РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 вересня 2022 року

м. Рівне

Справа № 569/22682/19

Провадження № 22-ц/4815/1029/22

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Шимківа С.С.,

суддів: - Боймиструка С.В., Гордійчук С.О.,

секретар судового засідання - Ковальчук Л.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 26 травня 2022 року (ухвалене у складі судді Гордійчук І.О.) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення від права спадкування,-

в с т а н о в и в :

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , яким просила суд усунути останнього від права на спадкування після смерті його батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позову зазначає, що вона з 2006 року перебувала з ОСОБА_3 у фактичних шлюбних стосунках. На початок їхнього спільного проживання вона запитувала ОСОБА_3 , чому син ОСОБА_2 не приходить до нього, не спілкується, на що той пояснив, що вони посварилися, бо син вимагав, щоб він продав квартиру та віддав синові гроші. Таким чином, вона з відповідачем особисто не знайома, жодного разу його не бачила. У 2018 році ОСОБА_5 почав дуже хворіти, вони почали ходити в лікарню, вона доглядала за ним. Коштів на лікування не вистачало, він потребував сторонньої допомоги. ОСОБА_3 телефонував синові, з проханням допомогти, однак відповідач відмовився. ЇЇ дочка стала шукати відповідача в соціальних мережах, і коли знайшла його, написала повідомлення, щоб він прийшов до батька, бо той дуже хворий. Ніяких реакцій з боку відповідача не було. На її прохання, родичі ОСОБА_6 дзвонили до відповідача, повідомляли про батька, він не відгукувався. ІНФОРМАЦІЯ_1 коли ОСОБА_3 помер, вона намагалася зв`язатися з відповідачем, родичі повідомляли його, що батько помер, але на похорон він не прийшов. Після смерті чоловіка вона звернулася до нотаріуса щоб оформити спадкове майно, на що нотаріус повідомила, що син ОСОБА_2 подав заяву про прийняття спадщини після смерті батька. ЇЇ обурила ця ситуація, оскільки відповідач не надавав спадкодавцеві догляду, якого він потребував, відповідач самоусунувся від допомоги батькові, тягар догляду ліг на неї. Відповідач мав усі можливості надавати допомогу спадкодавцю, однак від цього ухилився, що є підставою для усунення його від права на спадкування. Просить позовні вимоги задовольнити та усунути відповідача від спадкування.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 26 травня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення від права спадкування - відмовлено.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції керувався тим, що позивачем не надано, а судом не здобуто доказів, які б свідчили про ухилення відповідача від надання допомоги спадкодавцю та не доведено, що він вчиняв умисні дії чи бездіяв з метою ухилитися від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, у зв`язку з чим місцевий суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Не погоджуючись із рішенням місцевого суду, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку.

У поданій апеляційній скарзі покликається на обставини, які наведені у позовній заяві. Додатково наголошує, що допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 пояснили, що вона проживала разом з померлим однією сім`єю вже довгий період. Перед смертю ОСОБА_3 хворів, не міг самостійно про себе дбати і вона забезпечувала йому належний догляд, а після цього - самостійно займалася похованням. При цьому, свідки пояснили, що відповідач життям батька не цікавився і нічим йому не допомагав. Натомість, свідки, які були допитані судом за клопотанням відповідача, на її думку, нічого по суті спору не пояснили. Вказані особи були у дружніх стосунках з відповідачем і про його відносини з батьком їм відомо лише зі слів самого відповідача. Також судом не було надано належної оцінки поясненням самого відповідача, який стверджує, що до останнього в нього з батьком були хороші стосунки, але при цьому йому не було відомо про його поховання.

З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухваливши нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

За змістом п. 2 ч. 3 ст. 223 ЦПК України якщо належним чином повідомлений учасник справи або його представник повторно не з`явилися в судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків (ч.ч. 4, 5 ст. 12 ЦПК України).

У постанові від 28 жовтня 2021 року (справа № 465/6555/16-ц) Верховний Суд вказав, що позивач є ініціатором судового розгляду справи, оскільки саме він звертається до суду із позовами про захист його порушених прав і інтересів. Такий статус накладає на вказаного учасника справи певні обов`язки за порушення яких суд може прийняти несприятливе для позивача рішення. Позивач, у будь-якому випадку зобов`язаний з`являтися до суду не зважаючи на наявність поважних причин для неявки.

Сторона позивача, яка подала апеляційну скаргу, повторно не з`явилася в судове засідання апеляційного суду.

Заслухавши думку сторін, враховуючи, що подальше затягування судового розгляду призведе до порушення прав інших учасників справи та до порушення розумного строку розгляду даної справи, колегія суддів вважає за можливе здійснити розгляд справи за відсутності позивача.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є сином ОСОБА_3 .

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у віці 72 роки, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 .

Смерть ОСОБА_3 настала від легенево-серцевої недостатності, двобічної гнійної бронхопневмонії, що вбачається з лікарського свідоцтва про смерть №356 від 01.07.2019 року.

З висновку експерта №17 від 12.04.2021 року вбачається, що оцінюючи дані медичних документів, а саме відсутність клінічних симптомів та захворювань, які беззаперечно перешкоджають самостійній руховій активності людини, судово-медична експертна комісія прийшла до висновку, що ОСОБА_3 у період часу з 15.01.2014 року до 18.06.2019 року міг забезпечувати свої щоденні побутові потреби життєдіяльності. Але, враховуючи встановлену причину смерті, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1 від двобічної гнійної плевропневмонії, протікання якої супроводжувалося різким погіршенням загального стану, підвищенням температури тіла, розвитком дихальної недостатності різного ступеня, експертна комісія не виключає, що в період після 18.06.2019 року до настання смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 для підтримання належної якості життя, яка в кожному випадку визначається індивідуально, міг потребувати сторонньої допомоги та догляду.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 04 грудня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено. Встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 2006 року по 30 червня 2019 року.

З Інформаційної довідки із Спадкового реєстру 58805925 від 18.12.2019 року вбачається, що після смерті ОСОБА_3 Першою Рівненською державною нотаріальною конторою заведена спадкова справа 6503060 від 11.11.2019 року.

З матеріалів справи вбачається, що поховання ОСОБА_3 здійснила ОСОБА_1 , що підтверджується договорами замовлень на організацію та проведення поховань від 01.07.2019 та квитанцією до прибуткового касового ордера від 01.07.2019 року.

Спір між сторонами виник з приводу спадкування майна після смерті ОСОБА_3 .. Позивач вважає, що відповідач повинен бути усунений від спадкування після смерті батька, оскільки ухилявся від надання допомоги спадкодавцю, який перебував у безпорадному стані.

Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ч.3, 5, 6 ст.1224 ЦК України не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом.

За рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Положення цієї статті поширюються на всіх спадкоємців, у тому числі й на тих, хто має право на обов`язкову частку у спадщині, а також на осіб, на користь яких зроблено заповідальний відказ.

Згідно ст. 1261 ПК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Тлумачення частини п`ятої статті 1224 ЦК України дозволяє зробити висновок, що усунення від права на спадкування за законом можливе за наявності таких умов: ухилення спадкоємця від надання допомоги спадкодавцеві при наявності у нього можливості її надання; перебування спадкодавця у безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.

До предмету доказування за такою вимогою (ч. 5 ст. 1224 ЦК) відноситься безпорадний стан спадкодавця, потреба в отриманні допомоги, винний характер ухилення від надання допомоги з боку спадкоємця.

У пункті 6 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

При вирішенні справи про усунення від спадкування, суд повинен встановити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи щодо якої заявлено вимогу про усунення від спадкування.

Для ухвалення рішення про усунення від спадкування у справі повинні бути надані належні, допустимі та беззаперечні докази, які б свідчили про те, що спадкодавець потребував допомоги відповідача, а останній мав можливість її надати, проте ухилявся від обов`язку щодо її надання.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю.

Тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

Крім цього, підлягає з`ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу.

Таким чином, для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування на підставі ч. 5 ст. 1224 ЦК має значення сукупність обставин, а саме: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, можливість її надання цією особою, перебування спадкодавця в безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.

Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів спадкоємець може бути усунений від спадкування.

Спадкодавець ОСОБА_3 був особою похилого вік (на момент смерті їй виповнилось 72 років) та мав незадовільний стан здоров`я.

За змістом висновку експерта №17 від 12.04.2021 року, ОСОБА_3 у період часу з 15.01.2014 року до 18.06.2019 року міг забезпечувати свої щоденні побутові потреби життєдіяльності.

З 2006 року ОСОБА_3 проживав разом із ОСОБА_1 , яка здійснювала за ним догляд до настання смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Разом з цим, заявляючи вимоги про усунення відповідача від права спадкування після смерті батька, ОСОБА_1 не довела належними, допустимими та беззаперечними доказами, що ОСОБА_3 при житті потребував допомоги саме від відповідача, звертався до нього по допомогу, а той будучи обізнаним про необхідність її надання та маючи можливість її надати, свідомо та умисно ухилявся від надання допомоги батькові.

Покази свідків, які допитані судом у ході розгляду справи, є суперечливими, а тому не можуть бути покладені в основу рішення суду без наявності інших доказів, що б підтверджували обставини на які покликається позивач.

Покликання ОСОБА_1 на те, що відповідач не приймав участі при здійсненні поховання батька та не ній відповідних на це витрат, за змістом частини ч. 5 ст. 1224 ЦК України, не може вважатися ухиленням відповідача від надання допомоги спадкодавцю.

Установивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Наведені в апеляційній скарзі доводи є необґрунтованими, спростовуються встановленими обставинами справи, були предметом дослідження та оцінки у суді першої інстанції та по своїй суті зводяться до незгоди скаржника із висновками місцевого суду.

Підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки ці доводи правильності зробленого судом першої інстанції висновку не спростовують.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат стороні, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 ЦПК України).

Згідно ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 2 ст. 137 ЦПК України встановлено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Відповідно до ч. 4, ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною третьою ст. 141 ЦПК України встановлено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Частиною 8 вищевказаної статті передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 13.02.2019 р. у справі №756/2114/17, «при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), і розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішеннях від 12 жовтня 2006 р. у справі «Двойних проти України», від 10 грудня 2009 р. у справі «Гімайдуліна і інші проти України», від 23 січня 2014 р. у справі «East/West Alliance Limited проти України», від 26 лютого 2015 р. у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 р. у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 лютого 2020 року (справа №648/1102/19), суд дійшов висновку, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено.

12.09.2022 року представник відповідача подала до апеляційного суду заяву про стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3000 грн..

На підтвердження наданих правничих послуг до матеріалів справи долучено: договір про надання правової допомоги від 25.05.2022 року, ордер надання правничої (правової) допомоги, акт-приймання передачі наданої правової допомоги до вказаного договору, який містить детальний опис наданих послуг, а також квитанцію від 12.09.2022 року про оплату послуг на суму 3000 грн..

Надані стороною відповідача докази про понесення ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу під час розгляду справи апеляційним судом є достатніми, допустимими і достовірними.

Разом з цим, виходячи з встановлених обставин справи та норм процесуального законодавства, апеляційний суд вважає, що обґрунтованим до стягнення буде розмір витрат на правову допомогу, який складає 1500 грн., що буде співмірним із складністю справи, тривалістю її розгляду, характером позовних вимог, обсягом виконаних робіт (наданих послуг) і часом, витраченим на виконання цих робіт (послуг).

Керуючись ст.ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, Рівненський апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 26 травня 2022 року - без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1500 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови буде виготовлений 15 вересня 2022 року.

Головуючий-суддя Шимків С.С.

Судді: Боймиструк С.В.

Гордійчук С.О.