Справа № 128/2090/20
Провадження № 22-ц/801/1180/2022
Провадження № 22-ц/801/1532/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бондаренко О. І.
Доповідач:Панасюк О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2022 рокуСправа № 128/2090/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),

суддів Берегового О. Ю., Шемети Т. М.,

з участю секретаря судового засідання Михайленко А. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Вінницької районної державної адміністрації, Служба у справах дітей Вінницької міської ради, про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом виселення без надання іншого житла за апеляційними скаргами представника ОСОБА_3 адвоката Виноградського А. П. на рішення Вінницького районного суду Вінницької області у складі судді Бондаренко О. І. від 13 травня 2022 року та додаткове рішення Вінницького районного суду Вінницької області у складі судді Ганкіної І. А. від 04 липня 2022 року,

встановив:

17 серпня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з цим позовом, за яким просила виселити ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з житлового будинку в АДРЕСА_1 .

На обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що цей житловий будинок належить їй на підставі договору дарування від 29 травня 2019 року. Окрім неї та членів її сім`ї (сина і чоловіка), в будинку без реєстрації та її на це згоди проживають відповідачі. Між нею та відповідачами склались неприязні відносини через антисоціальну поведінку останніх, порушення ним правил співжиття.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 13 травня 2022 року позов задоволено. Виселено ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з житлового будинку в АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в рівних частинах на користь ОСОБА_1 840 грн 80 к. судового збору, сплаченого за подання позовної заяви.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що передбачених законом підстав для проживання відповідачів у житловому будинку немає; факт проживання відповідачів порушує право позивачки на розпорядження належний їй майном.

Додатковим рішенням того ж суду від 04 липня 2022 року стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в рівних частинах на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 17739 грн 50 к.

Додаткове рішення мотивоване тим, що ОСОБА_1 понесла витрати на правничу допомогу адвоката Савчук І. В. в розмірі 17739 грн 50 к., що підтверджується відповідними доказами, такий розмір гонорару відповідає положенням договору про надання професійної правничої допомоги від 08 липня 2020 року, обсягу виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), є співмірним зі складністю справи, її значенням для сторін.

В апеляційних скаргах представник ОСОБА_3 адвокат Виноградський А. П., посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні та додатковому рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просив рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 13 травня 2022 року та додаткове рішення цього ж суду 04 липня 2022 скасувати та ухвалити нове про відмову у позові.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги на рішення суду посилався на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги те, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 проживають в будинку з народження, а ОСОБА_4 з 2005 року з дозволу попереднього власника будинку. Будинок фактично розділений на два окремих жилих приміщення, частина у якій проживають відповідачі обладнана окремим лічильником споживання електроенергії. Про ці обставини було відомо ОСОБА_1 на час набуття права власності на будинок. Іншого житла відповідачі не мають. Суд першої інстанції не оцінив зазначених обставин на предмет відповідності втручання у право на житло відповідачів праву позивачки на користування та розпорядження власним майном.

Апеляційна скарга на додаткове рішення суду першої інстанції, окрім доводів про відсутність підстав для задоволення позову містить також посилання на те, що до обсягу виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) були включені роботи (послуги), які насправді не виконувались (не надавались), зокрема щодо переговорів задля мирного врегулювання спору, надсилання адвокатського запиту, який не мав значення для вирішення справи. Визначена адвокатом Савчук І. В. вартість окремих видів робіт не відповідає критеріям розумності та співмірності з їх складністю, часом, витраченим на їх виконання.

Представник ОСОБА_1 адвокат Савчук І. В. подала відзив на апеляційну скаргу на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 13 травня 2022 року, за яким просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як таке, що ухвалене з дотриманням норм процесуального права, відповідно до обставин справи, встановлених судом правовідносин сторін та норм матеріального права, якими вони регулюються.

Відзив на додаткове рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 04 липня 2022 року не надходив.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення та додаткового рішення суду першої інстанції в межах заявлених вимог та доводів апеляційних скарг апеляційний суд прийшов до висновку, що вони підлягають задоволенню з огляду на таке.

Частинами першою четвертою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення або змінює рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права (стаття 376 ЦПК України).

Судом встановлено, що за договором дарування від 29 травня 2019 року, посвідченим приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Вінницької області Білозарецькою О. Ю., ОСОБА_5 подарував, а ОСОБА_6 прийняла у дар цілий житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 (Т. 1, а. с. 9 12).

Згідно з актом від 14 липня 2020 року, затвердженим сільським головою Вінницько-хутірської сільської ради Вінницького району Вінницької області, у будинку АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Будинок умовно розділений на дві частини. В одній частині проживають ОСОБА_1 із сином ОСОБА_7 , в іншій ОСОБА_2 , її дочка ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (Т. 1, а. с. 16).

Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов від 20 вересня 2019 року житлово-побутові умови в частині будинку, в якій проживають ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , задовільні. Ця частина складається із кімнати, кухні та веранди.

Власного житла ОСОБА_3 не має (інформація з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна в Т. 1 на а. с. 45). Не мають такого житла й ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (про це зазначено, зокрема, у відповіді голови Вінницької районної державної адміністрації від 25 листопада 2020 року на звернення ОСОБА_3 , Т. 1 а. с. 124).

З пояснень сторін та показань допитаних судом першої інстанції свідків видно, що житловий будинок в АДРЕСА_1 , належав померлій ОСОБА_8 . З її дозволу в будинку проживав син ОСОБА_9 (помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ) з сім`єю, до якої входили: дружина ОСОБА_10 , діти ОСОБА_2 та ОСОБА_11 . Фактично будинок був розділений для проживання ОСОБА_8 та ОСОБА_9 з сім`єю на дві окремих квартири з облаштуванням окремих входів. ОСОБА_2 проживає в будинку з народження ІНФОРМАЦІЯ_3 . Тут же ІНФОРМАЦІЯ_4 народилась її дочка ОСОБА_3 , а з 2005 року однією сім`єю з ними проживає ОСОБА_4 .

Як видно зі змісту договору дарування від 29 травня 2019 року ОСОБА_5 інший син померлої ОСОБА_8 у свою чергу набув право власності на будинок на підставі договору дарування від 25 червня 19989 року (пункт 2).

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 02 березня 2020 року ОСОБА_10 визнано такою, що втратила право користування будинком АДРЕСА_1 . Цим рішенням встановлено, що ОСОБА_10 з 2005 року проживає у належній її чоловікові квартирі у м. Гнівань Вінницького району Вінницької області, натомість в будинку АДРЕСА_1 проживають її дочка ОСОБА_2 та онука ОСОБА_3 (Т. 1 а. с. 57 61).

Оцінюючи спірні правовідносини апеляційний суд враховує висновки Великої Палати Верховного Суду, наведені у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20), в якій розглядалося питання щодо визнання припиненим права користування житлом.

Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) полягає у тому, що відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення ЄСПЛ у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 61-33530св18) сформулювала правові висновки, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Велика Палата Верховного Суду вважає, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. Крім того, Велика Палата Верховного Суду вважає, що права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

У Постанові від 13 жовтня 2020 року, справа № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) Велика Палата Верховного Суду зробила такі висновки:

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401 406 ЦК України.

У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У частині першій статті 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

При порівнянні норм ЖК УРСР та ЦК України можна зробити такі висновки:

У частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права.

Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника.

Зазначена норма не передбачає і самостійного характера права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу.

Водночас, посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено перелік речових прав, похідних від права власності:

право користування (сервітут);

інші речові права відповідно до закону.

Тобто під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи.

Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин.

Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням.

Разом із тим, відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18).

Тому усунення в судовому порядку відповідних перешкод у реалізації права власника відбувається за допомогою негаторного, а не віндикаційного позову.

У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.

Отже, ключовим у вирішенні спору має бути саме баланс інтересів сторін.

«Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Обов`язок доказування обставин, які становлять підставу позову покладено на позивача (частина третя статті 12, частина перша статті 81 ЦПК України), при цьому докази повинні бути належними, допустимими, достовірними та достатніми, як того вимагають положення статей 77 80 ЦПК України, з урахуванням того, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтовуючи позов ОСОБА_1 посилалася на неможливість проживання з відповідачами в одному будинку, тому що вони поводять себе «як господарі», до них постійно приходять сторонні «підозрілі» особи, які «влаштовують п`янки, крики».

Проте, встановивши, що такі доводи позивачки не підтверджені належними, допустимими та достовірними доказами, суд як на підставу задоволення позову послався лише на порушення права позивачки на «розпорядження» власним майном (при тому, що зі змісту позовної заяви видно, що підставою позову ОСОБА_1 зазначала порушення права користування будинком), залишивши поза увагою доводи відповідачів про їх законне вселення до будинку як членів сім`ї попереднього власника будинку ОСОБА_8 ( ОСОБА_2 пояснювала, що з народження жила з бабою ОСОБА_8 в її частині будинку, вона здійснювала її догляд та виховання в дитинстві (цю обставину в суді апеляційної інстанції визнала позивачка)), відсутність у них іншого житла, а також те, що прийнявши будинок у дар, тобто безоплатно набувши у власність майно, ОСОБА_1 знала про проживання в ньому відповідачів, зокрема ОСОБА_2 члена сім`ї колишнього власника цього житла, яка не має іншого житла, а також членів її сім`ї; ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які також власного житла не мають, а тому право позивачки на це майно не може бути захищено шляхом виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які внаслідок цього стануть безхатченками, що не є справедливим з урахуванням усіх обставин цієї справи.

За таких обставин апеляційний суд прийшов до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові, що у свою чергу тягне скасування додаткового рішення про стягнення з відповідачів витрат на професійну правничу допомогу на користь позивачки і додаткового обґрунтування скасування додаткового рішення не потребує.

Оскільки апеляційні скарги ОСОБА_3 , подані її представником адвокатом Виноградським А. П., підлягають задоволенню, то відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню сума судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 13 травня 2022 року, в розмірі 1261 грн 20 к.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 381 383 ЦПК України апеляційний суд,

постановив:

Апеляційні скарги представника ОСОБА_3 адвоката Виноградського А. П. задовольнити.

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 13 травня 2022 року та додаткове рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 04 липня 2022 року скасувати і постановити нове судове рішення.

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Вінницької районної державної адміністрації, Служба у справах дітей Вінницької міської ради, про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом виселення без надання іншого житла відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , 1261 (одну тисячу двісті шістдесят одну) грн 20 к. у відшкодування судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлено 08 вересня 2022 року.

Головуючий О. С. Панасюк

Судді: О. Ю. Береговий

Т. М. Шемета