КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/3221/2022 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

8 вересня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 4 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чорна Лариса Валеріївна, про визнання договору дарування частки у праві власності на житловий будинок та на земельну ділянку удаваним правочином та скасування права власності,

в с т а н о в и в:

У вересні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус КМНО Чорна Л.В., про визнання договору дарування частки у праві власності на житловий будинок та на земельну ділянку удаваним правочином та скасування права власності.

Одночасно позивач через представника - Невмержицього В.І. подав заяву про забезпечення позову, в якій просив суд вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 94,1 кв. м, житловою площею 76,3 кв. м, та на 1/2 частку земельної ділянки, кадастровий номер :79:323:0034, загальною площею 0,099 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , що належать на праві власності ОСОБА_1 .

На обґрунтування заяви зазначив, що необхідність звернення до суду із цим позовом була обумовлена порушенням першочергового права позивача з боку відповідачів на придбання 1/2 частки у спірному нерухомому майні, яка була відчужена ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 24 червня 2021 року, який має ознаки удаваності. За наведених обставин невжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, а нинішній власник спірного майна має реальну можливість розпорядитись ним у власних інтересах.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 4 жовтня 2021 року заяву представника позивача - Невмержицього В.І. про забезпечення позову задоволено.

Накладено арешт на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 94,1 кв. м, житловою площею 76,3 кв. м, та на 1/2 частку земельної ділянки, кадастровий номер :79:323:0034, загальною площею 0,099 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , що належать на праві власності ОСОБА_1 .

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що з урахуванням предмета спору та вимог заяви про забезпечення позову, які є співмірними із заявленими позовними вимогами, є доведеним позивачем той факт, що невжиття відповідних заходів може істотно ускладнити виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач ОСОБА_1 через представника - адвоката Мацка М.А. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити.

Аргументи апеляційної скарги зводяться до того, що в порушення вимог статті 151 ЦПК України позивачем не було вказано жодної пропозиції щодо зустрічного забезпечення, яке гарантувало б право відповідача як власника майна на відшкодування збитків, завданих вжитими заходами забезпечення позову та прийняття можливого рішення про відмову у задоволенні позову за результатами розгляду справи.

Твердження позивача про удаваність укладеного між відповідачами договору дарування не ґрунтуються на доказах, наявних в матеріалах справи, а є виключно власними припущеннями позивача.

Висновки суду першої інстанції щодо задоволення заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту є неправильними, оскільки позивач не довів намірів відповідача відчужити спірне майно або чинити перешкоди у виконанні рішення суду, а посилання в заяві про можливість відчуження спірного житлового будинку та земельної ділянки без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для її задоволення.

Крім того, у постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 755/5333/20 наведена така правова позиція: «предметом позову у цій справі є позовні вимоги немайнового характеру про визнання недійсними договорів. В разі задоволення позову рішення суду не підлягатимуть примусовому виконанню, а тому суди помилково вважали, що незабезпечення позову в обраний спосіб шляхом накладення арешту на нерухоме майно та заборони їх відчуження ускладнить чи унеможливить виконання рішення суду. Отже, такий захід забезпечення позову не відповідає змісту порушеного, на думку позивача, права, та не є співмірним із заявленими вимогами в цій справі».

Відзиви учасників справи на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходили.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини першої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

На підставі частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації.

Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

При цьому заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).

Обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі у разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведе до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер.

У постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 754/4437/18 (провадження № 61-47464св18) зроблено висновок про те, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Таким чином, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову. Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу. Забезпечення позову спрямоване насамперед проти несумлінних дій відповідача, який за час розгляду справи може приховати майно, продати, пошкодити, знищити чи знецінити його.

Судом встановлено, що у вересні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просив: визнати удаваним договір дарування загальної 1/2 частки у праві власності на житловий будинок та земельну ділянку, укладений 24 червня 2021 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , як дарувальниками, та ОСОБА_1 , як обдарованим, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Чорною Л.В. за реєстровим № 856; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 58929541 від 24 червня 2021 року, а також записи про право власності № 42665858 і №42665674 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 24 червня 2021 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з порушенням положень статті 362 ЦК України продали свої 1/4 частки житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 94,1 кв. м, житловою площею 76,3 кв. м, та земельної ділянки, кадастровий номер :79:323:0034, загальною площею 0,099 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_1 за невідому вартість, приховавши цей продаж договором дарування з метою обминути переважне право позивача перед іншими особами на купівлю їх часток у спільному майні. При цьому відповідачі не перебувають у родинних стосунках між собою, а тому позивач вважав, що договір дарування підлягає визнанню удаваним на підставі статті 235 ЦК України як такий, що укладений з метою приховання купівлі-продажу часток у спільній частковій власності.

Отже, предметом судового розгляду в межах даної справи є немайнові вимоги ОСОБА_2 щодо визнання договору дарування удаваним правочином, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а також записів про право власності.

Натомість у заяві про забезпечення позову представник позивача - Невмержицький В.І. просив вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на 1/2 частки житлового будинку та земельної ділянки, що належать на праві власності ОСОБА_1 .

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову бути домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Необхідність застосування заходів забезпечення позову випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цих заходів призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Забезпечення позову не повинно порушувати принципи змагальності і процесуального рівноправ`я сторін. Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

ОСОБА_2 та його представник- адвокат Невмержицький В.І.не обгрунтували, а суд першої інстанції не перевірив у чому полягають об`єктивні ризики невиконання чи утруднення виконання майбутнього можливого рішення суду у справі про визнання договору дарування частки у праві власності на житловий будинок та на земельну ділянку удаваним правочином та скасування права власності з огляду на те, що предмет позову у цій справі носить немайновий характер і в разі задоволення позову рішення суду не підлягатиме примусовому виконанню, в тому числі за рахунок обтяженого майна, відтак забезпечення позову в обраний позивачем спосіб шляхом накладення арешту на нерухоме майно ніяким чином не попередить ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду.

Задовольняючи заяву позивача про забезпечення позову, суд першої інстанції належним чином не дослідив матеріали справи, характер спірних правовідносин та предмет позову, а також не взяв до уваги, що позивач не довів належними і достатніми доказами наміри відповідача відчужити спірне майно або чинити перешкоди у виконанні рішення суду, а саме по собі посилання в заяві про можливість відчуження спірного житлового будинку та земельної ділянки без наведення відповідного обґрунтування та документального підтвердження не є достатньою підставою для її задоволення.

З обставин даної справи не вбачається, що дійсно існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову щодо визнання договору дарування удаваним правочином, а застосований судом першої інстанції захід забезпечення позову не відповідає змісту порушеного, на думку позивача, права, та не є співмірним із заявленими вимогами в цій справі.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки заявника, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Застосування заходу забезпечення позову, про який просить сторона позивача, ніяким чином не може запобігти утрудненню або невиконанню рішення суду у даній справі, оскільки з урахуванням порядку виконання рішення про визнання правочину удаваним та скасування державної реєстрації права власності на майно, що належало і належить відповідачам (в разі задоволення позовних вимог), не є забезпеченням позивачу реального та ефективного виконання судового рішення для попередження потенційних труднощів у його подальшому виконанні.

Відтак, ураховуючи те, що метою забезпечення позову є реалізація в майбутньому актів правосуддя, у той час як запропоновані позивачем і вжиті судом заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту на 1/2 частку нерухомого майна, що належить відповідачу, не забезпечать, у разі задоволення позову, виконання рішення, колегія суддів вважає безпідставнимвисновком суду про те, що вимоги позивача про забезпечення позову є доведеними, відповідають заявленим позовним вимогам, обставинам справи та критеріям співмірності.

Наведений захід забезпечення позову також не відповідає вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності вимог позивача щодо забезпечення позову, не спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову і жодним чином не впливає на ефективний захист, або поновлення права позивача, за захистом якого він звернувся до суду.

Отже, постановляючи оскаржувану ухвалу про забезпечення позову, районний суд не здійснив оцінку обґрунтованості доводів позивача щодо необхідності вжиття відповідних заходів, не з`ясував співмірність виду забезпечення позову, який просив застосувати позивач, позовним вимогам, та не оцінив рівноцінність заходів забезпечення позову змісту заявлених позовних вимог.

За таких обставин оскаржувана ухваласуду першої інстанції щодо задоволення заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на 1/2 частку житлового будинку, загальною площею 94,1 кв. м, житловою площею 76,3 кв. м, та на 1/2 частку земельної ділянки, кадастровий номер :79:323:0034, загальною площею 0,099 га, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та належать на праві власності ОСОБА_1 , не відповідає матеріалам справи та вимогам статей 260, 263 ЦПК України, вона постановлена з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, та з порушенням норм процесуального права, що в силу статті 376 ЦПК України є підставою для її скасування з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову у даній справі.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

У відповідності до положень статей 141, 382 ЦПК України питання розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції не вирішується, оскільки спір по суті заявлених вимог не розглядається.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 4 жовтня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову у справі № 752/22232/21 відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: М.В. Мережко

С.І. Савченко