Номер провадження 2/754/1854/22
РІШЕННЯ

Іменем України

13 вересня 2022 року Деснянський районний суд міста Києва в складі:

головуючої судді Таран Н.Г.,

секретаря судового засідання: Довгань Г.А.

за участю:

позивача: ОСОБА_1

представника позивача: адвоката Стрельнік А.Ю.

представника відповідача: Кубрака О.І.

розглянувши цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції НП України, Державна казначейська служба України, треті особи: поліцейський Р№7б№1П№1 з (ОПБ)УПП в м. Києві ДПП рядовий Заїка Антон Віталійович, інспектор з (ОПБ) УПП в м. Києві ДПП лейтенант поліції Федоренко Д.В., про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2021 року позивач звернувся до суду із позовною заявою, в якій, просить: стягнути з Державного Бюджету України відшкодування з моральної шкоди у розмірі 100 000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог посилається на ті обставини, що 16 серпня 2019 року приблизно о 09 год. 20 хв. По вул. Газопровідна, 3 в м. Києві сталась Дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілів «Мерседес» д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_1 (далі Позивач) та «БМВ» д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 . На місце ДТП позивачем було викликано екіпаж патрульної поліції. Прибули на місце ДТП двоє представників патрульної поліції, а саме Поліцейський Р№7б№1П№1 з (ОПБ)УПП в м. Києві ДПП рядовий Заїка А.В. та інспектор Р№7б№1П№1 з (ОПБ)УПП в м. Києві ДПП лейтенант поліції Федоренко Д.В. За наслідками ДТП працівниками поліції було складено протокол про адміністративне правопорушення лише відносно Позивача, в якому зазначено про порушення даним водієм п. 13.1 Правил дорожнього руху (недотримання безпечного інтервалу), які призвели до вчинення ДТП. 04.10.2019 Подільським районним судом м. Києва адміністративні матеріали відносно позивача були розглянуті справа № 758/11188/19, за результатами розгляду суд дійшов до висновку, що провадження по справі відносно ОСОБА_1 за ст. 124 КУпАП - закрити за відсутності в його діях складу адміністративного правопорушення. Таким чином, вказані вище обставини доводять те, що рішення про складання адміністративних матеріалів лише на позивача третіми особами без самостійних вимог, співробітниками Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції НП України (далі відповідач 1) були незаконними. 21.10.2019 позивач звертається до відповідача 1 із заявою про вчинення адміністративного правопорушення в якій вказує обставини ДТП із додаванням рішення суду стосовно того, що провадження по справі відносно позивача закрите, у зв`язку із відсутністю складу адміністративного правопорушення. Відповідач 1 листом № Н-12398/41/11/2/02-2019 від 25.11.2019 повідомляє, про складання адміністративних матеріалів на іншого учасника ДТП, а саме ОСОБА_2 , та про те, що їх направлено до суду. 26.12.2019 Подільським районним судом м. Києва було розглянуто адміністративну справу відносно іншого учасника ДТП ОСОБА_2 за результатами розгляду, ОСОБА_2 , було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, однак провадження по справі про адміністративне правопорушення під час апеляційного розгляду - закрито у зв`язку з закінченням строків накладення адміністративного правопорушення. 11.01.2020 позивач звернувся до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Брокбізнес», в якій був застрахований автомобіль іншого учасника ДТП із заявою про страхове відшкодування. 30.01.2020 позивач отримав страхове відшкодування на підставі рішення Подільського районного суду м. Києва по справі № 758/15366/19. 17.07.2020 Київським апеляційним судом скасовано рішення по справі № 758/15366/19 та закриває провадження відносно іншого водія за відсутністю складу адміністративного правопорушення. 30 липня 2020 року представник страхової компанії «Брокбізнес» звернувся до позивача із вимогою про повернення страхової виплати у зв`язку із скасуванням рішення про визнання винним їх клієнта. 25 лютого 2020 року позивач звертався із заявою про злочин до Державного бюро розслідувань про вчинення злочину третіми особами за ознаками ст. 366 КК України. 03.04.2020 на адресу позивача надійшов лист № Н-2955/03-2020вих за підписом начальника другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань було відмовлено у внесенні відомостей до ЄРДР. 12.06.2020 Печерським районним судом м. Києва була розглянута скарга позивача про оскарження зазначеної відмови у внесені в ЄРДР відомостей про злочин. 05.08.2020 Державне бюро розслідувань вносить до ЄРДР відомості про вчинення злочину за № 001547, та вже 04.12.2020 слідчий Другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань постановою закриває кримінальне провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. Станом на момент подачі позову постанова про закриття кримінального провадження скасована та здійснюється досудове розслідування вказаного провадження. Складання адміністративних матеріалів співробітниками поліції спричинило за собою виклики до суду Позивача для доведення своєї невинуватості, поставили під сумнів його порядність та добре ім`я, сприяли створенню негативної психологічної установки відносно нього, тому він вимушений доводити суспільству свою чесність і порядність. Неправомірні дії посадових осіб відповідача 1 поставили під сумнів ділову репутацію позивача та як наслідок, в подальшому при пошуку роботи в фінансових компаніях на керівних посадах йому було відмовлено. Переживання позивача супроводжувались інтенсивними негативними почуттями обурення через безпідставність звинувачень, власну безправність і приниження.

Враховуючи характер, обсяг та глибину моральних страждань , їх тривалість, ступінь зниження ділової репутації, час та зусилля для відновлення попереднього стану, виходячи з засад розумності і справедливості, позивач вимагає стягнути з Державного Бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України (надалі відповідач 2) з Єдиного казначейського рахунку в установленому законом порядку на відшкодування моральної шкоди в розмірі 100 000,00 грн.

Ухвалою судді 23 листопада 2021 року відкрито провадження та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача 1 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив у задоволенні відмовити у повному обсязі з підстав зазначених у відзиві, а саме, що позивач, звертаючись із позовом, має довести факт протиправного діяння відповідача, факт наявності шкоди, наявність причинно-наслідкового зв`язку між діянням відповідача та завданою шкодою. Однак, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження самого факту завдання йому моральної шкоди, наявності причинного зв`язку між діяннями відповідача та нібито завданою йому моральної шкоди. Вважає, що заявлений позивачем розмір відшкодування нібито завданої йому моральної шкоди є явно неспіврозмірним із діянням, на які він посилається як на підставу для такого відшкодування. Так, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більше, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи й не повинен призводити до її збагачення.

Представника відповідача 2 до суду не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив.

Від позивача на адресу суду надійшла письмова відповідь на відзив відповідача 1, в якій він наполягає на задоволенні позову, вважає їх обґрунтованими належними доказами з посиланням на факти. З урахуванням викладеного, просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Суд, заслухавши сторін, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до положень ст. ст.55,124 Конституції України, кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що 16 серпня 2019 року приблизно о 09 год. 20 хв. По вул. Газопровідна, 3 в м. Києві сталась Дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілів «Мерседес» д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_1 (далі Позивач) та «БМВ» д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 . На місце ДТП позивачем було викликано екіпаж патрульної поліції. Прибули на місце ДТП двоє представників патрульної поліції, а саме Поліцейський Р№7б№1П№1 з (ОПБ)УПП в м. Києві ДПП рядовий Заїка А.В. та інспектор Р№7б№1П№1 з (ОПБ)УПП в м. Києві ДПП лейтенант поліції Федоренко Д.В. За наслідками ДТП працівниками поліції було складено протокол про адміністративне правопорушення відносно Позивача, в якому зазначено про порушення даним водієм п. 13.1 Правил дорожнього руху (недотримання безпечного інтервалу), які призвели до вчинення ДТП. 04.10.2019 Подільським районним судом м. Києва адміністративні матеріали відносно позивача були розглянуті справа № 758/11188/19, за результатами розгляду суд дійшов до висновку, що провадження по справі відносно ОСОБА_1 за ст. 124 КУпАП - закрити за відсутності в його діях складу адміністративного правопорушення.

Відповідачем 1 складано адміністративні матеріали на іншого учасника ДТП, а саме ОСОБА_2 26.12.2019 Подільським районним судом м. Києва було розглянуто адміністративну справу відносно іншого учасника ДТП ОСОБА_2 за результатами розгляду, ОСОБА_2 , було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Постановою судді Київського апеляційного суду від 17 липня 2020 року постанову від 26.12.2019 року судді Подільського районного суду м. Києва скасовано, та постановлено нову постанову, якою провадження у справі відносно ОСОБА_2 закрито у звязку з відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення.

Виходячи з перерахованих обставин, позивач вважає, що у даному випадку має місце делікт - правопорушення, за яке має настати цивільна відповідальність, а саме сплата відповідачами компенсації за спричинення моральної шкоди, яку він визначає в сумі 100 000,00 грн.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 5 ЦПК України регламентовано, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно з вимогами ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Засади та сутність інституту моральної шкоди розкриваються в Цивільному кодексі України, статтею 23 якого визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначено що під моральною шкодою слід розуміти втрату немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній і чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків (п.3).

Згідно з п. п. 4, 5, 9 зазначеної постанови у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами цей розмір підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Враховуючи зміст вищевказаних норм ЦК України у цьому виді деліктних зобов`язань необхідно довести як наявність шкоди так і її заподіяння, причинний зв`язок внаслідок протиправного рішення дії або бездіяльності конкретно визначеної посадової особи.

Як свідчить тлумачення статті 1176 ЦК України, шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності умов для застосування частини першої статті 1176ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто на основі загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті1173,1174ЦК України).

Аналогічний висновок про застосування статей1166,1167,1173,1174,1176 ЦК України зроблено Верховним Судом України у постанові від 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16, Верховним Судом у постанові від 26 вересня 2019 року у справі № 638/14536/16-ц.

Зокрема, із матеріалів справи видно, що позивач просить визнати неправомірними дії та стягнути на його користь з відповідачів за рахунок коштів державного бюджету України моральну (немайнову) шкоду в розмірі 100 000 гривень, завдану неправомірними діями та бездіяльністю органів поліції.

Судовими рішеннями постановленими при розгляді справ про адміністративні правопорушення відносно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 неправомірність дій або бездіяльність уповноважених осіб при складенні адміністративних матеріалів не встановлювалась.

Крім того, позивач при розгляді даної справи не надав доказів того, що йому завдано моральної шкоди співробітниками патрульної поліції, а також доказів того, що їх діяння були протиправними внаслідок неналежного виконання покладених на них трудових чи службових обов`язків.

Виходячи з приписів ст. ст. 23,1167 ЦК України, підставою відповідальності за завдану моральну шкоду є склад цивільно-правового правопорушення, що складається з наступних елементів: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.

Умовою відповідальності є неправомірне рішення, дія чи бездіяльність, внаслідок яких завдано моральну шкоду. Зобов`язання відшкодувати моральну (немайнову) шкоду виникає лише за умови, що вказана шкода є безпосереднім наслідком певної протиправної дії (бездіяльності). За загальним правилом, зобов`язання відшкодувати моральну шкоду виникає з вини відповідача. Відповідальність без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

Позивач, як на підставу своїх позовних вимог посилається на те, що він зазнав душевних страждань та переживань через неправомірні рішення та бездіяльність посадових осіб відповідача, що вплинуло на його моральний стан і призвело до порушення звичного способу життя через стрес та втрату ділової репутації, а також порушення своїх законних прав.

Однак, такі доводи позивача суд вважає необґрунтованими, оскільки ним не надано суду достовірних та достатніх доказів з приводу порушення його прав саме визначеним ним відповідачем.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Всупереч означеній нормі позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту спричинення йому моральної шкоди, а так само й моральних або фізичних страждань у зв`язку з рішенням чи бездіяльністю відповідача, не обґрунтував з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір такої шкоди, та чим це підтверджується, не підтвердив наявності причинного зв`язку між моральною шкодою і протиправними рішенням, діями чи бездіяльністю відповідача, а також вини останнього в її заподіянні.

Варто зазначити, що деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. При цьому, в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.

При цьому, зважаючи на характер спору, позивач не звільнений від обов`язку доведення позовних вимог про стягнення суми на відшкодування моральної шкоди.

Таким чином, відповідно до вимог ч. 1 ст. 1167 ЦК України у співвідношенні з вимогами ст. ст. 12,81 ЦПК України, позивач мав би довести: наявність моральної шкоди; наявність неправомірних рішень, дій чи бездіяльності відповідача; наявність причинно-наслідкового зв`язку між рішенням, діями чи бездіяльністю відповідача та завданою позивачу моральною шкодою, а також наявність вини відповідача у заподіянні позивачу моральної шкоди у визначеному ним розмірі.

Проте позивачем не наведено чітких та конкретних підстав на відшкодування моральної шкоди в розмірі заявлених позовних вимог, наявності причинно-наслідкового зв`язку між вказаними діями та бездіяльністю і завданою моральною шкодою, а також вини відповідача у заподіянні позивачці моральної шкоди.

У поданій позовній заяві лише задекларовано і перераховано ті фактори, в яких, як вважає позивач, виражається завдана йому моральна шкода, однак не вказує чим саме підтверджується факт заподіяння йому моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру саме відповідачами.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Отже, позивачем не надано суду належних доказів дійсного спричинення відповідачем моральної шкоди і причинно-наслідкового зв`язку між погіршенням стану здоров`я та морального стану позивача за наведеними вище критеріями їх оцінки.

Судом не встановлено наявності вини відповідача в тривалій нервовій напрузі, порушенні звичного способу життя та психічного стану позивача, що безпосередньо призвели до моральних страждань, втрат немайнового характеру та посилили душевні страждання, про які він зазначає у позові.

Також позивачем не доведено такого розміру моральної шкоди, що він оцінив у грошовому виразі в сумі 100 000,00 грн, які б вказували на необхідність відшкодування шкоди та визначення судом відповідної компенсації.

Аналізуючи зазначені обставини, суд вважає, що протягом судового розгляду позивач не довів обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, та не надав належних, допустимих і достатніх доказів, які б підтверджували факт завдання йому моральної шкоди саме з вини відповідача.

Таким чином, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, а також представлених суду доказів, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з огляду на те, що цивільне судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 268, 279 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

позовні вимоги ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції НП України, Державна казначейська служба України, треті особи: поліцейський Р№7б№1П№1 з (ОПБ)УПП в м. Києві ДПП рядовий Заїка Антон Віталійович, інспектор з (ОПБ) УПП в м. Києві ДПП лейтенант поліції Федоренко Д.В., про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Повний текст рішення складено 15.09.2022 року.

Суддя: Н.Г.Таран