Провадження № 2/761/2083/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2022 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого: судді - Притули Н.Г.

при секретарі: Бондар О.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» про визнання договорів недійсними, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

27 серпня 2019 року до суду надійшла зазначена позовна заява.

В позовних вимогах з врахуванням заяви від 08.10.2019 року (надійшла до суду 15.10.2019 року) та заяви від 12.02.2020 року позивач просить:

-визнати договори позики, укладені між сторонами №169867099 від 10.11.2017 року, №816344880 від 05.05.2018 року, №328898094 від 07.07.2018 року, №859390099 від 13.09.2018 року, №566387265 від 22.11.2018 року №498978181 від 13.04.2018 року, №328204057 від 03.01.2019 року недійсними та застосувати наслідки недійсності правочину;

-зобов`язати відповідача повернути позивачу кошти у сумі 28 319,00 грн., сплачені як відсотки за недійсними правочинами: 4 731,00 грн. за договором №169867099 від 10.11.2017 року, 3 090,00 грн. за договором №816344880 від 05.05.2018 року, 7 712,00 грн. за договором №328898094 від 07.07.2018 року, 7 581,00 грн. за договором №859390099 від 13.09.2018 року, 4 731,00 грн. за договором №566387265 від 22.11.2018 року, 474,00 грн. за договором №498978181 від 13.04.2018 року.

Вимоги позову обгрунтовані тим, що між сторонами були укладені зазначені договори та додаткові угоди до них. Як зазначає позивач, він в повному обсязі виконав власні зобов`язання - повернув тіло кредиту та відсотки за договорами №169867099 від 10.11.2017 року, №816344880 від 05.05.2018 року, №328898094 від 07.07.2018 року, №859390099 від 13.09.2018 року, №566387265 від 22.11.2018 року №498978181 від 13.04.2018 року та сплати в грошові кошти в сумі 66 323,00 грн.

Однак позивач вважає, що зазначені кредитні договори підлягають визнанню недійсними з тих підстав, що відповідач не ознайомив позивача у письмовій формі з інформацією про умови позики, зокрема, інформацією про умови отримання позики та розмір відсоткової ставки; в порушення вимог ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» позивачу не було повідомлено в письмовому вигляді всю необхідну інформацію щодо умов договору; правочини вчинені з використанням нечесної підприємницької практики та позивач відповідно введений в оману; договори укладено з порушенням вимог абзацу 3 частини 6 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» - тому такий договір не прирівнюється до укладеного в письмовій формі та в силу приписів ст.1055 ЦК України є нікчемним; договір не підписаний позивачем; відповідач не є фінансовою установою та не має відповідної ліцензії, а тому не мав права надавати кошти в позику.

З посиланням на положення ч.1 ст.216, ст. 1212 ЦК України позивач просить стягнути з відповідача на свою користь 28 319,00 грн. сплачені як відсотки за договорами.

19.11.2019 року до суду надійшов відзив відповідача на заявлені вимоги в якому представник просить відмовити в задоволенні заявлених вимог на тій підставі, що відповідач є фінансовою установою та має ліцензію на діяльність з надання фінансових кредитів за рахунок залучених коштів. Підписавши договір позивач підтвердив що ознайомився з його умовами. Так в п.4.7 оспорюваних договорів зазначено, що Позичальник підтверджує, що отримав від Товариства до укладення договору інформацію, вимоги надання якої передбачені в законодавстві України. Орієнтовна сукупна вартість кредиту зазначена в п.2 Додатку №1 до Договорів, копії яких позивач надав самостійно, що спростовує зазначене позивачем про відсутність інформації про сукупну вартість кредиту в умовах Договору.

Представник відповідача зазначає, що позивач посилається на застарілу редакцію ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», однак вона втратила чинність та не може братись судом до уваги.

Також представник зауважує, що позивач дійсно підписав всі оспорювані договори за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, отримав грошові кошти, виконував грошові зобов`язання в частині повернення позики та сплати процентів. Не виконаними залишились зобов`язання лише за договором №328204057 від 03.01.2019 року. З посиланням на положення статей 207, 205 ЦК України, статей 5, 7, 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» представник зазначає, що укладені між сторонами правочини прирівнюються до письмових.

Представник відповідача зазначає, що позивачем не надано належних доказів того, що відповідач при укладенні договору застосував нечесну підприємницьку практику.

12.02.2020 року до суду надійшла відповідь на відзив в якій позивач наполягає на задоволенні заявлених вимог.

17.02.2020 року до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив в яких представник відповідача наполягає на відмові в задоволенні заявлених вимог

16.04.2020 року до суду надійшли заперечення представника відповідача на уточнену позовну заяву в яких представник також наполягає на відмові в задоволенні заявлених вимог так як оспорювані договори укладені з дотриманням положень чинного законодавства, тому відсутні підстави для визнання їх недійсними.

В судове засіданні сторони не з`явились, хоча належним чином були повідомлені про час та місце слухання справи, про поважні причини неявки в судове засідання суд не повідомили. Представник відповідача звернувся до суду із заявою про слухання справи в його відсутність.

А тому на підставі положень статті 223 ЦПК України суд продовжив слухання справи у відсутність сторін, що не з`явились в судове засідання.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.

Дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, врахувавши процесуальні заяви сторін, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Стаття 202 ЦК України визначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).

Стаття 204 ЦК України визначає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Як встановлено судом, Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг на підставі розпорядження №2091 від 01.09.2015 року надала дозвіл (ліцензію) Товариству з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» на такий вид господарської діяльності як - діяльність з надання фінансових кредитів за рахунок залучених коштів.

В подальшому, на підставі розпорядження №163 від 26.01.2017 року Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг переоформила діючу ліцензію ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» на ліцензію на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг - надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту.

З матеріалів справи вбачається, що між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога (далі - Товариство») та ОСОБА_1 (далі - Позичальник) були укладені наступні договори:

-№169867099 від 10.11.2017 року, за умовами якого Товариство надало Позичальнику кредит в сумі 4 250,00 грн., строком на 11 днів та нарахуванням процентів за користування кредитом у розмірі 1,59 процента від суми кредиту за кожний день користування кредитом.

У зв`язку з неможливістю виконання ОСОБА_1 власних зобов`язань та за його зверненням, додатковою угодою від 21.11.2017 року був продовжений строк на який був наданий кредит на 10 днів. Як вбачається з довідки від 29.11.2017 року, заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором відсутня.

-№816344880 від 05.05.2018 року за умовами якого Товариство надало Позичальнику кредит в сумі 4 000,00 грн., строком на 12 днів та нарахуванням процентів за користування кредитом у розмірі 1,41 процента від суми кредиту за кожний день користування кредитом.

У зв`язку з неможливістю виконання ОСОБА_1 власних зобов`язань та за його зверненням, додатковою угодою від 16.05.2018 року був продовжений строк на який був наданий кредит до 18 днів. Потім додатковою угодою від 04.06.2018 року було продовжено строк на який був наданий кредит до 30 днів.

Як вбачається з довідки від 11.06.2019 року, заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором відсутня.

-№859390099 від 13.09.2018 року, за умовами якого Товариство надало Позичальнику кредит в сумі 10 640,00 грн., строком на 19 днів та нарахуванням процентів за користування кредитом у розмірі 1,25 процента від суми кредиту за кожний день користування кредитом.

У зв`язку з неможливістю виконання ОСОБА_1 власних зобов`язань та за його зверненням, додатковою угодою від 02.10.2018 року був продовжений строк на який був наданий кредит до 30 днів.

Як вбачається з довідки від 11.06.2019 року, заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором відсутня.

-№328204057 від 03.01.2019 року за умовами якого Товариство надало Позичальнику кредит в сумі 5 850,00 грн., строком на 27 днів та нарахуванням процентів за користування кредитом у розмірі 1,06 процента від суми кредиту за кожний день користування кредитом.

У зв`язку з неможливістю виконання ОСОБА_1 власних зобов`язань та за його зверненням, додатковою угодою від 08.02.2019 року був продовжений строк на який був наданий кредит на 10 днів. Потім додатковою угодою від 06.03.2019 року було продовжено строк на який був наданий кредит на 26 днів. В подальшому, додатковими угодами від 08.04.2019 року строк надання кредиту було продовжено на 30 днів, від 29.01.2019 року - на 29 днів. Додатковою угодою від 03.01.2019 року було збільшено суму кредиту до 6 900,00 грн.

Як вбачається з довідки від 11.06.2019 року, заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором відсутня.

Позивач та відповідач не надали суду копії договорів №328898094 від 07.07.2018 року, №566387265 від 22.11.2018 року та №498978181 від 13.04.2018 року

В той же час, як вбачається з матеріалів справи, заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором №566387265 від 22.11.2018 року відсутня, що підтверджується довідкою від 27.12.2018 року. Так само відсутня заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором №498978181 від 13.04.2018 року, що підтверджується довідкою від 11.06.2019 року.

Крім того, представник відповідача у відзиві не заперечував факт укладання всіх оспорюваних договорів.

При зверненні до суду з позовом позивач зазначав, що відповідач не ознайомив його у письмовій формі з інформацією про умови позики, зокрема, інформацією про умови отримання позики та розмір відсоткової ставки.

Однак суд не може погодитись із твердженнями позивача, оскільки в договорах чітко прописано умови договору про суму позики, порядок її надання та розмір відсоткової ставки (п.1.1, 1.6, 4.1, Додаток №1 до договорів - Графік розрахунків). Крім того, позивач отримав грошові кошти (вказану обставину він підтвердив в позовній заяві) та сплачував проценти за користування коштами, виконав власні зобов`язання за договорами №169867099 від 10.11.2017 року, №816344880 від 05.05.2018 року, №328898094 від 07.07.2018 року, №859390099 від 13.09.2018 року, №566387265 від 22.11.2018 року, №498978181 від 13.04.2018 року в повному обсязі. На що вказує сам позивач в позовній заяві та не заперечувалось представником відповідача.

Крім того, в пункті 4.7 Договору зазначено, що Позичальник підтвердив, що отримав від Товариства до укладення Договору інформацію, вимоги надання якої передбачені в законодавстві України; інформація надана Товариством з дотриманням вимог законодавства України та забезпечує правильне розуміння позичальником суті фінансової послуги без нав`язування її придбання.

Позивач не надав суду доказів на спростування зазначеного в договорі.

Також позивач зазначає, що в порушення вимог ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» йому не було повідомлено в письмовому вигляді всю необхідну інформацію щодо умов договору.

Однак, як вбачається з положень статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», вона викладена в новій редакції на підставі Закону № 1734-VIII від 15.11.2016 (набрав чинності до укладення оспорюваних договорів) та передбачає, що цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування".

Статтею на яку посилається позивач, не передбачено надання будь-якої інформації споживачу.

Позивач, звертаючись до суду з позовом зазначав, що він не підписував договори у спосіб, визначений діючим законодавством. Щодо зазначеного позивачем варто зазначити наступне.

За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України.)

Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Відповідно до частини першої статті 181 ГК України господарський договір, як правило, існує в вигляді єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощеній формі шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами та іншими засобами електронної комунікації, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлення, якщо законом не встановлено спеціальні норми до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України "Про електронну комерцію" (далі - Закон).

Згідно із пунктом 6 частини першої статті 3 Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пунктом 12 частини першої статті 3 Закону).

Відповідно до частини третьої статті 11 Закону, електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону).

Згідно із частиною шостою статті 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом частини восьмої статті 11 Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 Закону визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей договору щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.

В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Позивач не надав суду доказів, що він підписав договори в порушення вказаних вище положень діючого законодавства.

Як зазначає позивач, в позовній заяві, він не підписував кредитний договір - порядок акцептування пропозиції відповідачем не відповідає положенням абзацу третього частини 6 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», тому договір про надання позики, укладений між сторонами є таким, що не прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі.

Частиною 6 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом:

надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону;

заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону;

вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Позивач не надав суду доказів, що при укладенні кредитних договорів було порушено положення абзацу 3 частини 6 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію».

Звертаючись до суду з позовом позивач зазначав, що договір укладено з використанням нечесної підприємницької практики.

Пункт 14) статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає, що нечесна підприємницька практика - будь-яка підприємницька діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим та іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції;

Стаття 19 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає заборону нечесної підприємницької практики.

Так згідно з положеннями ч.1 статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика включає:

1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції;

2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Підприємницька практика вважається такою, що вводить в оману, якщо вона спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, шляхом надання йому неправдивої чи неповної інформації або ненадання інформації про:

1) основні характеристики продукції, такі як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару;

2) гарантійний строк та гарантійне обслуговування продукції;

3) будь-які застереження щодо прямої чи опосередкованої підтримки виробником продавця або продукції;

4) спосіб продажу, ціну або спосіб розрахунку ціни, наявність знижок або інших цінових переваг;

5) умови оплати, доставки, виконання договору купівлі-продажу;

6) потреби у послугах, заміні складових чи ремонті;

7) місце розташування і повну назву продавця, а в разі потреби - місце розташування і повну назву особи, від імені якої виступає продавець;

8) характер, атрибути та права продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, афілійованість та права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди;

9) небезпеку, що загрожує споживачу у зв`язку з покупкою та/або використанням продукції;

10) права споживача, у тому числі право відмовитися від продукції (для відповідних видів товарів, робіт і послуг), право на заміну продукції або відшкодування збитків.

Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Підприємницька практика, яка істотно спотворює або може істотно спотворити економічну поведінку лише чітко визначеної (окремої) групи споживачів, особливо вразливих до такої діяльності через їх розумові або фізичні вади, вік чи довірливість, у разі якщо продавець мав об`єктивну можливість передбачити їх поведінку та особливості, має оцінюватися з точки зору середньостатистичного представника такої групи, а також з урахуванням припущення, що, зважаючи на викладені обставини, можливість здійснити свідомий і компетентний вибір відсутня і споживач помиляється при вчиненні правочину щодо обставин, які мають істотне значення. Зазначені умови не стосуються законної рекламної діяльності, у тому числі створення заяв або виразів, які не можуть бути сприйняті буквально.

Перелік форм підприємницької практики, що вводить в оману, не є вичерпним.

Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.Суб`єкти господарювання, їх працівники несуть відповідальність за нечесну підприємницьку практику згідно із законодавством (ч.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Позивач не надав суду жодного доказу на підтвердження нечесної підприємницької практики з боку відповідача.

Також позивач звертаючись до суду зазначав, що при підписанні кредитних договорів він був введений в оману.

Частиною першою статті 230 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша стаття 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Позивач не надав суду доказів, що він був введений в оману стосовно обставин, які впливають на укладення правочину.

З посиланням на положення ч.1 ст.216, ст. 1212 ЦК України позивач просить стягнути з відповідача на свою користь 28 319,00 грн. сплачені як відсотки за договорами, однак враховуючи що судом не встановлено підстав для визнання правочинів недійсними, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів, які сплачені як проценти за користування коштами.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Так, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.4, 77-81, 141, 263, 265, 352, 354 ЦПК України, суд,

вирішив:

В позові ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» про визнання договорів недійсними, зобов`язання вчинити дії - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня отримання рішення суду безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Н.Г.Притула