Справа № 143/192/21
08.09.2022 року м. Погребище
Погребищенський районний суд Вінницької області в складі:
головуючого - судді Сича С.М.,
з участю секретаря Левченко М.О.,
прокурора Огірчук О.Ю.
представника позивача ОСОБА_1 ,
представника третьої особи Жмурчук О.М.,
відповідача ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Погребище Вінницького району Вінницької області цивільну справу за позовом керівника Немирівської окружної прокуратури, поданого в інтересах держави, в особі Вінницької обласної державної адміністрації, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Погребищенська міська рада, до ОСОБА_2 про дострокове розірвання договору оренди водного об`єкту, стягнення заборгованості з орендної плати, пені та повернення водного об`єкту державі,-
В лютому 2021 року керівник Калинівської місцевої прокуратури звернувся в суд з позовом в інтересах держави, в особі Вінницької обласної державної адміністрації, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Погребищенська міська рада, до ОСОБА_2 про дострокове розірвання договору оренди водного об`єкту, стягнення заборгованості з орендної плати, пені та повернення водного об`єкту державі.
Позов мотивовано тим, що 02.12.2016 року між Вінницькою обласною державною адміністрацією (тут і далі Вінницька ОДА) та фізичною особою ОСОБА_2 укладено договір оренди водного об`єкту №523482000-1, предметом якого є ставок площею 14, 8616 га, розташований за межами с.Довгалівка Погребищенського району Вінницької області, переданий у строкове платне користування для рибогосподарських потреб, строком на 20 років (тут і далі договір).
Фактична передача земельної ділянки водного фонду у користування ОСОБА_2 підтверджується актом приймання передачі, який є додатком до договору.
Вказаний договір зареєстровано 12.01.2017 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, про що внесено запис про інше речове право за №18588349.
Відповідно до п.9 договору орендна плата вноситься орендарем за воду (водний простір) в сумі 6491 грн. 60 коп. в рік в УДКСУ в Погребищенському районі, за земельну ділянку за місцем її розташування у розмірі 3% від нормативної грошової оцінки землі у сумі 9743 грн. 38 коп. в рік в УДКСУ в Погребищенському районі.
Згідно із п.11 договору орендна плата вноситься у строки: за наданий в оренду водний об`єкт щоквартально протягом 30 календарних днів, що настають за останнім календарним днем податкового (звітного) кварталу; за землю - щомісячно протягом 30 календарних днів, що настають за останнім календарним днем податкового (звітного) місяця.
Пунктом 40 договору сторони погодили, що його дія припиняється шляхом його розірвання за взаємною згодою сторін; рішенням суду на вимогу однієї із сторін внаслідок невиконання іншою стороною передбачених договором обов`язків та випадкового знищення, пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає його використанню, нецільового використання об`єкта оренди, а також з інших підстав, визначених законом.
Прокурор наголошує, що вказаний договір підлягає достроковому розірванню в судовому порядку з підстав, передбачених ст.651 ЦК України, з урахуванням приписів ст.ст.509, 610, 611, 629, 638, 653 ЦК України, ст.51 ВК України, ст.14 ЗУ «Про аквакультуру» та ст.15 ЗУ «Про оренду землі», оскільки порушення відповідачем умов договору щодо несплати протягом чотирьох років платежів за користування орендованим водним простором є істотним, так як в значній мірі позбавляє позивача того, на що він розраховував при укладанні договору, зокрема надходження відповідних коштів з орендної плати за воду (водний простір) до місцевого бюджету із подальшим їх розподіленням відповідно до законодавства.
Обґрунтовуючи наявність порушення у спірних правовідносинах інтересів держави, необхідність їх захисту, та визначені законом підстави для звернення до суду, прокурор покликається на те, що органом, уповноваженим розпоряджатися водним об`єктами загальнодержавного значення на території Вінницької області, є Вінницька ОДА, яка є компетентним суб`єктом, наділеним правом здійснювати захист інтересів держави у згаданих орендних відносинах.
Систематична несплата орендних платежів відповідачем за користування водним об`єктом порушує економічні інтереси держави та створює передумови до невиконання соціально економічних заходів на території Погребищенської міської територіальної громади, а також в межах області у майбутньому, а тому вимагає вжиття заходів реагування, в тому числі шляхом звернення до суду в інтересах держави з метою захисту об`єктів права власності Українського народу, визначених ст.13 Конституції України.
З метою з`ясування питання наявності порушень вимог земельного законодавства щодо орендної плати за використання водних об`єктів державної власності Калинівською місцевою прокуратурою 18.08.2020 року скеровано запит до Департаменту Вінницької ОДА щодо наявних заборгованостей за договорами оренди водних об`єктів.
04.09.2020 року на адресу прокуратури надійшла відповідь, в якій надано інформацію щодо численних боржників за договорами вказаної категорії, до переліку яких входить і відповідач.
23.09.2020 року Калинівською місцевою прокуратурою надіслано до Департаменту Вінницької ОДА запит про надання копій відповідної документації за договорами, по яких існує заборгованість з орендної плати.
24.09.2020 року Калинівською місцевою прокуратурою надіслано Департаменту Вінницької ОДА лист із приводу вжитих заходів для стягнення заборгованості за договорами оренди водних об`єктів.
У відповідь на запит 27.10.2020 року Департаментом Вінницької ОДА надіслано на адресу прокуратури запитуваний пакет документів без вказівки щодо самостійного вжиття заходів для стягнення заборгованості з орендної плати.
Крім того, з листа Департаменту Вінницької ОДА від 27.10.2020 року вбачається, що Департаментом не використовувався процесуальний порядок стягнення заборгованості з орендної плати, зокрема з боржника ОСОБА_2 , заходи щодо розірвання договору також не вживалися.
Прокурор стверджує, що з огляду на викладене Вінницькою ОДА не було вжито заходів щодо розірвання договору оренди, стягнення заборгованості та повернення водного об`єкту у володіння та користування держави. При цьому відповідач продовжує безоплатно користуватися водним об`єктом.
Вищезазначені обставини щодо порушень інтересів держави, тривале невжиття заходів, спрямованих на припинення дії чи розірвання договору оренди та повернення водного об`єкту, з боку органів державної влади, у зв`язку із чим унеможливлюється передача цього водного об`єкту у користування платоспроможному орендареві та отримання додаткового доходу місцевим бюджетом, на думку прокурора, є виключним випадком для представництва прокуратурою інтересів держави в особі позивача, передбаченим ст.131 1 Конституції України та ст.23 ЗУ «Про прокуратуру».
За таких обставин прокурор змушений звернутися до суду із цим позовом.
Посилаючись на наведені обставини, просив:
- зобов`язати ОСОБА_2 повернути державі водний об`єкт та земельну ділянку, на якій він розташований, шляхом підписання акту прийому передачі ОСОБА_3 з Вінницькою ОДА.
Ухвалою судді від 02.04.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи визначено проводити за правилами загального позовного провадження (Т.1, а.с.55-57).
Ухвалою суду від 17.02.2022 року залучено до участі у справі Немирівську окружну прокуратуру як правонаступника Калинівської місцевої прокуратури (Т.1, а.с.211, 212).
В судовому засіданні прокурор Огірчук О.Ю. підтримала позов та підтвердила викладені у ньому обставини.
Представник Вінницької ОДА Мірошніченко Т.Д. також підтримала позов та не заперечувала проти його задоволення. Також зауважила, що Вінницькою ОДА не вживалися заходи для стягнення заборгованості з орендної плати із відповідача та розірвання договору оренди. Окремо звернула увагу суду на те, що, на її думку, спірні ставок із земельною ділянкою водного фонду не можуть бути на даний час переданими Вінницькій ОДА, так як відповідно до чинного законодавства вони віднесені до об`єктів права комунальної власності.
Представник Погребищенської міської ради Жмурчук О.М. також підтримала позовні вимоги. Водночас, повідомила, що на даний час спірні земельна ділянка та водний об`єкт не перейшли у комунальну власність Погребищенської міської територіальної громади.
Відповідач ОСОБА_2 позов не визнав та пояснив, що після відкриття провадження у справі він сплатив заборговану орендну плату та пеню, а тому на даний час, на його погляд, відсутні підстави для розірвання договору. Також зазначив, що раніше він не мав можливості сплатити орендну плату за користування водним об`єктом через скрутне матеріальне становище. При цьому він не заперечував фактичне використання земельної ділянки водного фонду з розташованим на ній водним об`єктом протягом часу, за який ним не сплачувалася орендна плата.
Суд, заслухавши учасників справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, встановивши суть спірних правовідносин, що склалися між сторонами, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив, що 02.12.2016 року між Вінницькою обласною державною адміністрацією, як орендодавцем (тут і далі Вінницька ОДА), та громадянином ОСОБА_2 , як орендарем, укладено договір оренди водного об`єкту №523482000-1 (тут і далі договір).
Згідно із п.1 договору орендодавець надає, а орендар приймає у строкове платне користування водний об`єкт для рибогосподарських потреб - ставок площею 14, 8616 га, розташований за межами с.Довгалівка Погребищенського району Вінницької області.
За змістом п.8 договору строк його дії становить 20 років.
Відповідно до п.9 договору орендна плата вноситься орендарем за воду (водний простір) у розмірі 6491 грн. 60 коп. в рік в УДКСУ в Погребищенському районі, за земельну ділянку за місцем її розташування у розмірі 3% від нормативної грошової оцінки землі у сумі 9743 грн. 38 коп. в рік в УДКСУ в Погребищенському районі.
Згідно із п.11 договору орендна плата вноситься у строки: за наданий в оренду водний об`єкт щоквартально протягом 30 календарних днів, що настають за останнім календарним днем податкового (звітного) кварталу; за землю - щомісячно протягом 30 календарних днів, що настають за останнім календарним днем податкового (звітного) місяця.
В п.30 договору обумовлено, що орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати.
Пунктом 40 договору сторони погодили, що його дія припиняється шляхом його розірвання за взаємною згодою сторін; рішенням суду на вимогу однієї із сторін внаслідок невиконання іншою стороною передбачених договором обов`язків та випадкового знищення, пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає його використанню, нецільового використання об`єкта оренди, а також з інших підстав, визначених законом (Т.1, а.с.23-31).
Фактична передача земельної ділянки водного фонду у користування ОСОБА_2 підтверджується актом приймання передачі, який є додатком до договору (Т.1, а.с.36).
24.09.2020 року Калинівською місцевою прокуратурою надіслано Департаменту Вінницької ОДА лист щодо вжитих заходів для стягнення заборгованості за договорами оренди водних об`єктів, в тому числі по орендарю ОСОБА_2 (Т.1, а.с.15).
У відповіді від 27.10.2020 року Департамент Вінницької ОДА повідомив Калинівську місцеву прокуратуру, що Департаментом не використовувався процесуальний порядок стягнення податкового боргу з орендної плати згідно договорів оренди водних об`єктів з орендарів, в тому числі з ОСОБА_2 , та не вживалися заходи щодо розірвання зазначених договорів (Т.1, а.с.16).
27.01.2021 року Калинівською місцевою прокуратурою направлено на адресу Вінницької ОДА повідомлення про те, що прокуратурою відповідно до п.4 ч.3 ст.23 ЗУ «Про прокуратуру» підготовлено позов в інтересах держави, в особі Вінницької обласної державної адміністрації, до ОСОБА_2 про дострокове розірвання договору оренди водного об`єкту, стягнення заборгованості з орендної плати, пені та повернення водного об`єкту державі. Позов найближчим часом буде направлено до Погребищенського районного суду Вінницької області (Т.1, а.с.42).
Вирішуючи питання щодо предметної та суб`єктної юрисдикції розглядуваного спору, суд звертає увагу на ту обставину, що за змістом відповіді Департаменту Вінницької ОДА на адресу Калинівської місцевої прокуратури від 06.01.2021 року заборгованість по орендній платі за воду (водний простір) виникла у ОСОБА_2 , як фізичної особи підприємця (Т.1, а.с.39, 40).
Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання правил юрисдикції та підсудності.
Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
За змістом частини першої статті 15 Цивільного кодексу України (тут і далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а за частиною першою статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права або інтересу.
Відповідно до частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України (тут і далі - ЦПК України) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивача, є порушеними, оспореними чи невизнаними.
Разом з тим, за приписами частини другої статті 2 Господарського процесуального кодексу (тут і далі - ГПК України) завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних зі здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Частиною першою статті 20 ГПК України унормовано, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема:
- справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) ФОП;
- справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) ФОП.
Таким чином, критеріями розмежування між справами цивільного та господарського судочинства є одночасно суб`єктний склад учасників процесу та характер спірних правовідносин.
Відповідно до частин першої, другої статті 3 Господарського кодексу України (тут і далі - ГК України) під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватися і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність).
За статтею 42 ГК України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.
Відтак, підприємець - це юридичний статус фізичної особи, який засвідчує право цієї особи на заняття самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.
Отже, вирішення питання про юрисдикційність спору за участю ФОП залежить від того, виступає чи не виступає фізична особа як сторона у спірних правовідносинах суб`єктом господарювання, та чи є ці правовідносини господарськими.
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.02.2020 року у справі №916/385/19.
Зі змісту договору не вбачається, що при його укладанні відповідач діяв саме як фізична особа-підприємець.
В ст.55 ГК України визначено, що суб`єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов`язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством. Суб`єктами господарювання є: 1) господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку; 2) громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці.
Відповідно до ч.1 ст.58 ГК України суб`єкт господарювання підлягає державній реєстрації як юридична особа чи фізична особа-підприємець у порядку, визначеному законом.
Учасниками справи не надано доказів, які б підтверджували, що ОСОБА_2 зареєстрований у порядку, визначеному законом, як фізична особа-підприємець.
Водночас, інші матеріали справи, окрім згаданої відповіді Департаменту Вінницької ОДА від 06.01.2021 року, також не містять відомостей на підтвердження того, що у спірних правовідносинах відповідач виступає як суб`єкт господарювання.
За таких обставин суд дійшов висновку, що дана справа підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства, не залежно від характеру спірних правовідносин.
Право звернення прокурора до суду в інтересах держави передбачено ст.23 ЗУ «Про прокуратуру» та ст.56 ЦПК України.
Так, відповідно до приписів ч.3 ст.23 ЗУ «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.
Частинами 3,4 ст.56 ЦПК України передбачено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Конструктивний аналіз норми ч. 3 ст. 23 ЗУ "Про прокуратуру" дозволяє стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.
Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.
Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст.23 ЗУ «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст.23 ЗУ «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Такий правовий висновок викладений у пунктах 76-81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 року №912/2385/18.
Надаючи оцінку наявності достатніх підстав для представництва прокурором інтересів держави в даному спорі, суд виходить із того, що за змістом ч.4 ст.51 ВК України водні об`єкти надаються у користування на умовах оренди органами, що здійснюють розпорядження земельними ділянками під водою (водним простором) згідно з повноваженнями, визначеними Земельним кодексом України, відповідно до договору оренди, погодженого з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері водного господарства.
Частиною 5 ст.122 ЗК України унормовано, що обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб.
Отже, органом, уповноваженим розпоряджатися водними об`єктами загальнодержавного значення на території Вінницької області, є Вінницька ОДА, яка як компетентний суб`єкт наділена правом здійснювати захист інтересів держави у згаданих орендних відносинах.
При цьому Вінницька ОДА, одержуючи в період з вересня 2020 року по січень 2021 року запити з Калинівської місцевої прокуратури щодо копій документів, розрахунку заборгованості відповідача по орендній платі, та в січні 2021 року повідомлення прокурора в порядку ст.23 ЗУ «Про прокуратуру» про пред`явлення позову до суду, не вжила своєчасних заходів щодо подання позову в суд та/або не повідомила прокурора про існування у цього місцевого органу виконавчої влади об`єктивних причин, що перешкоджали б такому зверненню до суду.
Разом із цим, суд ураховує, що з часу направлення повідомлення прокурора в порядку ст.23 ЗУ «Про прокуратуру» і до підписання позовної заяви керівником місцевої прокуратури минуло три тижні, а відтак у Вінницької ОДА безсумнівно було достатньо часу для самостійного звернення до суду з позовом в інтересах держави після того, як прокурор повідомив її про ініціювання судового процесу.
В той же час, суд відмічає, що інтереси держави у спірних правовідносинах потребували невідкладного захисту через закінчення перебігу позовної давності для пред`явлення позову про стягнення із ОСОБА_2 періодичних платежів по орендній платі за 2017 рік та І квартал 2018 року.
Зважаючи на викладене, та ураховуючи дотримання прокурором до подання цього позову порядку, передбаченого ст.23 ЗУ «Про прокуратуру», що полягає у наданні Вінницькій ОДА можливості відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави шляхом подання позову та направленні цьому місцевому органу виконавчої влади повідомлення про пред`явлення означеного позову, суд дійшов висновку про наявність достатніх та переконливих підстав для звернення прокурора до суду в інтересах держави із цим позовом.
Визначаючись із обґрунтованістю позовної вимоги про розірвання договору, суд виходить із того, що право особи на звернення до суду із позовом про розірвання договору у передбаченому законом випадку відповідає ст.16 ЦК України, способу, передбаченого нею (припинення правовідношення) для захисту права, та не може ставитися в залежність від поінформованості про позицію іншої сторони чи волевиявлення іншої сторони.
Близький за змістом правовий висновок викладений у п.6.13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2020 року у справі №920/418/19.
Звертаючись із позовом до суду, прокурор покликався на те, що договір підлягає розірванню на підставі ч.2 ст.651 ЦК України через істотне порушення його умов відповідачем, оскільки внаслідок завданої позивачу шкоди в значній мірі позбавляє його того, на що він розраховував при укладенні договору, зокрема надходження відповідних коштів з орендної плати за воду (водний об`єкт) до місцевого бюджету із подальшим їх розподіленням відповідно до законодавства.
Однією з підстав розірвання договору є істотне порушення стороною договору. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (абзац другий частини другої статті 651 ЦК України). Тобто йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору.
Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - «значної міри» позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Істотність порушення визначається виключно за обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. У такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України.
Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору.
Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона.
У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.
Такий правовий висновок сформульований у пунктах 116-121 постанови Великої палати Верховного Суду від 16.02.2021 року у справі №910/2861/18.
Надаючи оцінку порушенням відповідачем умов договору в контексті їх «істотності» в розумінні ч.2 ст.651 ЦК України, суд ураховує, що за п.30 договору орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати.
Разом із цим, у ч.14 ст.51 ВК України регламентовано, що за користування водним об`єктом орендар зобов`язаний сплачувати орендну плату за водний об`єкт та орендну плату за земельну ділянку під таким водним об`єктом.
Таким чином, передбаченому в договорі праву орендодавця вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати кореспондується закріплений в законі обов`язок орендаря сплачувати орендну плату за водний об`єкт та орендну плату за земельну ділянку під таким водним об`єктом.
При цьому телеологічне (цільове) тлумачення приписів ч.14 ст.51 ВК України дає підстави для висновку, що законодавець при здійсненні правового регулювання означених правовідносин, застосувавши вказану зобов`язальну норму, виокремив наведений обов`язок орендаря, чим підкреслив значимість його належного виконання такою стороною договору, що в свою чергу свідчить про пріоритетність мети укладання таких правочинів, пов`язаної із додатковими надходженнями коштів до бюджету.
Зі змісту правовідносин, що склалися між сторонами, витікає, що договір укладався Вінницькою ОДА з метою надходження коштів у вигляді орендної плати за землю та орендної плати за воду (водний об`єкт) до доходної частини місцевого бюджету та їх подальшого розподілу між розпорядниками коштів відповідно до законодавства. З огляду на викладене Вінницька ОДА мала правомірні очікування на сплату відповідачем орендної плати у визначених в договорі розмірах та у встановлені строки.
За змістом п.2 ч.2 ст.22 ЦК України збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Наведені обставини свідчать про те, що Вінницька ОДА була значною мірою позбавлена того, на що розраховувала при укладенні договору, що фактично призвело до неможливості досягнення нею цілей згаданого правочину.
Таким чином, допущені відповідачем порушення договору відповідають критерію «істотності» в контексті ч.2 ст.651 ЦК України.
Водночас, суд вважає неспроможними доводи відповідача про те, що внаслідок сплати ним заборгованості по орендній платі та пені відпали підстави для розірвання договору в судовому порядку, так як згідно зі ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Систематичне порушення договору щодо сплати орендної плати є підставою для розірвання договору, незважаючи на те, чи виплачена в подальшому заборгованість. Той факт, що відповідач сплатив усю суму заборгованості з орендної плати за воду (водний об`єкт), не має правового значення для вирішення цього спору, оскільки судом встановлений факт її систематичної несплати у значному розмірі протягом тривалого періоду, що в сукупності із іншими обставинами справи свідчить про істотне порушення орендарем договору.
Близький за змістом висновок викладений у постанові Верховного Суду від 20.06.2019 року у справі №383/708/16-ц, предметом спору у якій було розірвання договору оренди землі у зв`язку із систематичною несплатою орендної плати.
Однак, суд вважає, що наведений правовий висновок є релевантним для застосування норм матеріального права при вирішенні цього спору з огляду на таке.
Згідно із ч.2 ст.79 ЗК України право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об`єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться, якщо інше не встановлено законом та не порушує прав інших осіб.
В силу ч.3 ст.51 ВК України водні об`єкти надаються у користування за договором оренди землі в комплексі з розташованим на ній водним об`єктом у порядку, визначеному земельним законодавством України. Право оренди земельної ділянки під водним об`єктом поширюється на такий водний об`єкт.
Частиною 2 ст.14 ЗУ «Про аквакультуру» унормовано, що рибогосподарська технологічна водойма для цілей аквакультури надається юридичній чи фізичній особі органом, який здійснює розпорядження земельною ділянкою під водою (водним простором) відповідно до Земельного кодексу України, за договором оренди землі в комплексі з розташованим на ній водним об`єктом.
В ч.3 ст.14 ЗУ «Про аквакультуру» врегульовано, що об`єктом користування на умовах оренди рибогосподарської технологічної водойми є земельна ділянка під водою, в межах якої здійснюється аквакультура, та вода (водний простір), які в комплексі одночасно надаються в користування одній і тій самій юридичній чи фізичній особі. Плата за користування на умовах оренди рибогосподарською технологічною водоймою складається з орендної плати за використання земельних ділянок та орендної плати за рибогосподарську технологічну водойму.
Частинами 11, 12 ЗУ «Про аквакультуру» визначено, що Типовий договір оренди землі в комплексі з розташованим на ній водним об`єктом затверджується Кабінетом Міністрів України. Умови використання водних об`єктів, розмір орендної плати та строк дії договору оренди визначаються у договорі оренди землі в комплексі з розташованим на ній водним об`єктом.
Системний аналіз означених норм дозволяє стверджувати, що в основу орендних правовідносин, пов`язаних із наданням у строкове платне користування водних об`єктів, законодавцем закладено концепцію єдності юридичної долі земельних ділянок з розташованими на ній водними об`єктами, що обумовлює, зокрема, одночасну сплату орендарем орендної плати за використання земельних ділянок та орендної плати за воду (водний об`єкт).
Відтак, правові наслідки систематичної несплати орендної плати за воду (водний об`єкт) мають бути тотожними тим, які наступають при систематичній несплаті орендної плати за використання земельних ділянок.
Інший підхід до правозастосування безсумнівно не відповідав би принципу правової визначеності та таким загальним засадам цивільного законодавства як справедливість, добросовісність та розумність, позаяк не стимулював би орендарів до належного виконання ними своїх договірних зобов`язань в частині сплати орендної плати за воду (водний об`єкт).
Відтак, факт сплати відповідачем після пред`явлення позову в суд заборгованості по орендній платі не має правового значення та не впливає на вирішення цього спору про розірвання договору, заявленого з підстав, передбачених ч.2 ст.651 ЦК України.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 року у справі №912/1385/17 викладено правовий висновок, який зводиться до того, що ст. 611 ЦК України передбачає різні правові наслідки порушення зобов`язання, до яких належать, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом або розірвання договору, зміна умов зобов`язання, сплата неустойки, відшкодування збитків і моральної шкоди.
Застосування такого правового наслідку, як розірвання договору судом, саме з підстави істотності допущеного порушення договору, визначеної через іншу оціночну категорію - значну міру позбавлення того, на що особа розраховувала при укладенні договору, - відповідає загальним засадам цивільного законодавства, до яких за пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України належать, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.
Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про задоволення позовної вимоги про розірвання договору оренди водного об`єкту №523482000-1 від 02.12.2016 року, укладеного між Вінницькою ОДА та ОСОБА_2 .
Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача повернути державі водний об`єкт (ставок) із земельною ділянкою водного фонду, то суд констатує, що в цій частині спірні правовідносини урегульовані приписами частин 2, 3 ст.653 ЦК України, згідно із якими у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. Якщо договір розривається у судовому порядку, то зобов`язання припиняється з моменту набрання рішенням суду про розірвання договору законної сили.
За правилами ч.1 ст.785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.
Разом із тим, зважаючи на ту обставину, що об`єктом оренди за договором є вода (водний об`єкт) та земельна ділянка під водним об`єктом, то при вирішенні питання про зобов`язання відповідача повернути позивачеві це майно також слід застосовувати приписи ст.34 ЗУ «Про оренду землі», відповідно до яких у разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобов`язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором. Орендар не має права утримувати земельну ділянку для задоволення своїх вимог до орендодавця.
Таким чином, оскільки договір підлягає розірванню, то на відповідача має бути покладено зобов`язання повернути державі водний об`єкт (ставок) із земельною ділянкою під цим водним об`єктом шляхом підписання акту прийому передачі між сторонами.
Надаючи оцінку поясненням представника позивача ОСОБА_1 стосовно того, що спірні ставок із земельною ділянкою водного фонду не можуть бути на даний час переданими Вінницькій ОДА, так як відповідно до чинного законодавства вони віднесені до об`єктів права комунальної власності, суд керується тим, що за змістом п.24 Розділу ХХ «Перехідні положення» ЗК України, що набрав чинності 27.05.2021 року, з дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель:
а) що використовуються органами державної влади, державними підприємствами, установами, організаціями на праві постійного користування (у тому числі земельних ділянок, що перебувають у постійному користуванні державних лісогосподарських підприємств, та земель водного фонду, що перебувають у постійному користуванні державних водогосподарських підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, національних галузевих академій наук);
в) природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення в межах об`єктів і територій природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, лісогосподарського призначення;
г) зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи;
ґ) під будівлями, спорудами, іншими об`єктами нерухомого майна державної власності;
д) під об`єктами інженерної інфраструктури загальнодержавних та міжгосподарських меліоративних систем державної власності;
е) визначених у наданих до набрання чинності цим пунктом дозволах на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, наданих органами виконавчої влади з метою передачі земельних ділянок у постійне користування державним установам природно-заповідного фонду, державним лісогосподарським та водогосподарським підприємствам, установам та організаціям, якщо рішення зазначених органів не прийняті.
Земельні ділянки, що вважаються комунальною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст відповідно до цього пункту і право державної власності на які зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, переходять у комунальну власність з моменту державної реєстрації права комунальної власності на такі земельні ділянки.
Інші земельні ділянки та землі, не сформовані у земельні ділянки, переходять у комунальну власність з дня набрання чинності цим пунктом.
Перехід земельних ділянок із державної власності у комунальну власність згідно з вимогами цього пункту не є підставою для припинення права оренди та інших речових прав, похідних від права власності, на такі земельні ділянки. Внесення змін до договору оренди, суперфіцію, емфітевзису, земельного сервітуту із зазначенням нового органу, що здійснює розпорядження такою земельною ділянкою, не вимагається і здійснюється лише за згодою сторін договору.
Системно структурний аналіз наведених положень земельного законодавства дає підстави для висновку, що моментом переходу у комунальну власність земельних ділянок, що вважаються комунальною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст відповідно до цього пункту і право державної власності на які зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, є дата та час проведення державної реєстрації права комунальної власності на такі земельні ділянки.
Натомість, земельні ділянки, стосовно яких у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні відомості про зареєстроване право державної власності, та землі, не сформовані у земельні ділянки, переходять у комунальну власність з дня набрання чинності п.24 Розділу ХХ «Перехідні положення» ЗК України, тобто з 27.05.2021 року.
Таким чином, законодавець пов`язує момент виникнення права комунальної власності на вищезазначені земельні ділянки із фактом реєстрації права державної власності на них у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Зі змісту Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №78250180 від 17.01.2017 року випливає, що право державної власності на згадану земельну ділянку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 12.01.2017 року (Т.1, а.с.37).
З огляду на викладене на час розгляду справи зазначена земельна ділянка водного фонду перебуває у державній власності.
У п.24 Розділу ХХ «Перехідні положення» ЗК України законодавець окремо визначив, що з дня набрання чинності цим пунктом до державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки державної власності, що передаються у комунальну власність територіальних громад, органи виконавчої влади, що здійснювали розпорядження такими земельними ділянками, не мають права здійснювати розпорядження ними.
Зміст права власності розкривається у ч.1 ст.317 ЦК України, за приписами якої власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
В ч.1 ст.319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
За загальними підходами до розуміння сутнісного змісту елементів права власності, які склалися в усталеній судовій практиці, право володіння - це забезпечена законом можливість мати в себе певну річ, фактично панувати над нею, утримувати її у своєму господарському підпорядкуванні (володіння може бути законним і незаконним).
Право користування - юридична забезпечена можливість власника здобувати з майна, що йому належить, його корисні властивості для задоволення своїх особистих та майнових потреб (можливість отримувати плоди і доходи).
Право розпорядження - це юридичне закріплена можливість власника самостійно вирішувати долю майна шляхом його відчуження іншим особам, зміни його стану та призначення (передача за договором іншій особі, знищення, переробка тощо).
Спеціально юридичне тлумачення наведеної норми, що міститься в п.24 Розділу ХХ «Перехідні положення» ЗК України, у взаємозв`язку із положеннями ст.ст.317, 319 ЦК України, дозволяє дійти висновку, що з дня набрання чинності цим пунктом до державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки державної власності, що передаються у комунальну власність територіальних громад, органи виконавчої влади, що здійснювали розпорядження такими земельними ділянками, не мають права здійснювати розпорядження ними, проте не позбавлені можливості володіти та користуватися ними.
На переконання суду така норма покликана насамперед унеможливити відчуження або передачу у користування державою окреслених земельних ділянок третім особам до переходу їх в комунальну власність, позаяк в подальшому розпорядниками таких земельних ділянок мають бути територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування.
На користь такого висновку свідчить також і той аргумент, що у разі встановлення законодавцем заборони органам державної влади у вказаний перехідний період володіти та користуватися цими земельними ділянками була б створена прогалина в правовому регулюванні таких відносин, що безсумнівно суперечило б як інтересам суспільства, так і держави, територіальних громад.
З огляду на викладене суд дійшов висновку про задоволення позовної вимоги про зобов`язання відповідача повернути державі водний об`єкт (ставок) із земельною ділянкою водного фонду шляхом підписання акту приймання передачі ОСОБА_2 та Вінницькою ОДА.
Відповідно до частин 1, 2 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
Згідно із ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно із платіжним дорученням №136 від 09.02.2021 Вінницькою обласною прокуратурою за пред`явлення позову сплачено судовий збір в розмірі 6810 грн. 00 коп. (Т.1, а.с.43).
Ухвалою суду від 22.05.2022 року частину сплаченого судового збору в розмірі 2270 грн. 00 коп. повернуто Вінницькій обласній прокуратурі у зв`язку із закриття провадження у справі в частині стягнення з відповідача ОСОБА_2 заборгованості з орендної плати та пені.
Зважаючи на викладене за наслідками розгляду справи із відповідача слід стягнути на користь Вінницької обласної прокуратури витрати на сплату судового збору у сумі 4540 грн. 00 коп.
Керуючись ст. ст. 2-7, 10, 133, 141, 258, 259, 263, 268, 279, 284, 351, 352, 354 ЦПК України, суд, -
Позовні вимоги керівника Немирівської окружної прокуратури (як правонаступника Калинівської місцевої прокуратури), пред`явлені в інтересах держави, в особі Вінницької обласної державної адміністрації, до ОСОБА_2 - задовольнити.
Учасники справи:
ОСОБА_2 , АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача:
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення буде складено протягом десяти днів з дня закінчення розгляду справи.

Повний текст рішення складено 14.09.2022 року.

Суддя