Провадження № 22-ц/812/450/22 Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2022 року м. Миколаїв

справа № 473/4145/21

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Коломієць В.В., Шаманської Н.О.,

із секретарем Лівшенком О.С.,

переглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про усунення перешкод в користуванні майном

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області, постановлену 20 січня 2022 року суддею Ротар М.М. в приміщенні цього ж суду (дата складання повної ухвали не зазначена),

У С Т А Н О В И В:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні майном.

Позивач зазначав, що він був орендарем нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 , в якому знаходилось належне йому майно, зокрема, меблі. У 2018 році ОСОБА_2 придбала нежитлове приміщення за договором купівлі-продажу та закрила йому доступ до нього. Посилаючись на порушення права власності, ОСОБА_1 просив суд усунути перешкоди у користуванні рухомим майном шляхом надання доступу до нежитлового приміщення.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 січня 2022 року позов ОСОБА_1 залишено без розгляду відповідно до пункту 3 частини 1 статті 257 ЦПК.

Мотивуючи таке рішення, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 , будучи належно повідомленим про час, день та місце розгляду справи, повторно не з`явився в судове засідання та не подав заяву про розгляд справи у його відсутності. При цьому підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив ухвалу скасувати, справу направити до суду першої інстанції для подальшого розгляду. Апелянт зазначав, що ним було подано декілька заяв (7 грудня 2021 року та 19 січня 2022 року) про розгляд справи в режимі відеоконфернції, в задоволенні яких суд першої інстанції необґрунтовано відмовив. 20 січня 2022 року він також подав заяву про відкладення розгляду справу та проведення наступного засідання в режимі відеоконференції. Такі дії свідчать про вжиття ним всіх заходів щодо участі в судовому засіданні та прискорення розгляду справи. Проте суд порушив його право на справедливий суд, яке гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) та практикою Європейського Суду з прав людини.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача, посилаючись на дотримання судом першої інстанції вимог процесуального законодавства при вирішенні питання про залишення позовної заяви ОСОБА_1 без розгляду, просила залишити ухвалу суду без змін.

Розгляд справи призначався апеляційним судом в судове засідання 24 лютого, 9 червня, 30 червня, 18 серпня 2022 року та неодноразово (9 червня та 30 червня 2022 року) відкладався у зв`язку з неявкою позивача.

В судове засідання 15 вересня 2022 року ОСОБА_1 та його представник, повідомлені про день, час та місце розгляду справи судовою повісткою-повідомленням та засобами телефонного зв`язку, не з`явились (а.с.203,205,206). Причини відсутності суду не повідомили, заяв про відкладення розгляду справи або розгляд справи у їх відсутності, не надали.

Від відповідача ОСОБА_2 та її представника надійшла заява про розгляд справи у їх відсутності (а.с.161).

Справу розглянуто у відсутності сторін та їх представників.

Переглянувши справу за наявними доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд не вбачає підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Так, відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд та несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій (частина 4 статті 12, частина 3 статті 13 ЦПК).

За змістом статей 43, 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається.

Таким чином, на осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборону зловживати наданими правами.

На необхідності встановлення державою судових процедур, зміст яких спрямований на запобігання безладного руху в судовому процесі, зобов`язання сторін добросовісно використовувати свої права, демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду справи та сприяти прискоренню процедури слухання, неодноразово наголошував Європейский Суд у рішенням по конкретних справах. На ці рішення (рішення від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С.А. проти Іспанії», рішення від 28 жовтня 1998 року у справі «Осман проти Сполученого Королівства», рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі»,) послався суд в мотивувальній частині ухвали.

Згідно з частиною 3 статті 131 ЦПК учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Відповідно до частини 5 статті 223 ЦПК, яка регулює наслідки неявки в судове засідання учасника справи, у разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору (частина 5 статті 223 ЦПК).

Зазначене правило кореспондується з положенням пункт 3 частини 1 статті 257 ЦПК, якою також передбачено, що суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи.

Отже, однією з підстав для залишення позову без розгляду є повторна, тобто двічі поспіль, неявка в судове засідання позивача, якщо від нього не надходило заяви про розгляд справи без його участі та існують перешкоди для такого розгляду.

Аналіз вищеназваних норм дає підстави для висновку, що такі наслідки настають незалежно від причин повторної неявки, які можуть бути і поважними. Це правило дисциплінує позивача, як ініціатора судового розгляду, стимулює його належно користуватися своїми правами та не затягувати розгляд справи. Якщо позивач не може взяти участь в судовому засіданні, він має право подати заяву про розгляд справи за його відсутності. Така заява може бути подана на будь-якій стадії розгляду справи.

Таким чином, правове значення в даному випадку має лише: 1) належне повідомлення позивача про день та час розгляду справи, 2) повторність неявки в судове засідання, 3) неподання заяви про розгляд справи за відсутності позивача.

Аналогічна правова позиція неодноразово застосовувалась Верховним Судом, зокрема у постановах від 31 серпня 2021 року у справі № 570/5535/17, провадження № 61-6076св21, від 7 серпня 2020 року у справі № 405/8125/15-ц, від 21 вересня 2020 року у справі № 658/1141/18.

З матеріалів справи вбачається, що провадження у справі за позовом ОСОБА_1 відкрито ухвалою Вознесенського міськрайонного суду від 18 листопада 2021 року. Справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження на 16 грудня 2021 року.

7 грудня 2021 року на адресу суду надійшло клопотання від позивача ОСОБА_1 про розгляд справи 16 грудня 2021 року в режимі відеоконференції (а.с.101).

Ухвалою суду від 7 грудня 2021 року в задоволенні клопотання ОСОБА_1 відмовлено (а.с.102).

В судове засідання 16 грудня 2021 року позивач ОСОБА_1 не з`явився. Причини своєї особистої неявки в суд не повідомив. Проте надіслав до суду повторне клопотання того ж змісту (копію) про розгляд справи 16 грудня 2021 року в режимі відеоконференції (а.с.109-110).

Ухвалою суду від 16 грудня 2021 року в задоволенні клопотання повторно відмовлено (а.с.114).

Розгляд справи відкладено на 20 січня 2022 року.

19 січня 2022 року на адресу суду надійшло клопотання ОСОБА_1 про розгляд справи 20 січня 2022 року в режимі відеоконференції (а.с.117).

Ухвалою суду від 19 січня 2022 року клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції залишено без задоволення (а.с.118).

В судове засідання 20 січня 2022 року позивач ОСОБА_1 повторно не з`явився. Причини своєї особистої неявки до суду не повідомив.

В судове засідання 20 січня 2022 року надійшло клопотання (четверте) ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи для забезпечення його (та представника) участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції у зв`язку з обмеженнями, пов`язаними з коронавірусною хворобою.

На підставі встановлених обставин суд першої інстанції вважав встановленим, що позивач ОСОБА_1 належно повідомлений про день, час та місце розгляду справи, про що свідчить зміст його клопотань з зазначенням дати; в судове засідання 20 січня 2022 року не з`явився повторно, тобто після неявки 16 грудня 2021 року; заяви про розгляд справи у його відсутності не подавав.

Зазначені обставини у їх сукупності є достатньою підставою для застосування правил пункту 3 частини 1 статті 257 ЦПК та залишення позову ОСОБА_1 без розгляду.

Не спростовує правильність застосування судом правил пункту 3 частини 1 статті 257 і посилання апелянта на те, що він неодноразово подавав заяви про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції, у задоволенні яких суд незаконно відмовляв.

Насамперед, метою запровадження такої форми участі у розгляді справи, як проведення засідання в режимі відеоконференції, є спрощення та прискорення роботи судів, допомога учасникам цивільного процесу економити час та кошти, сприяння ефективному виконанню судом загальних принципів цивільного судочинства, зокрема відкритості та гласності, що є важливою гарантією забезпечення доступу до правосуддя, в тому числі і безпеки осіб, які беруть участь у цивільному процесі.

Проте, численні клопотання позивача ОСОБА_1 про проведення відеоконференції взагалі не містять його обґрунтування, враховуючи, що сам ОСОБА_1 проживає у м. Вознесенську, справу розглядає суд за місцем проживання позивача і перешкод для власної участі у судовому засіданні заявник не зазначає.

Отже, участь у розгляді справи у формі відеоконференції через суд іншого населеного пункту (м. Миколаїв) з посиланням на протиепідеміологічні обмеження, принаймні, є не логічними.

Посилання ОСОБА_1 на те, що проведення відеоконференції через Ленінський районний суд м. Миколаєва є «зручним» для його представника, також є непереконливими, оскільки прізвища такого представника заявник не зазначає, а документів щодо укладення угод про надання правничої допомоги з будь-якою особою не надає.

До того ж відмова у проведенні відеоконференції для представника позивача, що зазначалось у клопотанні, не звільняло ОСОБА_1 від обов`язку з`явитись у судове засідання Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області або надати заяву про розгляд справи у його відсутності.

Таких документів матеріали справи не містять.

Тому твердження апелянта про те, що ним вживались всі можливі заходи щодо участі в судовому засіданні та прискорення розгляду справи, є безпідставним.

До того ж, питання щодо правильності вирішення судом клопотання ОСОБА_1 про проведення відеоконференції, не впливає на наявність або відсутність умов, передбачених статтею 257 ЦПК, та можливість залишення позову без розгляду.

Не можна погодитись і з твердження ОСОБА_1 про те, що суд порушив його право на справедливий суд, гарантоване статтею 6 Конвенції.

Право на справедливий судовий розгляд, поряд з правом на розгляд справи, публічність розгляду, розумний строк розгляду, розгляд справи судом, визначеним законом, є складовою ключового принципу статті 6 Конвенції - верховенства права та не обмежує суд у застосуванні процесуальних норм, які є наслідком неналежної процесуальної поведінки учасника справи.

При цьому, залишення заяви без розгляду не порушує право позивача на судовий захист, оскільки відповідно до положень частини 2 статті 257 ЦПК залишення заяви без розгляду не перешкоджає повторному зверненню до суду з тією ж позовною заявою.

Посиланням на рішення Європейського Суду від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі», від 11 жовтня 2001 року у справі «Гофман проти Німетччини», від 26 жовтня 2000 року у справі Кудля проти Польщі» апелянт лише наголошує на принципах, зазначених у цих рішення (переслідування законної мети», «пропорційності, забезпечення ефективного доступу до судів» тощо) та не зазначає, яким чином порушені ці принципи оскаржуваним судовим рішенням.

Оскільки суд першої інстанції дотримався вимог процесуального законодавства при застосуванні правил пункту 3 частини 1 статті 257 ЦПК, а апеляційна скарга не містить доводів, які би спростовували його висновки, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування ухвали суду та направлення справи до того ж суду для продовження розгляду.

Керуючись статтями 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 січня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: В.В.Коломієць

Н.О.Шаманська

---------------------------------

повну постанову складено 15 вересня 2022 року