотечним договором від 23 травня 2008 року іпотекодавці ( ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що є майновим поручителем позичальника ОСОБА_2 ), як майнові поручителі боржника, з метою забезпечення належного виконання зобов`язання, що випливає з Договору відновлювальної кредитної лінії, передають в іпотеку, а іпотекодержатель цим приймає в іпотеку в порядку і на умовах, визначених у цьому Договорі, предмет іпотеки, який належить іпотекодавцям, у рівних частках кожному на праві власності, що підтверджується такими документами: 1/2 частка належить ОСОБА_1 , 1/2 частка належить ОСОБА_2 (а.с.7-10). Предметом іпотеки за цим договором є нерухоме майно, а саме: чотирикімнатна квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

ОСОБА_1 23.05. 2008 року приватному нотаріусу Чернігівського міського нотаріального округу Музиці Л.І., надана заява, в якій позивач зазначає, що у неї немає осіб, у котрих вона мала б одержувати згоду на передачу в іпотеку 1/2 частину спірної квартири (справа № 2506/1685/2012 а.с.155). Аналогічну заяву надала і ОСОБА_2 (справа № 2506/1685/2012 а. с. 171).

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції».

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року в справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) зроблено висновок, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

За теоретичним визначенням «відповідач» - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Частинами першою, другою статті 51 ЦПК України передбачено, що суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

Визначення предмета, підстав позову та відповідача у спорі - це право, яке належить позивачу (стаття 13 ЦПК України). Установлення обґрунтованості позову - це обов`язок суду, який здійснюється під час розгляду справи.

Отже, за приписами закону позивач самостійно визначається з колом осіб, які є відповідачами у справі.

За змістом норм цивільного процесуального права з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та принципу змагальності сторін, на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому суд під час розгляду справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд відмовляє у задоволенні позову.

Частиною четвертою статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до вимог ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. Взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Позивач, порушуючи питання про визнання недійсним іпотечного договору, не залучає до участі у справі в якості співвідповідача ОСОБА_2 , яка є також стороною оспорюваного договору та власником ? квартири АДРЕСА_1 , хоча предметом позову є оспорювання договору укладеного для забезпечення виконання ОСОБА_2 умов договору відновлювальної кредитної лінії №117 від 23 травня 2008 року укладеного між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_2 . Тобто позивачем не залучені до участі у справі всі учасники іпотечного договору.

Відповідно до вимог ч. 6 п.4 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі в справі.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Виходячи з вище вказаного, рішення суду першої інстанції підлягає зміні з мотивів викладених у мотивувальній частині цієї постанови.

Керуючись ст.ст. 258, 263, 374, 376 ч.1 п.4, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 18 лютого 2022 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текс постанови виготовлено 8 вересня 2022 року.

Головуючий: Судді: