Справа № 132/1289/21
Провадження № 2/132/65/22
РІШЕННЯ

Іменем України

30.08.2022 місто Калинівка

Калинівський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Павленко І.В.,

за участю секретаря судового засідання Олійник Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Калинівка за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАС АГРО ЗАХІД» до ОСОБА_1 , Фермерського господарства «СВК Надія», про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки 30 від 17.12.2020 року, скасування його реєстрації та визнання укладеною додаткової угоди про поновлення договору оренди землі від 05.08.2010 року,-

ВСТАНОВИВ:

21.04.2021 до Калинівського районного суду Вінницької області звернулося ТОВ «Надія Агро» із вказаним позовом, в якому просить: 1) визнати недійсним укладений 17.12.2020 між ОСОБА_1 та ФГ «СВК Надія» договір оренди земельної ділянки площею 3,2727 га із кадастровим номером :02:002:0109, яка знаходиться на території Новогребельської сільської ради Калинівського району Вінницької області, та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 55970490 від 28.12.2020 державного реєстратора Черепашинецької сільської ради Калинівського району Вінницької області; 2) поновити договір оренди земельної ділянки від 05.08.2010, предметом якого є земельна ділянка площею 3,2727 га, кадастровий номер :02:002:0109, яка знаходиться на території Новогребельської сільської ради Калинівського району Вінницької області, шляхом визнання укладеною додаткової угоди на відповідних умовах; 3) відшкодувати понесені судові витрати. В обґрунтування цих вимог позивач зазначає, що 05.08.2010 між СВК «Надія» (правонаступником якого є ТОВ «Надія Агро») та ОСОБА_1 укладено договір оренди земельної ділянки площею 3,2727 га із кадастровим номером :02:002:0109, строком на 10 років, який був зареєстрований у Вінницькій регіональній філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах, про що в Державному реєстрі земель вчинено запис від 15.12.2010 за № 57. Виходячи з цього, даний договір діє до 15.12.2020, в межах якого ТОВ «Надія Агро» має право самостійно господарювати на земельній ділянці ОСОБА_1 в обсязі встановленому договором. На протязі усього строку користування спірною земельною ділянкою, позивач належним чином виконував усі взяті на себе зобов`язання, зокрема: земельну ділянку використовував виключно за цільовим призначенням; дотримувався екологічної безпеки землекористування та збереження родючості ґрунтів; своєчасно та у повному обсязі здійснював виплату орендної плати за користування земельною ділянкою. З метою використання свого переважного права щодо поновлення Договору оренди на новий строк, ТОВ «Надія Агро» у строки встановлені Законом України «Про оренду землі» та договором оренди, а саме 16.11.2020 направило ОСОБА_1 лист-повідомлення щодо поновлення Договору оренди з проектом додаткової угоди до Договору оренди. У зв`язку із змінами у законодавстві, позивач запропонував відповідачу викласти текст угоди у новій редакції, згідно якої збільшено орендну плату з 3% від нормативної грошової оцінки землі до 18,5%, за один повний календарний рік користування. ОСОБА_1 лист-повідомлення отримав, однак відповіді на нього не надав. Спірна земельна ділянка ОСОБА_1 не передавалася, акт-приймання передачі не укладався. Разом із цим, перевіряючи інформацію, що міститься у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, позивач 05.03.2021 дізнався, що проведено реєстрацію права оренди на цю ділянку за ФГ «СВК Надія», на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 39954414 від 17.12.2020 державного реєстратора Черепашинецької сільської ради Калинівського району Вінницької області Демко С.В. Такі дії відповідачів вважає незаконними та такими, що грубо порушують переважне право позивача на поновлення на новий строк Договору оренди землі від 05.08.2010, закріплене ст.33 Закону України «Про оренду землі», ст.777 ЦК України та п.8 Договору оренди. Оскільки договір оренди від 17.12.2020, укладений між ОСОБА_1 та ФГ «СВК Надія» є таким, який укладено з порушенням вимог законодавства, а тому підлягає визнанню недійсним, оскільки ОСОБА_1 була порушена процедура реалізації переважного права позивача на поновлення договору відповідно до вимог ст.33 Закону України «Про оренду землі». ОСОБА_1 , як орендодавець за Договором оренди, не виконав установленого ч.5 ст.33 Закону України «Про оренду землі» обов`язку у місячний термін розглянути лист-повідомлення ТОВ «Надія Агро». Позивач вважає, що відновлення його порушеного переважного права на поновлення Договору оренди повинно бути реалізоване шляхом визнання укладеною Додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки від 05.08.2010, на умовах Додаткової угоди, проект якої надсилався разом з листом про поновлення договору. Разом з тим, визнання недійсним Договору оренди земельної ділянки від 17.12.2020 та зобов`язання ОСОБА_1 укласти з ТОВ «Надія Агро» договір оренди земельної ділянки не відновить в повній мірі порушені права позивача, оскільки на підставі спірного договору державним реєстратором Черепашинецької сільської ради Калинівського району Вінницької області 28.12.2020 винесено рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 55970490, згідно з яким за ФГ «СВК Надія» зареєстровано право оренди на земельну ділянку, а відтак позивач не зможе зареєструвати своє право оренди на спірну земельну ділянку. Визнання вказаного рішення протиправним та скасування є похідним від визнання недійсним незаконного оспорюваного договору. Наявність даного рішення порушує право позивача на реєстрацію у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень за собою права оренди земельної ділянки.

Даний позов на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Калинівського районного суду Вінницької області від 21.04.2021, переданий на розгляд судді Павленко І.В.

Ухвалою судді Калинівського районного суду Вінницької області Павленко І.В. від 26.04.2021 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Надія Агро» до ОСОБА_1 , Фермерського господарства «СВК Надія», про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки 30 від 17.12.2020 року, скасування його реєстрації та визнання укладеною додаткової угоди про поновлення договору оренди землі від 05.08.2010 року залишено без руху.

Ухвалою судді Калинівського районного суду Вінницької області Павленко І.В. від 11.05.2021 відкрито провадження у зазначеній справі та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Крім того, ухвалою судді Калинівського районного суду Вінницької області Павленко І.В. від 11.05.2021 повернуто Товариству з обмеженою відповідальністю «Надія Агро» заяву про забезпечення позову у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Надія Агро» до ОСОБА_1 , Фермерського господарства «СВК Надія», про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки 30 від 17.12.2020 року, скасування його реєстрації та визнання укладеною додаткової угоди про поновлення договору оренди землі від 05.08.2010 року.

Відповідач ОСОБА_1 із відзивом на позовну заяву до суду не звертався, що відповідно до вимог ч.8 ст.178 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи за наявними матеріалами.

Відповідач ФГ «СВК Надія» в особі представника - адвоката Якименко О.О. звернулось до суду із відзивом на позов (зареєстрованим 18.06.2021 за вх. № 6134/21), в якому просить у задоволенні позовних вимог позивачу відмовити, оскільки ним не дотримані умови ч. 2 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» щодо направлення орендодавцю повідомлення про пролонгацію договору на новий строк. Крім цього, додаткова угода до Договору оренди землі містить змінені істотні умови, які непогоджені сторонами та суттєво погіршують правове становище орендодавця. Крім того, ОСОБА_1 до закінчення терміну дії договору, повідомляв орендаря про небажання продовжувати його на новий строк.

Ухвалою суду від 22.02.2022 залучено до участі у справі № 132/1289/21 правонаступника позивача ТОВ «Надія Агро» - ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД».

Ухвалою суду від 08.06.2022 закрито підготовче провадження у справі, призначено її до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні.

Представник позивача ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД» - Гула А.А. в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, викладені в позовній заяві, та просив їх задовольнити, з підстав, зазначених в ній.

Представник ФГ «СВК НАДІЯ» - адвокат Якименко О.О. в судовому засіданні заперечував протии задоволення позову з підстав, наведених у відзиві від 18.06.2021.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, надав суду заяву за вх. 4493/22 від 08.07.2022 про розгляд справи за його відсутності, в задоволенні позову просить відмовити з тих підстав, що позивачем не дотримані умови ч. 2 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» щодо направлення орендодавцю повідомлення про пролонгацію договору на новий строк, додаткова угода до Договору оренди землі містить змінені істотні умови, які непогоджені сторонами. Крім того, зазначив, що він до закінчення терміну дії договору, повідомляв орендаря про небажання продовжувати його на новий строк.

Заслухавши пояснення представника ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД» - Гули А.А. та представника ФГ «СВК НАДІЯ» - адвоката Якименко О.О., дослідивши докази, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 3,2727 га, яка розташована на території Новогребельської сільської ради Калинівського району Вінницької області, цільовим призначенням якої є ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :02:002:0109, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 247091204 від 05.03.2021.

05.08.2010 між СВК «Надія» (правонаступником якого є ТОВ «Надія Агро», правонаступником якого є ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД) та ОСОБА_1 укладено договір оренди земельної ділянки площею 3,2727 га із кадастровим номером :02:002:0109, відповідно до умов якого ОСОБА_2 надав, а СВК «Надія» прийняло в строкове платне користування зазначену земельну ділянку строком на 10 років, який був зареєстрований у Вінницькій регіональній філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах, про що в Державному реєстрі земель вчинено запис від 15.12.2010 за № 57.

Відповідно до п.43 «Прикінцеві положення» вказаного Договору оренди землі від 05.08.2010, він набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації.

Згідно з ч. 3 ст. 640 ЦК України (в редакції, що діяла на час укладення договору оренди землі від 05.08.2010) договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Частиною 1 ст. 210 ЦК України передбачено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Відповідно до ч. 2 ст. 792 ЦК України, відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Спеціальним законом, який регулює відносини, пов`язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі».

Відповідно до статтей 18 і 20 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Державна реєстрація договорів оренди землі проводиться у порядку, встановленому законом.

Набрання договором чинності є моментом у часі, коли починають діяти права та обов`язки по договору, тобто коли договір (як підстава виникнення правовідносин та письмова форма, в якій зафіксовані умови договору) стає правовідносинами, на виникнення яких було спрямоване волевиявлення сторін.

Укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Право оренди земельної ділянки виникає з дня державної реєстрації цього права відповідно до закону, що регулює державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

16.03.2010 набрав чинності Закон України від 11.02.2010 № 1878- VІ «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших законодавчих актів України», яким статті 18 та 20 Закону України «Про оренду землі» виключені, а стаття 6 доповнена частиною п`ятою, згідно з якою право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Отже, строк дії договору оренди землі починається після набрання ним чинності, тобто після державної реєстрації, а не з моменту його укладення.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України, зокрема, у постановах: від 18 січня 2017 року у справі № 6-2777цс16 та від 07 червня 2017 року у справі № 6-872цс17, а також постановах Верховного Суду від 07 березня 2018 року у справі №702/764/16-ц, від 22 листопада 2018 року у справі №704/1413/16-ц.

По справі встановлено, що договір оренди земельної ділянки б/н від 05.08.2010 було зареєстровано у Вінницькій регіональній філії ДП «Центр державного земельного кадастру при Державному комітету України по земельних ресурсах», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 15.12.2010 за № 57.

У матеріалах справи відсутні відомості щодо розірвання чи припинення дії договору оренди землі, укладеного 05.08.2010 між СВК «Надія» та ОСОБА_1 .

З огляду на викладене строк дії договору оренди земельної ділянки, укладеного 05.08.2010 між СВК «Надія» та ОСОБА_1 , розпочався з моменту його державної реєстрації, тобто - з 15.12.2010, та є чинним протягом 10 років з дня його державної реєстрації, тобто - до 15.12.2020, що було погоджено сторонами під час укладення цього договору (п. 8 та п. 43 Договору).

Відповідно до змісту п.8 Договору оренди землі б/н від 05.08.2010, після закінчення строку договору Орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі Орендар повинен не пізніше, ніж за тридцять днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово Орендодавця про намір продовжити його дію.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Частиною першою статті 3 Цивільного Кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що загальними засадами цивільного законодавства є: неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; свобода договору; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Частинами першою-другою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до частини першої статті 407 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (далі - землекористувач).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Частиною першою статті 792 ЦК України визначено, що за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату.

Відповідно до частини першої статті 78 Земельного Кодексу України (далі - ЗК України) право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Відповідно до статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно статті 90 ЗК України визначено, що власники земельних ділянок мають право на відшкодування збитків у випадках, передбачених законом. Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Згідно пункту «г» частини першої статті 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів.

Держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; відшкодування заподіяних збитків (стаття 152 ЗК України).

Частиною першою статті 153 ЗК України встановлено, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Статтею 13 Закону України «Про оренду землі» визначено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до статті 31 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі припиняється в разі: закінчення строку, на який його було укладено.

По закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов`язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі) (частина перша статті 33 Закону України «Про оренду землі»).

Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі. До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проект додаткової угоди (частини друга та третя статті 33 Закону України «Про оренду землі»).

При поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється (частина четверта статті 33 Закону України «Про оренду землі»).

Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення (частина п`ята статті 33 Закону України «Про оренду землі»).

У разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі, такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором (частина шоста статті 33 Закону України «Про оренду землі»).

Додаткова угода до договору оренди землі про його поновлення має бути укладена сторонами у місячний строк в обов`язковому порядку. Відмова, а також наявне зволікання в укладенні додаткової угоди до договору оренди землі може бути оскаржено в суді (частини вісім та дев`ять статті 33 Закону України «Про оренду землі»).

У разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобов`язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором. Орендар не має права утримувати земельну ділянку для задоволення своїх вимог до орендодавця (частина перша статті 34 Закону України «Про оренду землі»).

Тобто, реалізація переважного права на поновлення договору оренди, яка передбачена частиною першою статті 33 Закону України «Про оренду землі», можлива лише за умови дотримання встановленої цією нормою процедури і строків.

Для застосування частини першої статті 33 Закону України «Про оренду землі» та визнання за орендарем переважного права на поновлення договору оренди згідно з частинами 2-5 цього Закону необхідно встановити такі юридичні факти: орендар належно виконує свої обов`язки за договором; орендар до закінчення строку дії договору повідомив орендодавця в установлені строки про свій намір скористатися переважним правом укладення договору на новий строк; до листа-повідомлення орендар додав проект додаткової угоди; орендодавець протягом місяця не повідомив орендаря про наявність заперечень та своє рішення.

Для поновлення договору оренди землі з підстав, передбачених частиною шостою статті 33 Закону України «Про оренду землі», необхідна наявність таких юридичних фактів: орендар належно виконує свої обов`язки за договором оренди; до закінчення строку дії договору він повідомив орендодавця в установлені строки про свій намір скористатися переважним правом на укладення договору на новий строк; до листа-повідомлення орендар додав проект додаткової угоди, продовжує користуватись виділеною земельною ділянкою; орендодавець письмово не повідомив орендаря про відмову в поновленні договору оренди.

Аналогічні висновки Великої Палати Верховного Суду містяться у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 594/376/17-ц (провадження № 14-65цс18), постановах Верховного Суду України від 25 лютого 2015 року (провадження № 6-219цс14 та № 6-10цс15) та від 18 березня 2015 року (провадження № 6-3цс15 і № 6-4цс15).

Такий висновок відповідає вимогам абзаців 6-8 статті 33 Закону України «Про оренду землі», зі змісту яких вбачається, що у разі, якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди, а орендодавець протягом одного місяця після закінчення строку договору не надіслав листа-повідомлення про заперечення у поновленні договору, то необхідно у випадку поновлення договору оренди землі в обов`язковому порядку укласти протягом місяця додаткову угоду про поновлення договору оренди землі.

Тобто, за будь-яких обставин, в обов`язковому порядку продовження чи поновлення договору оренди землі відбувається за укладення сторонами додаткової угоди.

Судом встановлено, що ТОВ «Надія Агро» ці вимоги статті 33 Закону України «Про оренду землі» не дотримало, зокрема повідомлення про намір продовжити дію Договору оренди землі б/н від 05.08.2010, орендарем направлено на адресу орендодавця лише 16.11.2020.

Більш того, до закінчення терміну дії Договору оренди землі б/н від 05.08.2010, ОСОБА_1 на ім`я ТОВ «Надія Агро» подавав заяву-повідомлення про небажання продовжувати дію вказаного договору.

Так, 28.01.2020 ОСОБА_1 на ім`я ТОВ «Надія Агро» подав заяву-повідомлення про небажання продовжувати дію Договору оренди землі б/н від 05.08.2010, який отримано орендарем 28.01.2020 за вх. №59, про що свідчить засвідчуваний напис уповноваженої особи ТОВ «Надія Агро» на копії цього листа.

Таким чином, ОСОБА_1 до закінчення строку дії Договору оренди землі б/н від 05.08.2010 повідомив ТОВ «Надія Агро» про небажання продовжувати термін дії вказаного договору оренди. Така заява є достатнім підтвердженнями відмови орендодавця від подальшої пролонгації відповідного договору на новий строк.

Відповідно до п. 37 Договору оренди землі б/н від 05.08.2010, дія договору припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено.

Згідно п. 36 Договору оренди землі б/н від 05.08.2010, зміна умов договору здійснюється у письмовій формі за взаємною згодою сторін. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору спір розв`язується у судовому порядку.

Згідно частини третьої статті 33 Закону України «Про оренду землі» договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

У разі поновлення договору оренди землі умови договору можуть бути змінені за згодою сторін з укладенням додаткової угоди. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати чи інших істотних умов договору, переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється.

Проект додаткової угоди до Договору оренди землі б/н від 05.08.2010 був направлений орендарем на адресу орендодавця лише 16.11.2020, зміст якої містить інші умови, ніж сам договір оренди, зокрема товариством запропоновано змінити розмір орендної плати. На зміну вказаних істотних умов договору необхідна згода сторін (частина четверта статті 33 Закону України «Про оренду землі). Між сторонами такої згоди досягнуто не було, відповідач ОСОБА_1 відмовив у продовженні дії Договору оренди землі б/н від 05.08.2010, а тому ТОВ «Надія Агро» втратило своє право на поновлення договору оренди земельної ділянки.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 05 грудня 2018 року по справі № 395/167/17.

Виходячи із встановлених судом обставин у справі та вимог закону, позовна вимога про поновлення договору оренди землі шляхом укладення додаткової угоди до Договору оренди землі б/н від 05.08.2010, на відповідних умовах, не підлягає до задоволення.

В межах заявлених позовних вимог встановлено, що після закінчення строку дії Договору оренди землі б/н від 05.08.2010, ОСОБА_1 уклав 17.12.2020 договір оренди належної йому земельної ділянки площею 3,2727 га із кадастровим номером :02:002:0109, яка знаходиться на території Новогребельської сільської ради Калинівського району Вінницької області, із ФГ «СВК Надія», який був зареєстрований 28.12.2020 за рішенням державного реєстратора Черепашинецької сільської ради Калинівського району Вінницької області Демко С.В. за індексним номером 55970490.

Відповідно до положень статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною третьою цієї статті передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Судом встановлено, що ТОВ «Надія Агро» втратило право на поновлення Договору оренди землі б/н від 05.08.2010 на новий строк, а тому його право зазначеним договором не порушені, оскільки спірна земельна ділянка передавалась у користування ФГ «СВК Надія» вже після закінчення дії Договору оренди землі б/н від 05.08.2010, а відтак підстав для визнання його недійсним суд не вбачає.

З урахуванням викладеного, не підлягає до задоволення і вимога про скасування рішення державного реєстратора Черепашинецької сільської ради Калинівського району Вінницької області Демко С.В. від 28.12.2020 за індексним номером 55970490.

Слід також зауважити, що рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. Тому, належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права (частини 2 статті 26 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Такий висновок узгоджується із правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 вересня 2018 року у справі № 915/127/18 (провадження № 12-184гс18), та у постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а (провадження № 11-474апп19).

Частиною 5 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Згідно з ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

Ухвалюючи рішення, суд відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, зобов`язаний вирішити питання щодо розподілу судових витрат, понесених сторонами у справі. У зв`язку з відмовою в задоволенні позову, судові витрати, понесені позивачем, не підлягають стягненню з відповідачів.

Згідно ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу.

Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку (дії) бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.ч.5,6 ст.137 ЦПК України).

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу адвокатом Якименко О.О. було надано: ордер серія ВН №179657 від 28.05.2021, виданий на підставі договору про надання правової допомоги № б/н від 05.05.2021 (а.с. 95); квитанцію № б/н від 05.05.2021 про сплату ФГ СВК «Надія» 10000 грн за надання правової допомоги (а.с. 142 (а)), довідку щодо опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги від 07.12.2021 (а.с. 143).

Згідно детального опису робіт, адвокатом Якименко О.О. була надана наступна правнича допомога: вивчення матеріалів справи 10 годин; підготовчка та складання відзиву на позов 10 годин.

При цьому суд звертає увагу, що представником позивача Гулою А.А. заявлено клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу з тієї підстави, що заявлена сума витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 грн не відповідає критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з обставин справи.

У пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц вказано, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

З урахуванням наведеного та встановлених у справі обставин, надання представником позивача обґрунтованої невідповідності заявлених представникаом відповідача ФГ СВК «Надія» адвокатом Якименко О.О. витрат на професійну правничу допомогу критеріям, визначеним ст. 137 ЦПК України, враховуючи співмірність витрат зі складністю справи та із наданим адвокатом обсягом послуг, суд дійшов висновку, що критерію реальності витрат на правову допомогу, розумності їхнього розміру відповідає сума витрат на професійну правничу допомогу, надану ФГ СВК «Надія», у розмірі 4000 грн.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Керуючись ЗУ «Про оренду землі», ст.ст.141, 246, 259, 268, 354 ЦПК України, суд-

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАС АГРО ЗАХІД» до ОСОБА_1 , Фермерського господарства «СВК Надія», про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки 30 від 17.12.2020 року, скасування його реєстрації та визнання укладеною додаткової угоди про поновлення договору оренди землі від 05.08.2010 року відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАС АГРО ЗАХІД» на користь Фермерського господарства «СВК Надія» 4000 (чотири тисячі ) гривень судових витрат на професійну правничу допомогу.

Судові витрати позивача по сплаті судового збору залишити за ним.

Повний текст рішення складено 8 вересня 2022 року.

Рішення суду може бути оскаржене до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя