ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 серпня 2022 року м. Чернівці

Справа № 724/2182/21

Провадження №22-ц/822/587/22

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Литвинюк І.М.,

суддів: Владичана А.І, Перепелюк І.Б.,

секретар Петранюк Ю.Т.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі Державна казначейська служба України, Чернівецька обласна прокуратура,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Державної казначейської служби України та ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 27 травня 2022 року, головуючий у І-й інстанції Єфтеньєв О.Г., повний текст рішення складено 03 червня 2022 року,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України, Чернівецької обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 27 квітня 2011 року першим заступником прокурора Чернівецької області порушено кримінальну справу № 0-119033 за ознаками складу злочину, передбаченого ст.ст. 364 ч.2, 366 ч. 2, 367 ч. 2 КК України за фактами зловживання службовим становищем, службового підроблення та неналежного виконання своїх службових обов`язків службовими особами ДП «Хотинське держспецлісництво АПК».

03 травня 2011 року його затримано на підставі ст. 115 КПК України (в редакції 1960 року). 06 травня 2011 року постановою Шевченківського районного суду м. Чернівці продовжено термін затримання до 10 діб. Постановою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 13 травня 2011 року відносно нього обрано запобіжний захід - взяття під варту.

10 червня 2011 року прокурором Чернівецької області на підставі матеріалів кримінальної справи №0-119033 відносно нього порушено кримінальну справу за ст.ст.191 ч. 5, 28 ч.3, ст. 364 ч.3, 28 ч. 3, ст. 266 ч.2, 28 ч.3, ст.246 КК України.

06 січня 2012 року Чернівецьким природоохоронним прокурором порушено кримінальну справу № Ф-129001 за фактом зловживання службовим становищем службовими особами ДП «Хотинське держспецлісництво АПК» та за фактом вчинення останніми службового підроблення за ознаками складу злочину, передбаченого ч.3 ст. 364, ч.2 ст. 366, ст. 246 КК України.

30 березня 2012 року відносно нього обрано запобіжний захід - взяття під варту.

Вироком Кіцманського районного суду Чернівецької області від 05 квітня 2013 року його визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ст. 28 ч.3, ст. 364 ч.2, ст. 28 ч. 3, ст. 366 ч. 2, ст. 28 ч. 3, ст. 246, ст.191 ч.3, ст. 364 ч. 2 ст. 366 ч.2, ст. 367 ч.2, 70 КК України, та призначено покарання у виді двох років позбавлення волі. Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Чернівецької області від 15 жовтня 2013 року вирок Кіцманського районного суду Чернівецької області від 05 квітня 2013 року в частині засудження за ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 366, ч. 3 ст. 28, ст. 246 КК України скасовано, а кримінальну справу в цій частині закрито на підставі п.2 ч.1 ст.6 КПК України за відсутністю в діях позивача складу злочину. Перекваліфіковано його дії з ч.3 ст.28, ч.2 ст.364, ч.3 ст.191, ч.2 ст.364 КК України на ч.2 ст.367 КК України та призначено покарання у виді двох років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади пов`язані виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій на строк два роки та без штрафу.

Судом касаційної інстанції вказана ухвала апеляційного суду Чернівецької області скасована, а кримінальна справа направлена на новий апеляційний розгляд. Ухвалою апеляційного суду Чернівецької області кримінальна справа направлена на новий судовий розгляд до Садгірського районного суду м. Чернівці. Вироком Садгірського районного суду м. Чернівці від 23 червня 2017 року його визнано винним у скоєнні злочинів, передбачених ст. 28 ч.2 ст. 364 ч. 2, ст. 28 ч.3 ст. 366 ч.2, ст. 28 ч. 3 ст. 246, 191 ч.3, 367 ч.2, 364 ч.2 КК України та призначено покарання у вигляді двох років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади пов`язані з виконанням організаційно - розпорядчих та адміністративно-господарських функцій на строк три роки без штрафу з конфіскацією незаконно добутого.

Ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 22 листопада 2017 року вказаний вирок скасовано, а кримінальну справу направлено на новий судовий розгляд у той же суд в іншому складі суддів.

Постановою Садгірського районного суду м. Чернівці від 12 березня 2019 року кримінальну справу направлено прокурору Чернівецької області для організації проведення додаткового розслідування.

Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 16 липня 2019 року кримінальну справу повернуто прокурору Чернівецької області для проведення додаткового розслідування.

В результаті проведеного досудового розслідування постановою слідчого СВ відділення поліції № 2 Дністровського РВП ГУНП в Чернівецькій області кримінальне провадження № 0000242 від 02 лютого 2021 року закрито на підставі п.10 ч.1 ст. 284 КПК України.

Вказував на те, що перебував під слідством та судом з 03 травня 2011 року (момент затримання) по 02 лютого 2021 року (дата закриття кримінального провадження), тобто 9 років 9 місяців, що складає 3510 днів, з них під вартою з 03 травня 2011 року по 03 травня 2013 року, тобто 2 роки, що складає 730 днів.

Зазначав, що незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури, незаконним затриманням, незаконним обранням запобіжного заходу у виді тримання під вартою, незаконним пред`явленням обвинувачення у скоєнні ряду злочинів, в тому числі і злочинів, віднесених до категорії тяжких та особливо тяжких, йому спричинено моральну шкоду, яка виразилася в довготривалому перебуванні в психічній та моральній напрузі, істотній зміні умов проживання, стресі можливого повторення подій, негативних переживань та спогадів, поширення негативної інформації про нього серед жителів села та необхідності відновлювати свою репутацію. Через тривалий судовий розгляд справи він перебував у невизначеному стані, відчував стрес та психічну напругу перед кожним судовим засіданням та перед винесенням судового рішення.

Просив стягнути на його користь 2 106 000 грн на відшкодування моральної шкоди, спричиненої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.

Рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 27 травня 2022 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто в рахунок відшкодування моральної шкоди на користь ОСОБА_1 з Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України 438 000 грн.

В іншій частині відмовлено.

На зазначене рішення суду Державна казначейська служба України та ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , подали апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі Державна казначейська служба України просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Посилається на те, що рішення суду є необґрунтованим та незаконним, оскільки суд під час розгляду даної справи неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права.

Зазначає, що постанова слідчого, прийнята з підстав п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України, не тягне за собою доведеності неправомірності дій органів досудового розслідування, прокуратури, оскільки факт незаконності таких дій має бути встановлено відповідним рішенням суду, а отже у позивача не має правових підстав для відшкодування моральної шкоди в порядку, визначеному Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , просить рішення суду скасувати в частині відмови у стягненні моральної шкоди та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Посилається на те, що суд першої інстанції при ухваленні рішення неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, допустив невідповідність викладених у рішенні висновків обставинам справи та неправильно застосував норми матеріального права.

Вказує на те, що початок перебування позивача під слідством та судом починається з 03 травня 2011 року, тобто з моменту його затримання та порушення відносно нього кримінальної справи, і завершується 02 лютого 2021 року закриттям кримінального провадження, та складає 9 років 9 місяців (3510 днів). Висновки суду про те, що позивач перебував під слідством та судом 730 днів є помилковими та суперечать правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року справи №383/596/15, згідно з яким відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, починаючи з моменту порушення кримінальної справи.

Визначивши період з 03 травня 2011 року по 03 травня 2013 року, суд першої інстанції залишив поза увагою повний період перебування позивача під слідством та судом з 03 травня 2011 року (момент затримання) по 02 лютого 2021 року (дата закриття кримінального провадження).

У відзиві на апеляційну скаргу Державна казначейська служба України просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Зазначає, що заявником не надано жодного рішення суду, у якому б підтверджувались факти незаконності слідчих та розшукових дій, а тому у апелянта немає правових підстав для відшкодування моральної шкоди в порядку, визначеному Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви, доводів апеляційних скарг, відзиву на апеляційну скаргу, судова колегія вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , підлягає частковому задоволенню, апеляційна скарга Державної казначейської служби України задоволенню не підлягає.

Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону з наступних підстав.

Згідно з частиною 4 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що Чернівецька обласна прокуратура є належним відповідачем у справі, як орган, діями якого завдано шкоду позивачу. Наявність або відсутність відповідача Державної казначейської служби України не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України. А тому держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, діями якого завдано шкоду, в даному випадку це Чернівецька обласна прокуратура.

Розраховуючи суму моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що позивач перебував під вартою з 03 травня 2011 року по 03 травня 2013 року, що становить 730 днів. При визначені завданої моральної шкоди проведено розрахунок, виходячи з трикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня 2021 року, за період «перебування позивача під вартою», що становить 6 000 грн х 3/30 (середня кількість днів у місяці) х 730 (загальна кількість днів перебування позивача під вартою) = 438 000 (чотириста тридцять вісім гривень).

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що постановою слідчого Чернівецької міжрайонної природоохоронної прокуратури від 03 травня 2011 року стосовно ОСОБА_1 порушено кримінальну справу за фактом зловживання службовим становищам та за фактом неналежного виконання своїх службових обов`язків за ознаками складу злочину, передбаченого ст. ст. 364 ч.1 та 367 ч.2 КК України.

Постановою слідчого Чернівецької міжрайонної природоохоронної прокуратури 13 травня 2011 року стосовно ОСОБА_1 порушено кримінальну справу за фактом зловживання службовим становищам за ознаками складу злочину, передбаченого ст. 364 ч.3 КК України. Зазначену кримінальну справу об`єднано з кримінальною справою №О-119033 в єдине провадження та надано їй єдиний реєстраційний номер №О-119033.

Постановою прокурора Чернівецької області 10 червня 2011 року відносно ОСОБА_1 порушено кримінальну справу за ст. 191 ч. 5, 28 ч. 3, 364 ч. 3, 28 ч. 3, 366 ч. 2, 28 ч. 3, 246 КК України.

Протоколом слідчого Чернівецької міжрайонної природоохоронної прокуратури 03 травня 2011 року підозрюваного ОСОБА_1 затримано.

Постановою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 06 травня 2011 року продовжено затримання підозрюваного у вчиненні злочинів, передбачених ст. ст. 364 ч.1 ч.2 КК України до досягнення десяти діб, тобто до 13 травня 2011 року.

Постановою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 13 травня 2011 року обрано обвинуваченому запобіжний захід у вигляді взяття під варту.

Постановою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 30 червня 2011 року продовжено термін тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_1 до трьох місяців, тобто до 03 серпня 2011 року.

Постановою Кіцманського районного суду Чернівецької області від 29 грудня 2011 року кримінальну справу про обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні злочинів, передбачених ст. 28 ч. 3, 364 ч. 3, 28 ч. 2, 366 ч.2, 28 ч. 2, 246, 367 ч. 1 КК України повернуто прокурору Чернівецької області для проведення додаткового розслідування. Міру запобіжного заходу залишено обрану.

Ухвалою апеляційного суду Чернівецької області 06 березня 2012 року постанову Кіцманського районного суду Чернівецької області від 29 грудня 2011 року скасовано та справу направлено на новий судовий розгляд в той же суд.

Постановою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 30 березня 2012 року обрано відносно ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді взяття під варту в межах строку, передбаченого чинним КПК України.

Вироком Кіцманського районного суду Чернівецької області 05 квітня 2013 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні , передбачених ст. 28 ч.3, ст. 364 ч.2, ст. 28 ч.3, ст. 366 ч.2, ст. 28 ч.3, ст. 246, ст. 191 ч.3, ст. 364 ч.2, ст. 366 ч.2 та ст. 367 ч. 2 КК України на підставі ч.1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначено покарання у виді двох років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з використанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій на строк три роки без штрафу з конфіскацією незаконно добутого. Строк відбування покарання засудженому рахувати з 03 травня 2011 року. Запобіжний захід засудженому до вступу вироку в законну силу залишено попередній - тримання під вартою.

Постановою апеляційного суду Чернівецької області 27 червня 2013 року кримінальну справу щодо ОСОБА_1 за ст. 28 ч.3, ст. 364 ч.2, ст. 28 ч.3, ст. 366 ч.2, ст. 28 ч.3, ст. 246, ст. 191 ч.3, ст. 364 ч.2, ст. 366 ч.2 та ст. 367 ч. 2 КК України повернуто суду першої інстанції для виконання вимог, передбачених ст. 351 КПК України (в редакції 1960 року).

Ухвалою апеляційного суду Чернівецької області 15 жовтня 2013 року вирок Кіцманського районного суду Чернівецької області від 05 квітня 2013 року в частині засудження ОСОБА_1 за ч.3 ст. 28, ч.2 ст. 366, ч.3 ст. 28, ст. 246, ч.2 ст. 366 КК України скасовано, а кримінальну справу в цій частині закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 6 КПК України (в ред. 1960 року) за відсутністю в його діях складу злочину. В іншій частині вирок Кіцманського районного суду Чернівецької області від 05 квітня 2013 року змінено - перекваліфіковано дії ОСОБА_1 з ч.3 ст. 28, ч.2 ст. 364, ч.3 ст. 191, ч.2 ст. 364 КК України на ч.2 ст. 367 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк два роки з позбавлення права обіймати посади, пов`язані з використанням організаційно-розпорядчих та адміністративно господарських функцій, на строк два роки без штрафу. Зараховано ОСОБА_1 в строк відбування покарання строк перебування його під вартою, а саме з 03 травня 2011 року по 03 травня 2013 року, вважаючи ОСОБА_1 таким, що відбув призначене йому покарання.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України 04 листопада 2014 року ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 15 жовтня 2013 року відносно ОСОБА_1 скасовано, справу направлено на новий апеляційний розгляд.

Ухвалою апеляційного суду Чернівецької області 18 травня 2015 року вирок Кіцманського районного суду Чернівецької області від 05 квітня 2013 року щодо ОСОБА_1 за ст. 28 ч.3, ст. 364 ч.2, ст. 28 ч.3, ст. 366 ч.2, ст. 28 ч.3, ст. 246, ст. 191 ч.3, ст. 364 ч.2, ст. 366 ч.2 та ст. 367 ч. 2 КК України скасовано, а кримінальну справу направлено на новий судовий розгляд до Кіцманського районного суду Чернівецької області в іншому складі суду.

Постановою Садгірського районного суду м. Чернівці 15 квітня 2016 року кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_1 за ст. 28 ч.3, ст. 364 ч.2, ст. 28 ч .3, ст. 366 ч.2, ст. 28 ч. 3, ст. 246, ст. 191 ч. 3, ст. 364 ч. 2, ст. 366 ч. 2 та ст. 367 ч. 2 КК України направлено прокурору Чернівецької області для організації додаткового розслідування.

Ухвалою апеляційного суду Чернівецької області 30 червня 2016 року постанову Садгірського районного суду м. Чернівці від 15 квітня 2016 року скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд в той же суд.

Вироком Садгірського районного суду м. Чернівці 23 червня 2017 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ст. 28 ч. 3, ст. 364 ч.2, ст. 28 ч.3, ст. 366 ч.2, ст. 28 ч.3, ст. 246, ст. 191 ч.3, ст. 367 ч.2, ст. 364 ч.2, ст. 366 ч.2 КК України, і призначено покарання за ст. 28 ч.3, ст. 364 ч.2 КК України із застосуванням статті 69 КК України та на підставі ч.1 ст. 70, 72 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначено покарання у виді двох років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з використанням організаційно-розпорядчих та адміністративно господарських функцій на строк три роки та без штрафу з конфіскацією незаконно добутого. За ст. 28 ч.3, ст. 366 ч.2, ст. 28 ч. 3, ст. 246, с. 191 ч.3, ст. 366 ч.2, ст. 367 ч.2, за ст. 49 КК України звільнено від кримінального покарання у зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності та закрито провадження в цій частині. Зараховано в строк відбування покарання засудженому з 03 травня 2011 року по 03 травня 2013 року, вважаючи ОСОБА_1 таким, що відбув призначене йому покарання.

Ухвалою апеляційного суду Чернівецької області 22 листопада 2017 року вирок Садгірського районного суду м. Чернівці від 23 червня 2017 року скасовано. Об`єднану кримінальну справу по обвинуваченню ОСОБА_1 направлено на новий судовий розгляд в цей же суд в іншому складі суду.

Постановою Садгірського районного суду м. Чернівці від 12 березня 2019 року кримінальну справу по обвинуваченню ОСОБА_1 у вчиненні злочинів, передбачених ст. 28 ч. 3, ст. 364 ч. 2, ст. 28 ч. 3, ст. 366 ч. 2, ст. 28 ч. 3, ст. 246, ст. 191 ч.3, ст. 367 ч.2, ст. 364 ч.2, ст. 366 ч.2 КК України, повернуто прокурору Чернівецької області для додаткового розслідування.

Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 16 липня 2019 року закрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою прокурора відділу прокуратури Чернівецької області на постанову Садгірського районного суду м. Чернівці від 12 березня 2019 року про повернення кримінальної справи щодо ОСОБА_1 прокурору Чернівецької області для додаткового розслідування.

02 серпня 2019 року Хотинським ВП Кельменецького ВП ГУНП в Чернівецькій області в ЄРДР зареєстровано кримінальне провадження № 0000242 за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 191 КК України по факту того, що службові особи «Хотинське державне спеціалізоване лісництвом агропромислового комплексу» в період з серпня 2010 року по лютий 2011 року привласнили товарно-матеріальні цінності підприємства.

Постановою слідчого СВ відділення поліції № 2 Дністровського РВП ГУНП в Чернівецької області 02 лютого 2021 року кримінальне провадження внесене до ЄРДР за № 0000242 закрито.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України).

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом (частина друга статті 1167 ЦК України).

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставини справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров?я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Згідно із статтею 1 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" (далі Закон) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Частиною другою статті 2 Закону передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частина п`ята та шоста статті 4 Закону).

У п. 2.2. Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційною скаргою ОСОБА_3 щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 4 частини першої статті 284 КПК України (справа щодо презумпції невинуватості) Суд зазначає, що конституційний принцип презумпції невинуватості є багатоаспектним, діє на всіх стадіях кримінального провадження та навіть після його завершення, адже сутність цього принципу полягає в тому, що презумпція стосовно непричетності особи до вчинення кримінального правопорушення має універсальний характер, поширюється на всі сфери суспільного життя особи та діє доти, доки її не спростовано належним чином, тобто, за приписами статті 62 Конституції України, у законному порядку й обвинувальним вироком суду. У розумінні зазначених конституційних приписів метою принципу презумпції невинуватості є захист особи, стосовно якої здійснюється/здійснювалось кримінальне провадження, від будь-яких виявлених у зв`язку із цим форм осуду від публічної влади, унаслідок чого піддано сумніву непричетність такої особи до вчинення кримінального правопорушення, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. За частиною першою статті 62 Конституції України лише обвинувальний вирок суду є тим судовим актом, у якому повинна бути встановлена винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, тому інші акти публічної влади не можуть містити жодних позицій щодо винуватості особи, навіть у вигляді припущень стосовно такої винуватості.

Принцип презумпції невинуватості, що визначений у приписах статті 62 Конституції України, визнано на міжнародному рівні, зокрема закріплено в Загальній декларації прав людини 1948 року (пункт 1 статті 11), Міжнародному пакті про громадянські і політичні права 1966 року (пункт 2 статті 14), Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) (пункт 2 статті 6).

Конституційний Суд України бере до уваги пункт 2 статті 6 Конвенції, за яким кожного, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважають невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку, а також розуміння цього пункту в практиці Європейського суду з прав людини.

Конституційний Суд України також ураховує, що відповідно до спеціального Дослідження Європейської Комісії „За демократію через право (Венеційська Комісія) „Мірило правовладдя „презумпція безвинності є доконечною в забезпеченні права на справедливе судочинство. Аби презумпцію безвинності було ґарантовано, тягар доведення вини має бути покладено на сторону звинувачення. Правила і практика щодо доказування, яке вимагається, мають бути зрозумілими й справедливими…

На підставі наведеного Конституційний Суд України дійшов висновку, що приписи статей 1, 3, 8, 62 Конституції України у їх взаємозв`язку вказують на позитивний обов`язок держави забезпечувати дотримання презумпції невинуватості особи на всіх стадіях кримінального провадження та після його завершення аж до спростування такої презумпції в законному порядку судом виключно в обвинувальному вироку. Це, зокрема, означає, що особу, підозрювану у вчиненні кримінального правопорушення, після закриття стосовно неї кримінального провадження з будь-яких підстав має сприймати вся публічна влада як таку, що не вчиняла кримінального правопорушення, поводження з нею має відповідати такому сприйняттю та не спричиняти жодного явного осуду чи натяку на нього, не формувати негативного сприйняття суспільством такої особи, не підривати її репутації тощо.

Конституційний Суд України вважає, що закриття кримінального провадження стосовно особи без її на те згоди та ефективного судового захисту, внаслідок чого залишається сумнів у невинуватості особи, унеможливлення реабілітації особи після такого закриття є порушенням конституційного права на судовий захист.

Крім того, Конституційний Суд України зазначає, що підстави для закриття кримінального провадження з огляду на спричинені ними юридичні наслідки для особи, стосовно якої відбувається таке закриття, в теорії права та правозастосовній практиці прийнято класифікувати як реабілітаційні та нереабілітаційні. Втім у національному юридичному регулюванні немає такої чіткої класифікації.

Вищенаведеним спростовуються доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби про відсутність у позивача правових підстав для відшкодування моральної шкоди в порядку, визначеному Законом, оскільки протиправна поведінка органів досудового розслідування, прокуратури та суду не підтверджена належними та допустимими доказами.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди, однак неправильно визначився з періодом, за який така шкода має бути відшкодована, та з її розміром.

Згідно з частинами 2, 3 статті 13 Закону розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент розгляду справи.

Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року (провадження № 6-2203цс15), відповідно до частини третьої статті 13 Закону відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що "моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості".

Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що позивач перебував під вартою з 03 травня 2011 року по 03 травня 2013 року, тобто 2 роки, що складає 730 днів, і саме за цей період здійснив розрахунок завданої моральної шкоди в трикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня 2021 року.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 перебував під слідством та судом з 03 травня 2011 року (момент затримання) по 02 лютого 2021 року (дата закриття кримінального провадження), тобто 9 років 9 місяців, що складає 3350 днів, з них під вартою - з 03 травня 2011 року по 03 травня 2013 року, тобто 2 роки, що складає 730 днів.

З огляду на викладене, ОСОБА_1 має право на відшкодування моральної шкоди за кожен місяць незаконного перебування під слідством та судом, тобто за 9 років 9 місяців.

Крім того, колегія суддів не погоджується з визначеним судом першої інстанції розміром мінімальної заробітної плати, оскільки такий розмір визначається на час розгляду справи судом першої інстанції.

Визначаючи розмір моральної шкоди, що підлягала стягненню на користь позивача, суд першої інстанції визначив мінімальну заробітну плату у розмірі 6 000 грн відповідно до Закону України "Про Державний бюджет України на 2021 рік", однак рішення було ухвалено 27 травня 2022 року і мінімальний розмір заробітної плати станом на 01 січня 2022 року становив 6 500 грн.

На підставі наведеного, визначаючи розмір відшкодування, колегія суддів вважає, що на користь позивача підлягає відшкодуванню моральна шкода в розмірі, кратному 1,5 мінімальним заробітним платам, що діяв на момент розгляду справи судом першої інстанції.

Враховуючи положення статті 1176 ЦК України, Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду", характер і обсяг страждань, яких зазнав позивач внаслідок тривалого незаконного перебування під слідством та судом, колегія суддів вважає за необхідне визначити моральну шкоду в розмірі 1 140 750 грн, який з урахуванням встановлених фактичних обставин справи відповідає засадам розумності та справедливості.

У постанові від 25 березня 2020 року в справі № 641/8857/17 Велика Палата Верховного Суду роз`яснила, що держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України).

Отже, у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161 гс 18) (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (постанова № 14-316 цс 19) (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14?447 цс 19) (пункт 28)), зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду.

Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган (постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515 цс 19) (пункт 44))».

У пункті 32 постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року в справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) вказано, що «застосовуючи стаття 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування».

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі.

Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

З огляду на викладене, кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів.

Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовим висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року в справі № 910/23967/16 та Верховним Судом в постановах від 15 червня 2022 року у справі № 398/2910/20 та від 14 квітня 2020 року у справі №265/6121/18.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга Державної казначейської служби України задоволенню не підлягає. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити частково, оскаржуване рішення суду першої інстанції змінити з викладенням абзацу другого резолютивної частини в такій редакції: «Стягнути з держави Україна за рахунок Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 1 140 750 грн у відшкодування моральної шкоди». В іншій частині рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 27 травня 2022 року змінити, виклавши абзац другий резолютивної частини в такій редакції: «Стягнути з держави Україна за рахунок Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 1 140 750 гривень у відшкодування моральної шкоди».

В іншій частині рішення Хотинського районного суду Чернівецької області залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 08 вересня 2022 року.

Головуючий І.М. Литвинюк

Судді: А.І. Владичан

І.Б. Перепелюк