ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 вересня 2022 року

м. Київ

справа № 501/6/17

провадження № 61-603св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач- ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 20 березня 2018 року, ухвалене у складі судді Пушкарського Д. В.,та постанову Одеського апеляційного суду від 21 листопада 2019 року, прийняту колегією в складі суддів: Цюри Т. В., Комлевої О. С., Сегеди С. М., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна та його витребування,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2017 року ОСОБА_3 звернувся з позовомдо ОСОБА_4 , в якому з урахуванням неодноразових уточнень (т. 1 а. с. 1-3, 9, 12, 138-143, 188, 190, 237, 238, 243-245) просив суд:

- поділити спадкове майно, яке відкрилося після смерті його батька - ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- визнати спадковим майном 1/2 частину квартири АДРЕСА_1;

- визнати спадковим майном 1/2 частину квартири АДРЕСА_2;

- визнати спадковим майном 1/2 частину гаража №НОМЕР_1 , розташованого в гаражному кооперативі «Жигулі» за адресою: Одеська область, м істо Чорноморськ (стара назва м істо Іллічівськ), вул. Парусна (стара назва вул. Героїв Сталінграду) 15 ;

- витребувати спірне спадкове майно та стягнути з відповідача на його користь грошову компенсацію спірного спадкового майна.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що після смерті його батька ОСОБА_5 відкрилася спадщина на вищезазначене майно, на 1/2 частину якого має права позивач за законом як спадкоємець першої черги. Інша 1/2 частина належить за законом відповідачу, яка є дружиною ОСОБА_5 та спадкоємцем першої черги.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Заочним рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 20 березня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів належними і допустимими доказами того, що перелічені у позовній заяві об`єкти нерухомого майна належали ОСОБА_5 на день його смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 , що є безумовною підставою для відмови у задоволенні позову у повному обсязі.

Постановою Одеського апеляційного суду від 21 листопада 2019року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Заочне рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 20 березня 2018 року - без змін.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції, а також зазначив, що судове рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з додержанням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, які її подала

26 грудня 2019 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати заочне рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 20 березня 2018 рокуі постанову Одеського апеляційного суду від 21 листопада 2019 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі. Крім того, просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 04 серпня 1995 року і витребувати у ОСОБА_2 особисті документи ОСОБА_5 .

Касаційна скарга мотивована тим, що суди неповно з`ясували обставини, що мають значення для справи, не дослідили належним чином докази, неправильно застосували норми матеріального права та порушили норми процесуального права.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 21 січня2020 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи з Іллічівського міського суду Одеської області.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача - ОСОБА_5 (т. 1 а.с.146).

Позивач є сином ОСОБА_5 та спадкоємцем першої черги.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 04 серпня 1995 року ОСОБА_5 продав квартиру АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 147, 155-157).

Згідно зі свідоцтвом про права власності на житло від 02 червня 1994 року, виданим на підставі розпорядження (наказу) від 02 червня 1994 року № 2323, квартира АДРЕСА_2 , була приватизована ОСОБА_6 та її сином - ОСОБА_7 і станом на час смерті ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) належала їм в рівних частках (т. 1 а. с. 147, 155, 158).

Відомості щодо права власності на гараж № НОМЕР_1 , розташований в гаражному кооперативі «Жигулі» за адресою: Одеська область, місто Чорноморськ (стара назва місто Іллічівськ), вул. Парусна (стара назва вул. Героїв Сталінграду), 15 в Комунальному підприємстві «БТІ» Чорноморської міської ради Одеської області відсутні (т. 1 а. с. 155).

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиноютретьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремихпроцесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

8 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 на заочне рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 20 березня 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 21 листопада 2019 року здійснюється Верховним Судом у порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 8 лютого 2020 року.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України у тій же редакції під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Кожна особа має право на захистсвого цивільного права у разі його порушення, невизнання абооспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов'язане з позбавленням його суб'єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і, залежно від установленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Частинами першою та другою статті 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України).

Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до частин першої-третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Встановивши, що позивач, в порушення норм статті 81 ЦПК України, не довів належними і допустимими доказами того, що перелічені у позовній заяві об`єкти нерухомості належали ОСОБА_5 на день його смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Доводи касаційної скарги не спростовують правильність судових рішень попередніх інстанцій, а зводяться до незгоди заявника з висновками судів, а також містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх спростували.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами попередніх інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Щодо інших вимог позивача, які заявлені в касаційній скарзі, Верховний Суд звертає увагу на таке.

Відповідно до частин першої та другої статті 400 ЦПК України (в редакції на час подання касаційної скарги) під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Отже, Верховний Суд не здійснює переоцінку доказів, на підставі яких ухвалені судові рішення, та не здобуває нових на підтвердження чи спростування обставин справи. Крім того, Верховний Суд не може вирішувати вимоги, які не були заявлені в суді першої інстанції та які не були предметом розгляду судами попередніх інстанцій.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами норм матеріального і додержання норм процесуального права, у зв`язку із чим не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки за результатом розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Керуючись статями 400 ЦПК України в редакції Закону від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIІI, статтями 401, 416 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 20 березня 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 21 листопада 2019 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко

В. М. Ігнатенко

В. А. Стрільчук