ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2022 року

м. Хмельницький

Справа № 686/763/22

Провадження № 22-ц/4820/1273/22

Хмельницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Корніюк А.П. (суддя доповідач), П`єнти І.В., Талалай О.І., секретар судового засідання Журбіцький В.О.

за участю представника заінтересованих осіб ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 686/763/22 за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 травня 2022 року (суддя Заворотна О.Л., повний текст судового рішення складено 16 травня 2022 року) у справі за заявою ОСОБА_2 , заінтересовані особи Державна міграційна служба України, Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області про встановлення факту постійного проживання на території України.

Заслухавши доповідача, пояснення представника учасника справи, дослідивши доводи апеляційної скарги і матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

Звертаючись до суду ОСОБА_2 зазначала, що отримала відмову від Посольства України в Грецькій республіці щодо виготовлення паспорту громадянина України для виїзду закордон, у зв`язку із наявністю простроченого паспорту громадянина України для виїзду закордон № НОМЕР_1 від 07.02.1996 зразка колишнього СРСР. У зв`язку з фактичною втратою документів, що б підтверджували факт приналежності до громадянства України, вона неодноразово зверталася із запитами до органів державної влади, внаслідок чого отримала інформацію, яка підтверджує факт тривалого її проживання на території м. Хмельницького.

ОСОБА_2 зазначала, що через відсутність внутрішнього паспорту громадянина України, прострочення паспорту громадянина України для виїзду закордон, а також через відсутність домової книги/обліку зареєстрованих осіб в період з 24.08.1991 по 01.04.1994 вона не може підтвердити факт свого проживання на території України станом на 24.08.1991 або на день вступу в дію Закону України «Про громадянство» 13.11.1991.

Заявниця разом з уточненими позовними вимогами просила суд встановити юридичний факт її постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 за відсутності громадянства іншої держави, що є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до Закону України «Про громадянство України».

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 травня 2022 року заяву задоволено. Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Не погоджуючись із цим рішенням суду, Державна міграційна служба України оскаржила його в апеляційному порядку, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Так, апелянт вказує, що заявниця звернулася із заявою про встановлення юридичного факту з тих підстав, що вона постійно проживала на території України станом на 24.08.1991 за відсутності громадянства іншої держави, проте суд першої інстанції в мотивувальній частині судового рішення посилався на положення законодавства України щодо підстав набуття громадянства України за територіальним походженням. І, судом були враховані положення законодавства України щодо підстав саме набуття громадянства України за територіальним походженням та ухвалено рішення, яке породжує право на підтвердження належності до громадянства України.

Апелянт зазначає, що заявницею не надано доказів, які підтверджують факт втрати паспорта громадянина СРСР, а відповідно до довідки УДМС у Хмельницькій області від 23.06.2021 та Посольства України в Грецькій Республіці відсутні відомості для підтвердження належності до громадянства України та видачі паспорта громадянина УРСР. Крім того, надана заявницею довідка, з якої вбачається, що остання в період з 30.03.1995 по 08.07.2004 була зареєстрованою у м. Хмельницькому, підтверджує лише факт реєстрації, а не факт проживання. І висновок суду першої інстанції суперечить правовій позиції Верховного Суду України у справі № 740/4027/20 від 21.07.2021, згідно з якою працевлаштування не є беззаперечним доказом проживання заявника на території України.

Враховуючи вищезазначене, апелянт просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні заяви ОСОБА_2 відмовити.

Представниця Державної міграційної служби України та Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області апеляційну скаргу підтримала з підстав у ній зазначених.

ОСОБА_2 до суду не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, хоча в розумінні норм цивільного процесуального кодексу України повідомлена належним чином.

Колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. (ч. 1 ст. 263 ЦПК України).

Встановлено, що ОСОБА_2 звернулась до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України для встановлення належності до громадянства України на підставі статті 3 Закону України «Про громадянство України».

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 документована 17.09.1982 паспортом зразка 1974 року серії НОМЕР_2 , виданим 17.09.1982 Хмельницьким МВВС.

За інформацією відділу реєстрації місця проживання Управління з питань реєстрації Хмельницької міської ради № 2700/03-10 від 07.07.2021 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в період з 30.03.1995 по 08.07.2004 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.13).

Зі змісту повідомлення Державної міграційної служби України від 13.07.2021 № 6.3-5586/3.1-21 вбачається, що відомості щодо документування ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , паспортом для виїзду за кордон зразка колишнього СРСР серії 40 № 9269986 від 07.02.1996, відсутні, оскільки ДМС України повноваження з оформлення паспортів громадянина України для виїзду за кордон набула з 02.01.2013 (а.с.11).

Відповідно до інформації ТОВ «Завод АДВІС» за № 117 від 14.12.2021 ОСОБА_2 дійсно працювала на Хмельницькому заводі тракторних агрегатів з 19.07.1989 до 04.05.1992, що підтверджується копією наказу про прийняття на роботу № 369 від 19.07.1989, згідно якого ОСОБА_2 прийнята тимчасово на період відпустки по догляду за дитиною Гучок з 19.07.1989 на Хмельницький завод тракторних агрегатів на роботу санітарки няні дитсадка №36 та копією наказу № 307 від 21.05.1992 про припинення трудового договору, згідно якого ОСОБА_2 звільнена з займаної посади на Хмельницькому заводі тракторних агрегатів 04.05.1992 (а.с.20 -22).

Встановлюючи факт постійного проживання ОСОБА_2 на території України станом на 24 серпня 1991 року, суд першої інстанції виходив із його доведеності.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду, оскільки вони відповідають нормам матеріального і процесуального права та узгоджуються із матеріалами справи

Так, порядок розгляду в окремому провадженні справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, визначений главою 1 та 6 розділу IV ЦПК України.

У ч. 1 ст. 293 ЦПК України визначено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Згідно з пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: - усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; - особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Особи, зазначені у пункті 1 ч.1 цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України «Про громадянство України»).

Встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України.

Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України від 08 жовтня 1991 року № 1636-ХІІ «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року).

Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України» і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України.

Судова колегія вважає, що оскільки ОСОБА_2 звернулась до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України для встановлення належності до громадянства України, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вказаний факт підлягає встановленню на підставі ст. 293 ЦПК України та ст. 3 Закону України «Про громадянство України».

І такий висновок узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, що викладений у постановах від 24 лютого 2021 року у справі №522/20494/18, від 05 квітня 2021 року у справі №523/1407/19.

Згідно вимог підпункту «а» пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215/2001, встановлення належності до громадянства України стосується: громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні станом на 13 листопада 1991 року.

За змістом пункту 8 наведеного Порядку для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 України «Про громадянство України» особа, яка станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального органу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); в) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року.

У пункті 44 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента від 27 березня 2001 року № 215, встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 працювала на посаді санітарки-няні, що підтверджується копією трудової книжки, зокрема з 19 липня 1989 року до 04 травня 1992 року в Хмельницькому заводі тракторних агрегатів.

Апеляційний суд вважає, що вказані докази є належними, достатніми та підтверджують факт постійного проживання заявниці на законних підставах на території України станом на 24 серпня 1991 року, посилання апеляційної скарги на відсутність доказів на підтвердження факту постійного проживання заявника на території України станом на 24 серпня 1991 року є голослівними та недоведеними.

Згідно положень ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 80 ЦПК).

Суд першої інстанції, дослідивши обставини справи, надані сторонами докази та надавши їм відповідну правову оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення заяви про встановлення факту постійного проживання ОСОБА_2 на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи та застосованих норм матеріального права.

Безпідставним є посилання у апеляційній скарзі на неврахування судом першої інстанції висновків Верховного Суду, що викладені у постанові від 21 липня 2021 року у справі № 740/4027/20, оскільки фактичні обставини, предмет вимог та правове регулювання у цій справі і у справі, яка переглядається, відрізняються.

Так, Верховний Суд у постанові від 21 липня 2021 року у справі № 740/4027/20 погодився з висновком суду першої інстанції про те, що заявниця просила встановити факт постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, у зв`язку з працевлаштуванням її матері станом на лютий 1991 року палатною санітаркою у неврологічному відділенні Кримської обласної клінічної лікарні, що не може бути беззаперечним доказом проживання заявниці на території України, оскільки станом на 1991 рік вона була повнолітньою. Суд вважав, що не можливо встановити факт постійно проживання заявниці на території України станом на 1991 рік на підставі доказів, які не містять інформації щодо такого проживання саме відносно особи, яка безпосередньо звернулася із заявою про встановлення такого факту.

Таким чином, відсутні підстави вважати, що суд першої інстанції, не врахував висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладений у наведеній постанові Верховний Суду.

Порушень процесуального закону, які б були підставою для скасування рішення, судом першої інстанції не допущено.

Рішення суду ґрунтується на повно, всебічно досліджених матеріалах справи, постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав в межах доводів апеляційної скарги для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382 384, 389, 390 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 травня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 07 вересня 2022 року.

Судді А.П. Корніюк

І.В. П`єнта

О.І. Талалай