Постанова

Іменем України

14 вересня 2022 року

м. Київ

справа № 758/2186/20

провадження № 61-6827св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на постанову Київського апеляційного суду у складі колегії суддів: Стрижеуса А. М., Поливач Л. Д., Шкоріної О. І., від 29 червня 2022 року.

Зміст позовної заяви та її обґрунтування

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до

АТ КБ «ПриватБанк», в якому просив стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на його користь 2 147 635, 23 грн, з яких: 837 787, 25 грн - проценти по вкладу за період з 16 жовтня 2017 року по 04 вересня 2019 року, 188 136, 82 грн - 3 % річних за період з 19 лютого 2017 року по 04 вересня 2019 року за прострочення повернення вкладу, 661 759, 92 грн - інфляційні нарахування за період з лютого 2017 року по серпень 2019 року включно за прострочення повернення вкладу, 459 951, 24 грн - інфляційні нарахування за період з лютого 2017 року по січень 2020 року включно за прострочення сплати процентів.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначав, що 16 березня 2009 року між ОСОБА_2 і ПАТ КБ «Приватбанк» укладено договір № SAMDN7661 (вклад «Депозит VIP»).

15 жовтня 2017 року між ОСОБА_2 , як первісним кредитором, і ним, як новим кредитором, укладено договір відступлення прав вимоги за депозитним договором від 16 березня 2009 року № SAMDN7661 у загальному розмірі 4 061 920,23 грн, які складаються із суми вкладу та суми процентів, нарахованих по 15 жовтня 2017 року включно, а також угоду до зазначеного договору, за умовами якої новий кредитор одержав право вимагати від АТ КБ «ПриватБанк» виконання зобов`язань по сплаті суми процентів по вкладу за депозитним договором за весь період після 15 жовтня 2017 року до дати фактичного повернення вкладу, суми інфляційних нарахувань, 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а також суми штрафних санкцій (неустойки, штрафу, пені тощо), компенсацій і відшкодувань згідно із законодавством України за весь час прострочення виконання боржником зобов`язань за депозитним договором.

Посилався позивач також на те, що з метою одержання вкладу і процентів за депозитним договором він, як новий кредитор, звертався до відповідача як усно, так і письмово із заявами від 23 жовтня 2017 року та від 28 листопада 2019 року про сплату грошових коштів шляхом перерахування відповідних сум на його банківський рахунок, але банк проігнорував вказані звернення, у зв`язку із чим він звернувся до суду.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 12 квітня 2018 року у справі № 758/14151/17, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 07 серпня 2019 року, стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 2 469 253,43 грн - депозитний вклад,

1 592 666,80 грн - проценти за період з 17 березня 2014 року по 15 жовтня 2017 року.

З урахуванням наведеного, а також того, що сума вкладу та процентів, нарахованих станом на 15 жовтня 2017 року, була сплачена йому лише

04 вересня 2019 року внаслідок примусового виконання рішення суду органами державної виконавчої служби, ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача проценти, нараховані з 16 жовтня 2017 року по 04 вересня 2019 року, а також 3 % річних та інфляційні нарахування, передбачені частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, у межах останніх трьох років, які передували зверненню до суду із цим позовом.

Стислий виклад заперечень відповідача

Відповідач АТ КБ «ПриватБанк» заперечував проти задоволення позову, посилаючись на неправильність розрахункового періоду та помилковий розмір відсотків, які застосовувалися при розрахунку. Зазначав, що позивач звернувся із заявою про сплату грошових коштів за договором лише

23 жовтня 2017 року, а тому з урахуванням положень пункту 16 договору нарахування відсотків, передбачених статтею 1070 ЦК України, можливе лише з 26 жовтня 2017 року до 30 серпня 2019 року (дата списання коштів з банківського рахунка боржника). При цьому надав суду свій розрахунок процентів (за період з 16 жовтня 2017 року по 29 серпня 2019 року), 3 % річних (за період з 19 лютого 2017 року по 29 серпня 2019 року) та інфляційних нарахувань (за період з 18 лютого 2017 року по 29 серпня

2019 року - за прострочення повернення вкладу; та з 16 жовтня 2017 року по 29 серпня 2019 року - за прострочення сплати процентів).

Основний зміст та мотиви рішення суду першої інстанції

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 07 жовтня

2021 року, з урахуванням ухвали Подільського районногосуду міста Києва від 14 грудня 2021 року про виправлення описки, позовні вимоги ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» задоволено повністю.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суму грошових коштів у розмірі 2 147 635, 23 грн, з яких: 837 787, 25 грн - проценти по вкладу за період з 16 жовтня 2017 року по 04 вересня 2019 року;

188 136, 82 грн - три проценти річних за період з 19 лютого 2017 року по

04 вересня 2019 року за прострочення повернення вкладу; 459 951,24 грн - інфляційні нарахування за період з лютого 2017 року по січень 2020 року включно за прострочення сплати процентів; 661 759,92 грн - інфляційні нарахування за період з лютого 2017 року по серпень 2019 року включно за прострочення повернення вкладу.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що рішенням Подільського районного суду міста Києва від 12 квітня 2018 року у справі № 758/14151/17 встановлено факт прострочення повернення банком вкладу на суму

2 469 253,43 грн, розмір процентної ставки по вкладу - 18 %, правильність розрахунку простроченої суми процентів по вкладу за період з 17 березня 2014 року по 15 жовтня 2017 року, а тому з урахуванням того, що вклад знаходився у розпорядженні банку також після 15 жовтня 2017 року та повернутий позивачу лише 04 вересня 2019 року, на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню проценти за період з 16 жовтня 2017 року до 04 вересня 2019 року, а також 3 % річних та інфляційні нарахування, передбачені статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення повернення банком вкладу і сплати процентів за договором.

Основний зміст та мотиви рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 29 червня 2022 року апеляційну скаргу представника АТ КБ «ПриватБанк» - Тузової В. О. задоволено частково, рішення Подільського районного суду міста Києва від 07 жовтня 2021 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 3 % річних за прострочення повернення вкладу в сумі 188 136, 75 грн.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати за прострочення повернення вкладу в сумі 661 157, 92 грн.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати за прострочення повернення процентів в сумі 426 446, 41 грн.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення процентів по вкладу за період з 16 жовтня 2017 року по

04 вересня 2019 року та інфляційних втрат відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що задовольняючи позов у повному обсязі, суд першої інстанції не урахував, що договірні відносини між сторонами припинилися 26 жовтня 2017 року, а тому відсутні правові підстави для стягнення процентів за договором за ставкою в розмірі 18 %. Крім того, здійснивши свій розрахунок 3 % річних за прострочення повернення вкладу, інфляційних втрат за прострочення повернення вкладу, а також за прострочення сплати процентів в межах заявленого позивачем періоду, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність зміни зазначених сум, які стягнуті за рішенням суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції та узагальнені доводи особи, яка її подала

20 липня 2022 року АТ КБ «ПриватБанк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 29 червня 2022 року у частині задоволених позовних вимог та в цій частині повернути справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення заявник зазначає неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, вказавши, що суд апеляційної інстанції застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі

№ 6-1329цс16, постанові Верховного Суду від 12 серпня 2020 року у справі

№ 761/7165/17.

Зазначає, що суд апеляційної інстанції не увернув уваги на те, що

АТ КБ «ПриватБанк» виконав грошове зобов`язання 30 серпня 2019 року, а тому відсутні правові підстави для нарахування 3 % річних та інфляційних нарахувань за період з 30 серпня 2019 року по 04 вересня 2019 року. Крім того. Посилається на неправомірність нарахування інфляційних втрат за лютий 2017 року, оскільки з урахуванням позовної давності та дати подання позову (18 лютого 2020 року) стягнення зазначених втрат можливе лише з 18 лютого 2017 року, у зв`язку із чим індексація має застосовуватися з наступного місяця (з березня 2017 року).

Ухвалою Верховного Суду від 04 серпня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі №758/2186/20.

12 серпня 2022 року до Верховного Суду надійшла зазначена цивільна справа.

Ухвалою Верховного Суду від 06 вересня 2022 року справу призначено до судового розгляду колегією з п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу

У відзиві на касаційну скаргу представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 посилається на те, що доводи касаційної скарги є безпідставними, такими, що не спростовують правильних по суті висновків суду апеляційної інстанції. Зазначає про те, що суд апеляційної інстанції правильно визначив дату виконання відповідачем договірних зобов`язань (04 серпня 2019 року), оскільки саме цього дня грошові кошти надійшли на рахунок позивача. Зазначене відповідає положенням пункту 30.1 статті 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів», згідно з якими переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або видачі її у готівковій формі. Крім того, з огляду на відсутність заяви відповідача про застосування позовної давності безпідставними є доводи касаційної скарги щодо неправильного нарахування інфляційних втрат, починаючи з лютого 2017 року з посиланням на пропуск позовної давності.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

16 березня 2009 року у м. Севастополі АР Крим між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір банківського вкладу (вклад «Депозит VIP») зі змінами згідно з додатковою угодою від 16 березня

2009 року, за яким ОСОБА_2 розмістив на депозитному рахунку у

ПАТ КБ «ПриватБанк» вклад у сумі 345 170,23 грн під 18 % річних строком на 12 місяців з 16 березня 2009 року по 16 березня 2010 року включно. Нарахування процентів за вкладом здійснюється щомісячно. Умовами вказаного договору передбачено неодноразове автоматичне продовження його строку без явки клієнта до банку при відсутності заяви клієнта про повернення вкладу.

15 жовтня 2017 року між ОСОБА_2 (первісний кредитор) та ОСОБА_1 (новий кредитор) було укладено договір відступлення права вимоги, за яким ОСОБА_1 набув право вимоги за договором банківського вкладу (вклад «Депозит VIP») від 16 березня 2009 року, а саме право вимагати від ПАТ КБ «ПриватБанк» виконання грошових зобов`язань у загальному розмірі 4 061 920,23 грн, які складаються із суми вкладу та суми процентів по вкладу, нарахованих по 15 жовтня 2017 року включно, а також право звертатися в досудовому, позасудовому та судовому порядку з вимогою про виконання відповідачем грошового зобов`язання та інші права, які відповідно до законодавства України належать кредитору у зобов`язанні.

Крім того, 15 жовтня 2017 року ОСОБА_2 і ОСОБА_1 уклали угоду до договору відступлення права вимоги, за умовами якої новий кредитор одержав право вимагати від ПАТ КБ «Приватбанк» (боржника) виконання зобов`язань по сплаті суми процентів по вкладу за депозитним договором за весь період після 15 жовтня 2017 року до дати фактичного повернення вкладу боржником, суми інфляційних нарахувань, 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а також суми штрафних санкцій (неустойки, штрафу, пені тощо), компенсацій і відшкодувань згідно із законодавством України за весь час прострочення виконання боржником зобов`язань за депозитним договором.

У жовтні 2017 року первісний кредитор ОСОБА_2 направив ПАТ КБ «ПриватБанк» примірник договору відступлення права вимоги від 15 жовтня 2017 року та повідомлення від 19 жовтня 2017 року про відступлення права вимоги за договором № SAMDN7661 від 16 березня 2009 року, в якому, зокрема, просив сплатити вклад і проценти на користь ОСОБА_1 на банківський рахунок останнього, а ОСОБА_1 направив ПАТ КБ «ПриватБанк» заяву про сплату грошових коштів від 23 жовтня 2017 року, в якій також просив негайно сплатити на його банківський рахунок вклад та проценти за договором № SAMDN7661 (вклад «Депозит VIP») від 16 березня 2009 року у загальному розмірі 4 061 920,23 грн.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 12 квітня 2018 року у справі №758/14151/17, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 07 серпня 2019 року та постановою Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року, позов ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення грошових коштів за договором банківського вкладу задоволено. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1

2 469 253,43 грн - депозитний вклад, 1 592 666,80 грн - проценти за період з 17 березня 2014 року по 15 жовтня 2017 року за депозитним договором, а всього стягнути 4 061 920,23 грн.

Вклад та проценти, нараховані по 15 жовтня 2017 року, були сплачені ОСОБА_1 04 вересня 2019 року за результатами примусового виконання рішення суду органами державної виконавчої служби.

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За змістом положень статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду є, зокрема, відшкодування збитків та матеріальних втрат кредитора.

За змістом положень частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно з положеннями статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Ураховуючи, що касаційне провадження у справі, яка переглядається, відкрите за касаційною скаргою АТ КБ «ПриватБанк» про скарження судового рішення в межах задоволеної судом апеляційної інстанції частини позовних вимог ОСОБА_1 (стягнення 3 % річних та інфляційних нарахувань), оскаржуване судове рішення в силу вимог статті 400 ЦПК України переглядається лише у цій частині.

Статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три процента річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому три процента річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 ЦК України.

Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за весь час прострочення.

Відповідно до вимог частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний відшкодувати інфляційні втрати та три проценти річних від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів за користування боржником утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові за весь час прострочення, у тому числі і за час розгляду справи про стягнення основного боргу у судах та примусового виконання судового рішення.

Зазначене узгоджується із правовими висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 30 березня 2016 року у справі № 6-2168цс15, Великої Палати Верховного Суду у постановах від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18, від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 12 квітня 2018 року у справі №758/14151/17 про стягнення з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 депозитного вкладу та процентів за період з 17 березня 2014 року по 15 жовтня 2017 року підтверджує факт порушення банком грошового зобов`язання, яке виникло із березня 2014 року.

Суд апеляційної інстанції, урахувавши на підставі положень частини четвертої статті 82 ЦПК України преюдиційні обставини, встановлені рішенням Подільського районного суду м. Києва від 12 квітня 2018 року у справі №758/14151/17, дослідивши наявні у справі докази прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання, дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення на користь позивача сум, передбачених статтею 625 ЦК України.

Однак, визначаючи період прострочення виконання зобов`язання - по

03 вересня 2019 року, суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що боржник АТ КБ «ПриватБанк» 30 серпня 2019 року сплатив суму депозитного вкладу та процентів за договором банківського вкладу (вклад «Депозит VIP») від 16 березня 2009 року, а тому відсутні правові підстави для застосування до нього відповідальності за прострочення виконання грошового зобов'язання за період з 30 серпня 2019 року по 03 вересня 2019 року.

Відповідно до частин першої, другої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» грошові суми, стягнуті з боржника (у тому числі одержані від реалізації майна боржника), зараховуються на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця.

Стягувачу - фізичній особі стягнуті з боржника кошти перераховуються виконавцем на зазначений у заяві про примусове виконання рішення рахунок у банку або іншій фінансовій установі (заяві про зміну реквізитів рахунку у банку або іншій фінансовій установі) чи надсилаються на адресу стягувача поштовим переказом не пізніше наступного робочого дня з дня надходження таких коштів на депозитний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця.

Зазначені положення кореспондуються з пунктом 13 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 № 512/5, згідно з яким у разі наявності відомостей від стягувача про шляхи отримання ним коштів державний виконавець невідкладно після ознайомлення з інформацією про надходження коштів готує одне розпорядження (у тому числі за зведеним виконавчим провадженням), яким визначає належність указаних коштів та спосіб перерахування стягувачу, яке затверджується начальником органу державної виконавчої служби із зазначенням дати та скріплюється печаткою органу державної виконавчої служби. Підготовка розрахункових документів про перерахування коштів здійснюється відповідальною особою органу державної виконавчої служби невідкладно після отримання розпорядження державного виконавця.

Ураховуючи наведене, розмір 3 % річних за прострочення повернення вкладу за період з 19 лютого 2017 року по 29 серпня 2019 року складає 187 122,05 грн (2 469 256,43 грн*3%*922 дні прострочення/365/100).

При цьому з урахуванням методики розрахунку інфляційних втрат (лист Верховного Суду України від 03 квітня 1997 року № 62-97р), а також з огляду на заявлені позовні вимоги та дату погашення грошового зобов`язання

(30 серпня 2019 року) сума інфляційних нарахувань за прострочення повернення вкладу за період з 01 лютого 2017 року по 29 серпня 2019 року складає 661 157,92 грн, а сума інфляційних втрат за прострочення сплати процентів за період з 01 лютого 2017 року по 29 серпня 2019 року складає426 446,41 грн. Зазначений розрахунок інфляційних втрат співпадає з розрахунком суду апеляційної інстанції, який здійснено за період з

01 лютого 2017 року по серпень 2019 року, а тому з огляду на положення частини другої статті 410 ЦПК України колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваного судового рішення апеляційного суду в цій частині.

Безпідставними є доводи касаційної скарги щодо необхідності обрахунку індексу інфляції починаючи з березня 2017 року, з посиланням на пропуск позовної давності щодо зазначених вимог, оскільки відповідної заяви про застосування позовної давності АТ КБ «ПриватБанк» не заявляло.

За змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. А тому, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов поза межами позовної давності (частина третя статті 267 ЦК України).

Суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права (частина перша статті 412 ЦПК України).

З огляду на наведене, касаційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» підлягає задоволенню частково, а оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції - зміні, шляхом зменшення суми 3 % річних, які підлягають стягненню з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 з 188 136,75 грн до 187 122,05 грн.

Крім того, підлягає зміні оскаржуване судове рішення і в частині розподілу судових витрат (стягнення судового збору у дохід держави та компенсації судового збору за рахунок держави), оскільки суду касаційної інстанції проводить перерозподіл судових витрат.

Згідно з положеннями частин першої, пункту 3 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі часткового задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК Українисуд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За результатами розгляду справи позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню на 59,35 %. Відповідно у задоволенні 40,65 % позовних вимог відмовлено.

Ураховуючи межі касаційного оскарження, зменшення суми 3 % річних за прострочення повернення вкладу з 188 136,75 грн до 187 122,05 грн і залишення без змін судового рішення у частині стягнення інфляційних втрат, касаційна скарга задоволена на 0,08 %.

Беручи до уваги положення статті 141 ЦПК України, сума судового збору, яка підлягає поверненню відповідачу у порядку розподілу судових витрат, складає: 15 765,00 грн (сплачений судовий збір у суді апеляційної інстанції) х 40,65 % + 21 020,00 грн (сплачений судових збір у суді касаційної інстанції) х 0,08 % % - 10 510,00 грн (несплачений судовий збір у суді першої інстанції) х 59,35 % = 6 408,47 + 16,82- 6 237, 69 = 187,60 грн.

Керуючись статтями 402, 409, 412, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на постанову Київського апеляційного суду від 29 червня 2022 року задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 29 червня 2022 року змінити в частині стягнення з акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 3 % річних за прострочення повернення вкладу, зменшивши їх суму з 188 136 (сто вісімдесят вісім тисяч сто тридцять шість) грн 75 коп. до 187 122 (сто вісімдесят сім тисяч сто двадцять дві) грн 05 коп., а також в частині розподілу судових витрат.

Компенсувати акціонерному товариству комерційний банк «ПриватБанк» за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, 187 грн 60 коп. судового збору за результатами розгляду справи у судах першої, апеляційної і касаційної інстанцій.

В іншій частині постанову Київського апеляційного суду від 29 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович