ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді-доповідача Дорош А.І.

Суддів: Лобова О.А., Триголова В.М.

при секретарі: Коротун І.В.

учасники справи:

представник позивача: ОСОБА_1

переглянув у судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Харківської міської ради

на рішення Київського районного суду м. Харкова від 02 лютого 2021 року, ухвалене суддею Попрас В.О., повний текст рішення складено - 11 лютого 2021 року

у справі за позовом Харківської місцевої прокуратури №1 (нині Шевченківська окружна прокуратура міста Харкова) в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України, Державного підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція» до ОСОБА_2 , Харківської міської ради про визнання незаконними та скасування рішень органу місцевого самоврядування та визнання недійсними державних актів на право власності на землю, повернення земельних ділянок, -

В С Т А Н О В И В:

06.09.2019 року керівник Харківської місцевої прокуратури №1 (нині Шевченківська окружна прокуратура міста Харкова) в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України, Державного підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція» звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив суд визнати незаконним та скасувати пункт 13 додатку 1 до рішення Харківської міської ради «Про надання дозволу громадянам на розробку проектів відведення земельних ділянок» №22/10 від 24.02.2010 року, яким ОСОБА_2 затверджено матеріали вибору місця розташування земельної ділянки та наданий дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки площею, орієнтовно 2 200,0 кв.м, по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та ведення садівництва; визнати незаконним та скасувати пункти 13, 13.1 додатку 1 до рішення Харківської міської ради «Про передачу у власність та надання в оренду громадянам земельних ділянок» №70/10 від 29.04.2010 року щодо зміни цільового призначення земельної ділянки житлової та громадської забудови площею 1200,0 кв.м по АДРЕСА_1 на цільове призначення землі сільськогосподарського призначення та про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (кадастровий номер :14:006:0128), площею 1000,0 кв.м (ділянка 1), для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (кадастровий номер :14:006:0129), площею 1200,0 кв.м (ділянка 2), для ведення садівництва по АДРЕСА_1 та щодо передачі у приватну власність ОСОБА_2 вказаних земельних ділянок; визнати недійсним виданий ОСОБА_2 державний акт, серія ЯЛ №181404, зареєстрований 21.09.2010 року, на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :14:006:0128, площею 0,1000 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати недійсним виданий ОСОБА_2 державний акт, серія ЯЛ №181405, зареєстрований 21.09.2010 року, на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :14:006:0129, площею 0,1200 га, для ведення садівництва, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ; витребувати з володіння ОСОБА_2 земельні ділянки з кадастровими номерами :14:006:0128 та :14:006:0129, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , у власність держави та у користування ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція».

Позовна заява мотивована тим, що Харківською місцевою прокуратурою № 1 (нині Шевченківська окружна прокуратура міста Харкова) здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні №0004660 від 28.11.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 364 КК України, за фактом неправомірного прийняття протягом 2010 року Харківською міською радою рішень про виділення земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд, розташованих по в`їзду Гірському в місті Харкові, які використовувались для потреб лісового господарства. Під час досудового розслідування встановлено, що п. 13 додатку 1 до рішення Харківської міської ради «Про надання дозволу громадянам на розробку проектів відведення земельних ділянок» №22/10 від 24.02.2010 року ОСОБА_2 затверджено матеріали вибору місця розташування земельної ділянки та наданий дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки площею, орієнтовно 2200,0 кв.м, по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та ведення садівництва. Пунктами 13, 13.1 додатку 1 до рішення Харківської міської ради «Про передачу у власність та надання в оренду громадянам земельних ділянок» №70/10 від 29.04.2010 року змінено цільове призначення земельної ділянки житлової та громадської забудови площею 1200,0 кв.м по АДРЕСА_1 на цільове призначення - землі сільськогосподарського призначення, затверджені проекти землеустрою щодо відведення земельної ділянки (кадастровий номер :14:006:0128), площею 1000,0 кв.м (ділянка 1), для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та щодо відведення земельної ділянки (кадастровий номер :14:006:0129), площею 1200,0 кв.м (ділянка 2), для ведення садівництва по АДРЕСА_1 , та вказані земельні ділянки передані у приватну власність ОСОБА_2 . На виконання вказаного рішення міської ради ОСОБА_2 виданий державний акт на право власності на земельну ділянку, серія ЯЛ №181404, зареєстрований 21.09.2010 року у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі (кадастровий номер :14:006:0128), а також виданий державний акт на право власності на земельну ділянку, серія ЯЛ №181405, зареєстрований 21.09.2010 року у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі (кадастровий номер :14:006:0129). Вказані земельні ділянки вільні від забудови, що підтверджується витягами з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно від 07.08.2019 року за №176596993, №176597177, а саме відсутністю будь-яких відомостей щодо прав власності ОСОБА_2 на нерухоме майно - земельну ділянку з кадастровим номером :14:006:0128 та земельну ділянку з кадастровим номером :14:006:0129, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , в тому числі на об`єкти незавершеного будівництва. Вищевказані рішення Харківської міської ради незаконні та підлягають скасуванню, оскільки вказані земельні ділянки з кадастровими номерами :14:006:0128 та :14:006:0129 знаходяться в межах земель лісогосподарського призначення ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» та відносяться до земель лісогосподарського призначення, знаходяться у постійному користуванні цього підприємства та жодних погоджень щодо вилучення вказаних земельних ділянок із земель лісового фонду підприємством не надавалося. Оскільки вищезазначені рішення Харківської міської ради незаконні, то просить визнати недійсними державні акти на право власності на земельні ділянки, серія ЯЛ№181404 та серія ЯЛ №181405.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 02 лютого 2021 року позов задоволено.

Визнано незаконним та скасовано пункт 13 додатку 1 до рішення Харківської міської ради «Про надання дозволу громадянам на розробку проектів відведення земельних ділянок» №22/10 від 24.02.2010 р., яким ОСОБА_2 затверджено матеріали вибору місця розташування земельної ділянки та наданий дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки площею, орієнтовно 2200,0 кв.м, по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та ведення садівництва.

Визнано незаконним та скасовано пункти 13, 13.1 додатку 1 до рішення Харківської міської ради «Про передачу у власність та надання в оренду громадянам земельних ділянок» №70/10 від 29.04.2010 р. щодо зміни цільового призначення земельної ділянки житлової та громадської забудови площею 1200,0 кв.м по АДРЕСА_1 на цільове призначення землі сільськогосподарського призначення та про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (кадастровий номер :14:006:0128), площею 1000,0 кв.м (ділянка 1), для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (кадастровий номер :14:006:0129), площею 1200,0 кв.м (ділянка 2), для ведення садівництва по АДРЕСА_1 та щодо передачі у приватну власність ОСОБА_2 вказаних земельних ділянок.

Визнано недійсним виданий ОСОБА_2 державний акт серії ЯЛ №181404, зареєстрований 21.09.2010 р., на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :14:006:0128, площею 0,1000 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано недійсним виданий ОСОБА_2 державний акт серії ЯЛ №181405, зареєстрований 21.09.2010 р., на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :14:006:0129, площею 0,1200 га, для ведення садівництва, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Витребувано з володіння ОСОБА_2 земельні ділянки з кадастровими номерами :14:006:0128 та :14:006:0129, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , у власність держави та у користування ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція».

Стягнуто з ОСОБА_2 , Харківської міської ради з кожного на користь Харківської обласної прокуратури сплачений судовий збір у розмірі 6 813,35 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що земельні ділянки, що передані у приватну власність ОСОБА_2 , є землями державної власності лісогосподарського призначення, перебувають у постійному користуванні державного лісогосподарського підприємства та згода на їх вилучення державою не надавалась, а розпорядження такими землями не відноситься до повноважень органу місцевого самоврядування, тому пункти 13 та 13.1 додатку 1 до рішення Харківської міської ради «Про передачу у власність та надання в оренду громадянам земельних ділянок» №70/10 від 29.04.2010 р. є незаконними та підлягають скасуванню. Оскільки пункти 13 та 13.1 додатку 1 до рішення Харківської міської ради «Про передачу у власність та надання в оренду громадянам земельних ділянок» №70/10 від 29.04.2010 р., на підставі якого оформленні державні акти на право власності на земельні ділянки серії ЯЛ №181404, серії ЯЛ №181405, є незаконними, то державні акти серії ЯЛ №181404, серії ЯЛ №181405 на право власності на земельні ділянки слід визнати недійсними, як такі що порушують права власника, а земельні ділянки з кадастровими номерами :14:006:0128 та :14:006:0129 необхідно витребувати з володіння ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі Харківська міська рада, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить рішення скасувати, прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог - відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не було застосовано ч.2 ст. 55, ст. 80, ст. 118 ЗК України (в редакції від 16.03.2020 р.), які підлягали застосуванню, якими передбачено, що спірні земельні ділянки не належать до земель лісогосподарського призначення, а відносяться до земель житлової та громадської забудови, розпорядження якими відповідно до положень ст. 80 ЗК України здійснювала Харківська міська рада. Звертає увагу, що єдиним належним доказом, який може підтвердити наявність права постійного користування ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» на спірні земельні ділянки, є відповідний держаний акт. Лист ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» №591 від 17.12.2018 року, на який посилається прокурор на підтвердження позовних вимог, містить інформацію, сформовану на підставі планово-картографічних матеріалів базового лісовпорядкування 2013 року, в той час, як оскаржувані рішення Харківської міської ради прийняті у 2010 році, що обґрунтовано ставить під сумнів достовірність планово-картографічних матеріалів як доказів у даній справі. Крім того, зазначає, що ані прокурором, ані позивачами не було підтверджено належними та допустимими доказами факту співпадіння спірних земельних ділянок та земельних ділянок, які відповідно до планово-картографічних матеріалів базового лісовпорядкування, начебто, знаходяться у постійному користуванні ДП «Харківська науково-дослідна станція», у зв`язку з цим, доводи прокурора та представника ДП «Харківська науково-дослідна станція» в цій частині є безпідставними. Також зазначає, що розмежування державної та комунальної власності відбулося лише 01 січня 2013 року, внаслідок чого лише з 01.01.2013 року землі вважаються розмежованими відповідно до положень статей 83 і 84 Земельного кодексу України. Отже, на момент прийняття оскаржуваного рішення Харківська міська рада відповідно до п.12 Перехідних положень Земельного кодексу цілком правомірно розпоряджалась землями в межах населених пунктів, у тому числі і землями державної власності, оскільки зазначені повноваження були передбачені діючим на той час законодавством. Аналогічних висновків дійшов і експерт у висновку експертів від 27.05.2019 року №7268/7269, який надано прокурором до позовної заяви на підтвердження своїх позовних вимог. Крім того, вважає, що враховуючи практику Європейського суду з прав людини, при вирішенні питання щодо припинення права власності приватної особи на майно внаслідок певних порушень, допущених з боку органу публічної влади при прийнятті рішення про передачу майна у власність спірної земельної ділянки ОСОБА_2 , не можуть бути підставою для позбавлення його як приватної особи, яка не вчиняла жодних порушень та не знала та не могла знати про наявність певних імовірних порушень з боку Харківської міської ради, при прийнятті рішення про передачу у власність земельної ділянки ОСОБА_2 , тобто права власності на майно. Також зазначає, що суд першої інстанції залишив поза увагою заяву Харківської міської ради про застосування наслідків спливу позовної давності. З урахуванням змісту витягу з ЄРДР позивачем отримано інформацію про вчинення кримінального правопорушення 02.09.2015 року. Отже, у даному випадку початок перебігу позовної давності почався саме з 02.09.2015 року та закінчився 02.09.2018 року, в той час коли позов пред`явлено у вересні 2019 року. Крім того, звертає увагу, що згідно чинного законодавства України не допускається здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, зокрема у даній справі інтересів ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція», тому вважає, що судом першої інстанції при ухваленні рішення не застосовано ч.3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» і як наслідок ч.1 ст. 257 ЦПК України, які підлягали застосуванню.

У відзиві на апеляційну скаргу Шевченківська окружна прокуратура міста Харкова просить залишити її без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Розпорядженням голови Верховного Суду № 14/0/9-22 від 25.03.2022 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Сумської, Харківської області), відповідно до ч. 7 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з урахуванням неможливості судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду на Полтавський апеляційний суд.

У судове засідання до суду апеляційної інстанції не з`явилися представники Державного агентства лісових ресурсів України, Державного підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція» та відповідач ОСОБА_2 , які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи шляхом направлення судової повістки про виклик до суду у цивільній справі на їх офіційні електронні адреси у порядку ч. 6 ст. 128 ЦПК України (т.3 а.с. 65, 66). Крім того, інформація про дату, час та місце розгляду справи доступна на сайті «Судова влада». Учасники справи мали процесуальний час для надання суду обґрунтування власних позицій, відзив на апеляційну скаргу до суду надано. За клопотанням відповідача Харківської міської ради призначено проведення судового засідання у режимі відеоконференції, проте, за повідомленням працівників Жовтневого районного суду м. Харкова представник Харківської міської ради до вказаного суду для участі у засіданні в режимі відеоконференції не з`явився. Заяв та клопотань про відкладення розгляду справи до суду апеляційної інстанції не надходило. Згідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що за адресою: АДРЕСА_1 розташовані земельні ділянки з кадастровими номерами :14:006:0128 та :14:006:0129 (т.1 а.с. 15-20).

Пунктом 13 додатку 1 до рішення Харківської міської ради «Про надання дозволу громадянам на розробку проектів відведення земельних ділянок» №22/10 від 24.02.2010 року ОСОБА_2 затверджено матеріали вибору місця розташування земельної ділянки та наданий дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки площею, орієнтовно 2200,0 кв.м, по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та ведення садівництва (т.1 а.с. 21-29).

Пунктами 13, 13.1 додатку 1 до рішення Харківської міської ради «Про передачу у власність та надання в оренду громадянам земельних ділянок» №70/10 від 29.04.2010 року змінено цільове призначення земельної ділянки житлової та громадської забудови площею 1200,0 кв.м по АДРЕСА_1 на цільове призначення - землі сільськогосподарського призначення, затверджені проекти землеустрою щодо відведення земельної ділянки (кадастровий номер :14:006:0128), площею 1000,0 кв.м (ділянка 1), для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та щодо відведення земельної ділянки (кадастровий номер :14:006:0129), площею 1200,0 кв.м (ділянка 2), для ведення садівництва по АДРЕСА_1 , та вказані земельні ділянки передані у приватну власність ОСОБА_2 (т.1 а.с. 30-41).

На виконання рішення Харківської міської ради ОСОБА_2 видано державний акт, серія ЯЛ №181404, зареєстрований 21.09.2010 року, на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :14:006:0128, площею 0,1000 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 43).

Також, на виконання вищезазначеного рішення, ОСОБА_2 виданий державний акт, серія ЯЛ №181405, зареєстрований 21.09.2010 року, на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :14:006:0129, площею 0,1200 га, для ведення садівництва, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 42).

Згідно листа ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» №270/02 від 09.11.2018 року на підставі планово-картографічних матеріалів базового лісовпорядкування 2013 року земельні ділянки з кадастровими номерами :14:006:0128 та :14:006:0129 відносяться до земель лісогосподарського призначення, накладаються на землі лісогосподарського призначення виділу 4 кварталу 161 Південного лісництва ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» і знаходяться у постійному користуванні підприємства, згоди на вилучення земельних ділянок із земель лісового фонду, передачу їх в оренду зі зміною цільового призначення не надавались (т.1 а.с. 65-66).

Згідно з пунктом 5 розділу VIII «Прикінцевих положень» Лісового кодексу України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерального дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. За змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Державним комітетом СРСР по лісовому господарству 11 грудня 1986 року, планшети лісовпорядкувальні належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування.

Таким чином, суд першої інстанції визнав, що, планово-картографічні матеріали лісовпорядкування є належними документами на підтвердження права постійного користування земельними ділянками лісогосподарського призначення.

При цьому врахована правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 07.11.2018 у справі №488/6211/14.

За результатами розгляду справи по суті пред`явлених позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що земельні ділянки, які передані у приватну власність ОСОБА_2 є землями державної власності лісогосподарського призначення, перебувають у постійному користуванні державного лісогосподарського підприємства та згода на їх вилучення державою не надавалась, а розпорядження такими землями не відноситься до повноважень органу місцевого самоврядування, тому пункти 13 та 13.1 додатку 1 до рішення Харківської міської ради «Про передачу у власність та надання в оренду громадянам земельних ділянок» №70/10 від 29.04.2010 р. є незаконними та підлягають скасуванню.

Оскільки пункти 13 та 13.1 додатку 1 до рішення Харківської міської ради «Про передачу у власність та надання в оренду громадянам земельних ділянок» №70/10 від 29.04.2010 року, на підставі якого оформленні державні акти на право власності на земельні ділянки серії ЯЛ №181404, серії ЯЛ №181405, є незаконними, то державні акти серії ЯЛ №181404, серії ЯЛ №181405 на право власності на земельні ділянки слід визнати недійсними, такі що порушують права власника.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що слід визнати незаконним та скасувати пункт 13 додатку 1 до рішення Харківської міської ради «Про надання дозволу громадянам на розробку проектів відведення земельних ділянок» №22/10 від 24.02.2010 року, яким ОСОБА_2 затверджено матеріали вибору місця розташування земельної ділянки та наданий дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки площею, орієнтовно 2200,0 кв.м, по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та ведення садівництва та визнати незаконним та скасувати пункти 13, 13.1 додатку 1 до рішення Харківської міської ради «Про передачу у власність та надання в оренду громадянам земельних ділянок» №70/10 від 29.04.2010 року щодо зміни цільового призначення земельної ділянки житлової та громадської забудови площею 1200,0 кв.м по АДРЕСА_1 на цільове призначення землі - сільськогосподарського призначення та про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (кадастровий номер :14:006: 0128), площею 1000,0 кв.м (ділянка 1), для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (кадастровий номер :14:006:0129), площею 1200,0 кв.м (ділянка 2), для ведення садівництва по АДРЕСА_1 та щодо передачі у приватну власність ОСОБА_2 вказаних земельних ділянок, а також визнати недійсними видані ОСОБА_2 державний акт серії ЯЛ №181404, зареєстрований 21.09.2010 року, на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :14:006:0128, площею 0,1000 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та державний акт серії ЯЛ №181405, зареєстрований 21.09.2010 року, на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :14:006:0129, площею 0,1200 га, для ведення садівництва, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та витребувати з володіння ОСОБА_2 земельні ділянки з кадастровими номерами :14:006:0128 та :14:006:0129.

Апеляційний суд у складі колегії суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Щодо позовних вимог прокурора в інтересах ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція», то колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з частиною третьою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження,а також у разі відсутності такого органу.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборіі застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

На відміну від прокурора та органів, через які діє держава, юридичні особи, які не є такими органами, діють як самостійні суб`єкти права - учасники правовідносин. Конституцією України та законом не передбачена можливість прокурора здійснювати процесуальні та інші дії, спрямовані на захист інтересів юридичних осіб. Зокрема, до повноважень прокурора не належить здійснення представництва в суді державних підприємств. При цьому інтереси юридичної особи можуть не збігатися з інтересами її учасників ( постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19, пункт 62)). Тому інтереси державного підприємства можуть не збігатися з інтересами держави, яка має статус засновника (вищого органу) такого підприємства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі

№ 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19, пункт 71)).

Відповідно до статті 170 ЦК України держава у цивільних відносинах діє через органи державної влади, а не через державні підприємства.

У постанові від 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20 (провадження № 12-20гс21) та постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження №14-2цс21) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що «заборона на здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, передбачена абзацом третім частини третьої статті 23 Закону України від 14.10.2014 № 1697-VII «Про прокуратуру», має застосовуватись з урахуванням положень абзацу першого частини третьої цієї статті, який передбачає, що суб`єкт, в особі якого прокурор може звертатись із позовом в інтересах держави, має бути суб`єктом владних повноважень, незалежно від наявності статусу юридичної особи. У контексті засадничого положення частини другої статті 19 Конституції України відсутність у Законі інших окремо визначених заборон на здійснення представництва прокурором, окрім спеціальної заборони на представництво державних компаній, не слід розуміти як таку, що розширює встановлені в абзаці першому частини третьої статті 23 Закону межі для здійснення представництва прокурором законних інтересів держави».

Тому прокурор не має повноважень на ведення справ в інтересах державного підприємства, а відповідні вимоги не підлягають розгляду по суті.

Отже, рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог керівника Харківської місцевої прокуратури № 1 (нині Шевченківська окружна прокуратура міста Харкова), заявлених в інтересах Державного підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція», підлягає скасуванню із залишенням позову без розгляду відповідно до пункту 2 частини першої статті 257 ЦПК України.

Щодо позовних вимог прокурора в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України до ОСОБА_2 про визнання незаконними та скасування рішень органу місцевого самоврядування, визнання недійсними державних актів, то колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч.1 ст.15, ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити якіж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтересиу спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина перша та друга статті 5 ЦПК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаютьсяу спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначитиу рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/абоє неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договіру свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) вказано, що «в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак таких земельних ділянок (якщо такі ознаки наявні) особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що земельна ділянка є лісовою земельною ділянкою. Це може свідчити про недобросовісність такої особи і впливати на вирішення спору, зокрема про витребування лісової земельної ділянки, але не може свідчити про неможливість володіння (законного чи незаконного) приватною особою такою земельною ділянкою. Тому Велика Палата Верховного Суду підтверджує свій висновок про те, що вимога про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з незаконного володіння (віндикаційний позов) в порядку статті 387 ЦК України є ефективним способом захисту права власності. Такий висновок випливає з постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі№ 368/1158/16-ц (провадження № 14-140цс18), на яку посилається Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, постанов Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 рокуу справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цс18), від 7 листопада2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, розділ 1.5.4).

Рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване (постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 39), від15 жовтня 2019 року у справі № 911/3749/17 (провадження № 12-95гс19, пункт 6.27), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження№ 12-148гс19, пункт 35), від 01 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (провадження № 12-157гс19, пункт 52)).

Тому, під час розгляду справи, в якій на вирішення спору може вплинути оцінка рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування як законного або протиправного (наприклад, у спорі за віндикаційним позовом), не допускається відмова у позові з тих мотивів, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування не визнане судом недійсним, або що таке рішення не оскаржене, відповідна позовна вимога не пред`явлена. Під час розгляду такого спору слід виходити з принципу jura novit curia - «суд знає закони» (постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (провадження № 14-104цс19, пункт 50), від 04 грудня 2019 року у справі№ 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19, пункт 84), від 11 вересня2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19, пункт 101) та інші). Тому суд незалежно від того, оскаржене відповідне рішення чи ні, має самостійно дати правову оцінку рішенню органу державної влади чи місцевого самоврядування та викласти її у мотивувальній частині судового рішення.

Власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапилоу володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження№ 14-208цс18, пункти 85, 86), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 38), від 22 січня 2020 року у справі№ 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19, пункт 34), від 22 червня2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 74) та інших.

Так, для витребування нерухомого майна оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування не є ефективним способом захисту права власника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження№ 14-208цс18, пункт 86)). Вимога про визнання рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування недійсними (незаконними) та їх скасування не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою (постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 39), від11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (провадження № 12-157гс19)).

З огляду на викладене, під час розгляду справи за позовною вимогою про застосування належного способу захисту (зокрема у спорі за віндикаційним позовом) відмова в позові з тих мотивів, що державний акт, рішення про державну реєстрацію, відомості чи запис про державну реєстрацію права на майно не визнані недійсними, або що вони не оскаржені, відповідні позовні вимоги не пред`явлені, не допускається. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.

Визнання недійсним державного акта також не є необхідним для вирішення питання про належність права власності на земельну ділянку та для її витребування з чужого володіння, а тому у задоволенні цієї позовної вимоги слід відмовити (постанова Великої Палати Верховного Суду від14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 94))».

У даній справі позивач, вважаючи себе власником, прагне витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

За таких обставин та з огляду на зазначені висновки Великої Палати Верховного Суду, для витребування спірних земельних ділянок оспорювання рішень органів місцевого самоврядування і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Враховуючи викладене, у задоволенні позовних вимог про визнання недійсними рішень, державних актів на право власності на земельні ділянки слід було відмовити в зв`язку з обранням неналежного способу захисту.

Щодо позовних вимог прокурора в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України про витребування земельних ділянок, колегія суддів зазначає наступне.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

У державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, державних органів приватизації відповідно до закону (частини перша, друга статті 84 ЗК України - тут і далі у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно зі статтею 55 ЗК України до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті: зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачнихі садових ділянках.

Відповідно до статті 56 ЗК України землі лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особив установленому порядку можуть набувати у власністьземельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для залісення.

Земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаютьсяв постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства. Порядок використання земель лісогосподарського призначення визначається законом (стаття 57 ЗК України).

У статті 57 ЛК України визначено вимоги щодо порядку та умов зміни цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використанняв цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства, відповідно до частини першої якої зміна цільового призначення земельних лісових ділянокз метою їх використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства, провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земельних ділянок у власність або надання у постійне користування відповідно до ЗК України.

Аналогічне положення міститься у статті 20 ЗК України.

Порядок вилучення земельних ділянок визначено статтею 149 ЗК України, якою встановлено, що земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», пункту 5 частини першої статті 31 ЛК України до повноважень державних адміністрацій у сфері лісових відносин належить, зокрема, передання у власність земельних лісових ділянок площею до 1 га, що перебувають у державній власності, на відповідній території.

Відповідно до пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що встановивши, що вилучення для нелісогосподарських потреб спірних земельних ділянок державної власності, що віднесені до земель лісогосподарського призначення та перебували у постійному користуванні ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція», і передання у приватну власність таких ділянок не належало до повноважень Харківської міської ради, проведено з порушенням положень ЗК України та ЛК України, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість позову прокурора в частині вимог про витребування земельних ділянок.

Колегія судді відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не було підтверджено належними та допустимими доказами факту співпадіння спірних земельних ділянок, оскільки позивачем надана фотокопія публічної кадастрової карти із зазначенням спірних земельних ділянок, вона виготовлена ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція», підписана його головним інженером та завірена печаткою цього підприємства, а тому є належним і достовірним доказом - письмовим документом.

Доводи апеляційної скарги, що розмежування державної та комунальної власності відбулось лише 01 січня 2013 року, внаслідок чого лише з 01.01.2013 року землі вважаються розмежованими відповідно до положень статей 83 і 84 Земельного кодексу України, отже на момент прийняття оскаржуваного рішення Харківська міська рада відповідно до п.12 Перехідних положень Земельного кодексу цілком правомірно розпоряджалась землями в межах населених пунктів, у тому числі і землями державної власності, оскільки зазначені повноваження були передбачені діючим на той час законодавством, то такі доводи є безпідставними, оскільки факт, що на день ухвалення оспорених рішень міської ради фактично не відбулося розмежування земель державної та комунальної власності, не виключає незаконність цих рішень стосовно земель Державного лісового фонду без відповідної зміни режиму їх використання, що не було і не є у компетенції Харківської міської ради.

Разом із тим, колегія суддів звертає увагу, що під час розгляду справи у суді першої інстанції Харківська міська рада у відзиві на позовну заяву заявила про застосування наслідків спливу позовної давності, що залишилося поза увагою суду першої інстанції.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) зроблено висновок, що «позовна давність є строком для подання позову як безпосередньо суб`єктом, право якого порушене (зокрема і державою, що наділила для виконання відповідних функцій у спірних правовідносинах певний орган державної влади, який може звернутися до суду), так і прокурором, уповноваженим законом звертатися до суду з позовом в інтересах держави як носія порушеного права, від імені якої здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах може певний її орган. На віндикаційні позови держави в особі органів державної влади поширюється загальна позовна давність (пункт 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року справі № 362/44/17). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). І в разі подання позову суб`єктом, право якого порушене, і в разі подання позову в інтересах держави прокурором, перебіг позовної давності за загальним правилом починається від дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися суб`єкт, право якого порушене, зокрема, держава в особі органу, уповноваженого нею виконувати відповідні функції у спірних правовідносинах. Перебіг позовної давності починається від дня, коли про порушення права держави або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, лише у таких випадках: 1) якщо він довідався чи міг довідатися про таке порушення або про вказану особу раніше, ніж держава в особі органу, уповноваженого нею здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) якщо держава не наділила зазначеними функціями жодний орган (пункти 46, 48, 65-66 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року справі № 362/44/17)».

Згідно матеріалів справи та підтверджується копією витягу із ЄРДР (т.1 а.с. 128-129), позивачем отримано інформацію про вчинення кримінального правопорушення у вигляді прийняття Харківською міською радою неправомірних рішень про виділення земельних ділянок 02.09.2015 року, тобто саме тоді прокурор дізнався про порушення інтересів держави.

Таким чином, передбачений ст. 257 ЦК України трирічний строк позовної давності, почав спливати з моменту, коли позивач дізнався про порушення інтересів держави і наразі він сплинув 02.09.2018 року, а позивач звернувся з даним позовом 06.09.2019 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

При цьому, колегія суддів вважає, що поважних причин пропуску такого строку у позові не наведено, а посилання представника Державного агентства лісових ресурсів України, Державного підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція» у поданому клопотанні про поновлення строків позовної давності на те, що строк позовної давності бере свій початок з моменту, коли органом прокуратури було повідомлено Державне агентство лісових ресурсів України, Державне підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція» про вибуття спірних земельних ділянок із володіння держави, є необґрунтованими та такими, що суперечать нормам ЦК України.

При цьому, колегія суддів також зважає на те, що державні акти на право власності на спірні земельні ділянки пройшли державну реєстрацію відповідно до діючого на той час порядку, були зареєстровані у Книзі записів державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі у вересні 2010 року, тобто за дев`ять років до звернення до суду позовом у цій справі.

Оскільки на день звернення до суду з позовом сплив трирічний строк позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем у спорі, тому відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України та з урахуванням принципу правової визначеності, колегія суддів приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних про витребування земельних ділянок у зв`язку зі спливом позовної давності.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 04.05.2022 року у справі №640/13731/19.

Згідно п. 2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п. 3,4 ч.1, ч. 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно вимог ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У відзиві на апеляційну скаргу звернуто увагу, що відповідно п.4 Розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019р. №113-ІХ наказом Генерального прокурора від 17.02.2021 року №40 днем початку роботи окружних прокуратур визначено 15 березня 2021 року. Наказом Генерального прокурора від 17.02.2021 року № 39 «Про окремі питання забезпечення початку роботи окружних прокуратур» у складі органів прокуратури Харківської області наявна Шевченківська окружна прокуратура міста Харкова (т.3 а.с. 33).

При зверненні до суду апеляційної інстанції Харківською міською радою було сплачено судовий збір у розмірі 14 407,50 грн., який підлягає стягненню з Шевченківської окружної прокуратури міста Харкова на користь Харківської міської ради.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1,2, 368 ч. 1, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п. 3,4, 381 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Харківської міської ради -задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 02 лютого 2021 року в частині позовних вимог керівника Харківської місцевої прокуратури № 1, заявлених в інтересах Державного підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція» - скасувати, позов у цій частині - залишити без розгляду.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 02 лютого 2021 року в частині позовних вимог керівника Харківської місцевої прокуратури № 1, заявлених в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позову керівника Харківської місцевої прокуратури №1 в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України до ОСОБА_2 , Харківської міської ради про визнання незаконними та скасування рішень органу місцевого самоврядування та визнання недійсними державних актів на право власності на землю - відмовити в зв`язку з обранням неналежного способу захисту.

У задоволенні позову керівника Харківської місцевої прокуратури №1 в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України до ОСОБА_2 , Харківської міської ради про витребування земельних ділянок - відмовити у зв`язку зі спливом строку позовної давності.

Стягнути з Шевченківської окружної прокуратури міста Харкова на користь Харківської міської ради судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 14 407,50 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 14 вересня 2022 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов