Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Єдиний унікальний номер №943/400/21

Провадження № 2/943/130/2022

06 вересня 2022 року

Буський районний суд Львівської області у складі:

головуючого-судді - Коса І.Б.,

секретаря судового засідання - Дутки С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Буську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -

в с т а н о в и в :

позивач ОСОБА_1 звернувся через свого представника адвоката Волошина С.В. до суду із указаним позовом, у якому просить визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності по Ѕ ідеальної частини кожному на домоволодіння по АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заявлених вимог представник позивача покликається на те, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 09 червня 1984 року до 02 квітня 2021 року. Вказаний шлюб було розірвано рішенням Буського районного суду Львівської області від 23.02.2021 (дане судове рішення набрало законної сили 02.04.2021). Від указаного шлюбу сторони мають двох повнолітніх дітей, які на даний час проживають окремо. Після укладення цього шлюбу сторони проживали разом по АДРЕСА_1 , а позивач до цього часу залишається зареєстрованим у спірному житловому будинку. За увесь час перебування в даному шлюбі позивач постійно працював і отримував заробітну плату, а також брав участь в облаштуванні домашнього господарства за місцем проживання, як сам, так і за його власні кошти. Близько одного року тому назад відповідачка вигнала позивача зі спірного будинку та змінила вхідні замки в ньому. Однак у період перебування в шлюбі сторони збудували та ввели в експлуатацію спірний житловий будинок із господарськими будівлями та спорудами, а останній було зареєстровано за відповідачкою. Оскільки спірне домоволодіння набуте сторонами у період шлюбу, а тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, що на вимогу позивача підлягає поділу між сторонами у рівних частинах.

Ухвалою суду від 24.03.2021 року відкрито загальне позовне провадження у справі з призначенням підготовчого судового засідання.

Ухвалою суду від 06.05.2021 року відмовлено у прийнятті зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Буська міська рада Золочівського району Львівської області про скасування державної реєстрації прав та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування.

Ухвалою суду від 01.07.2021 року закрито підготовче провадження із призначенням даної цивільної справи до судового розгляду по суті.

Ухвалою суду від 07.09.2021 року витребувано докази від Буської міської ради Золочівського району Львівської області: належним чином засвідчену копію погосподарських книг за 1980-1990 роки в частині домоволодіння по АДРЕСА_1 та належним чином засвідчену копію рішення Побужанської сільської ради Буського (нині - Золочівського) району Львівської області № 22 від 27.06.2019.

Ухвалою суду від 09.12.2021 року витребувано докази від архівного відділу Золочівської районної державної адміністрації (Буське відділення) Львівської області: належним чином засвідчену копію рішення Побужанської сільської ради Буського району Львівської області № 22 від 27.06.2019 року.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання повторно не з`явився, незважаючи на систематичне повідомлення його судом про час і місце розгляду вказаної справи.

Відповідачка ОСОБА_2 повторно в судове засідання не з`явилася, а її представник адвокат Коченаш Ю.К. направила до суду заяву від 06.04.2022, в якій представник позивачки просить розглянути вказану справу без їх участі, позовні вимоги заперечують та у задоволенні позову просить відмовити у повному обсязі (а.с. 109).

Крім того, у відзиві на позовну заяву від 21.05.2021 року відповідачка ОСОБА_2 проти заявленого позову заперечила повністю, вважаючи позовні вимоги безпідставними та просить у їх задоволенні відмовити повністю. Покликається на те, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 09.06.1984 року до 02.04.2021 року, що був розірваний рішенням Буського районного суду Львівської області від 23.02.2021 року, яке набрало законної сили 02.04.2021 року в справі №943/1404/20. Відповідачка вважає, що спірний житловий будинок не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки його будівництво завершено та введено його в експлуатацію у 1982 році, тобто ще до укладення нею шлюбу із позивачем, де забудовниками спірного будинку виступали: матір відповідачки ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та її батько ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Крім того, відповідачка покликається на те, що 13 травня 2021 року право власності на спірний житловий будинок припинено шляхом подання нею державному реєстратору заяви про відмову від права власності 13.05.2021, що підтверджується долученою до справи копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №256533273 від 14.05.2021. Підставою для відмови відповідачки від такого права власності послужила наявність помилкових відомостей щодо особи забудовника, де невірно вказано її як забудовника спірного будинку та 1988 року його побудови, які вказані у рішенні Побужанської сільської ради Буського району Львівської області №22 від 27.06.2019 року та у технічному паспорті від 25.06.2019. Крім того, на даний час відповідачкою вживаються заходи щодо оформлення права власності на спірний житловий будинок у порядку спадкування після смерті її батьків, яким на праві спільної сумісної власності належав указаний житловий будинок. Ураховуючи те, що спірний житловий будинок збудований батьками відповідачки до укладення нею шлюбу з позивачем, що не є об`єктом права спільної сумісної власності, а відтак, на думку відповідачки, такий поділу не підлягає. Просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі (а.с. 42-45).

У відповідності до приписів ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали та з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю, виходячи із таких підстав.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно положень статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Згідно частини першої та другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі з 09 червня 1984 року до 02 квітня 2021 року. Рішенням Буського районного суду Львівської області від 23.02.2021 року, яке набрало законної сили 02.04.2021 року, вказаний шлюб між сторонами було розірвано, про що вбачається зі справи (а.с. 7, 32, 48).

Частиною першою статті 36 Сімейного кодексу України передбачено, що шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. У разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу (ч. 2 ст. 114 СК України).

Згідно статей 60, 61 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку доходу. Кожна річ набута під час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 69 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У відповідності до ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Як убачається із матеріалів справи, що 08 липня 2019 року відповідачкою ОСОБА_2 під час шлюбу із позивачем ОСОБА_6 , було зареєстровано право приватної власності на спірний житловий будинок по АДРЕСА_1 загальною площею 94 кв.м., житловою площею 61,1 кв.м., що підтверджується Інформаційною довідкою із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №235952477 від 08.12.2020, копія якої долучена до справи (а.с. 15-16).

Частиною першою статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (ч. 2 ст. 331 ЦК України).

Зокрема, судом встановлено, що безпосереднім предметом спору в цій справі є виключно спірний житловий будинок (домоволодіння) по АДРЕСА_1 , який позивач просить поділити між сторонами у рівних частинах, виділивши позивачу та відповідачці по Ѕ його ідеальної частини кожному.

Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Проте, як убачається із наданої відповідачкою Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №256533273 від 14.05.2021, що 13 травня 2021 року право власності на спірний житловий будинок припинено за волевиявленням відповідачки ОСОБА_2 шляхом подання нею державному реєстратору заяви про відмову від права власності від 13.05.2021, про що вбачається з матеріалів справи та визнається відповідачкою (а.с. 59).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі відмови власника від права власності. Особа може відмовитися від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності. У разі відмови від права власності на майно, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника відповідного запису до державного реєстру (ч. 1, ч. 3 ст. 347 ЦК України).

Відтак, суд вважає, що спірний житловий будинок не може на даний час підлягати поділу між сторонами по справі, оскільки до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи та те, що знаходиться у третіх осіб (п. 24 ППВСУ №11 від 21.12.2007). Натомість, спірне домоволодіння на час розгляду справи відсутнє та не знаходиться у третіх осіб, оскільки право власності на нього припинено з 13 травня 2021 року.

Крім того, вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє (п. 24 ППВСУ №11 від 21.12.2007).

Однак, позивач не скористався своїм правом оспорити рішення державного реєстратора про припинення права власності на спірний житловий будинок, який він вважає об`єктом спільної сумісної власності подружжя, зважаючи на те, що державний реєстратор, приймаючи заяву відповідачки від 13.05.2021 року про розпорядження нею таким майном шляхом відмови від права власності на нього вже після розірвання шлюбу, здійснила реєстрацію припинення права власності на спірне майно без отримання згоди другого з подружжя (позивача ОСОБА_1 ), яка (згода другого із колишнього подружжя) в силу вищевказаних роз`яснень ППВСУ при розпорядженні таким майном є обов`язковою.

Крім того, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 23 цієї Постанови, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

В силу правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року в справі № 6-843цс17, що конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована. Один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зокрема, як убачається із наданої відповідачкою копії рішення виконкому Буської районної ради народних депутатів №217 від 19.07.1979 року, що органом місцевого самоврядування надано дозвіл на індивідуально-житлове будівництво ОСОБА_7 , яка є матір`ю відповідачки, житлового будинку в селі Побужани із площею забудови 110 кв.м., житловою площею 45,2 кв.м. Також згідно записів погосподарської книги індивідуальний житловий будинок, забудовником якого була ОСОБА_3 (мати відповідачки), яка померла в 2008 році, введений в експлуатацію у 1982 році в АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою виконавчого комітету Буської міської ради Золочівського району Львівської області за №1700 від 17.05.2021 року (а.с. 54-55).

Разом із тим, суд вважає недоведеними покликання позивача на те, що він за увесь час перебування в шлюбі з відповідачкою брав участь в облаштуванні домашнього господарства за місцем проживання, як сам, так і за його власні кошти, оскільки ним не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту понесення ним грошових чи трудових затрат, коли він міг би вкладатися якщо не фінансово, то власною працею у істотне збільшення вартості спірного майна. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2022 року в справі № 686/8610/17.

Відтак, ураховуючи наведені вище факти та спірні правовідносини, оскільки предмет спору (спірне домоволодіння по АДРЕСА_1 ) вибув із власності відповідачки 13 травня 2021 року, а позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження його трудових чи грошових затрат в облаштуванні спірного будинку чи істотного збільшення за час шлюбу його вартості, вже після введення будинку в експлуатацію у 1982 році, а також позивачем не спростовано доводи відповідачки щодо належності останнього до спадщини її батьків, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю з вищенаведених мотивів.

Крім того, згідно вимог пункту 2 частини другої, частин шостої та сьомої статті 141 ЦПК України судові витрати покладаються на рахунок держави, ураховуючи залишення позову без задоволення та звільнення позивача від сплати судових витрат (судового збору) на підставі п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», в силу приписів якого від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - учасники бойових дій, яким є позивач ОСОБА_1 , що підтверджується його посвідченням серії НОМЕР_1 від 13.07.2016 (а.с. 19).

Ураховуючи наведене та керуючись статтями 2, 4, 8, 10, 11, 12, 13, 76, 77, 78, 81, 82, 89, 141, 247, 259, 263, 264, 265, 273, 352, 354 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

В задоволенні позовних вимог про поділ майна подружжя відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Буський районний суд Львівської області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного тексту рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Представник позивача: адвокат Волошин Сергій Вікторович ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ).

Відповідачка: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ).

Представник відповідачки: ОСОБА_8 ( АДРЕСА_4 ).

Повний текст рішення виготовлено: 16 вересня 2022 року.

Суддя: І. Б. Кос