Справа № 697/2010/21
Провадження № 2/697/66/2022
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2022 року м. Канів

Канівський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Скирди Б.К.,

за участю секретаря судових засідань Васянович Ю.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Громова Д.О.,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 адвоката Білоголового Я.О.,

представників відповідача Ліплявської сільської ради Тікунова В.В., адвоката Бовшика М.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду в м. Канів Черкаської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Ліплявської сільської ради об`єднаної територіальної громади Черкаської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права на довічне успадковуване володіння земельною ділянкою, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 (далі також ОСОБА_1 , позивач) звернулася до суду з позовом до відповідачів Ліплявської сільської ради об`єднаної територіальної громади Черкаської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (далі також Ліплявська сільська рада ОТГ Черкаської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , відповідачі) про визнання права на довічне успадковуване володіння земельною ділянкою.

В обґрунтування позовних вимог зазначила про те, що відповідно до свідоцтва про смерть від 19.04.2011 серії НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , який проживав за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 є дружиною ОСОБА_4 .

10.10.2011 Канівською державною нотаріальною конторою заведена спадкова справа № 393-2011 до майна померлого ОСОБА_4 .

Спадкоємцями за законом є: дружина ОСОБА_1 , син ОСОБА_2 , син ОСОБА_2 , дочка ОСОБА_3 .

До складу спадщини ОСОБА_4 входить земельна ділянка площею 50,8 га для ведення фермерського господарства, що була виділена йому рішенням районної Ради народних депутатів від 27.09.1991 «Про відведення земельної ділянки для організації фермерського господарства згідно Державного акту на право довічного успадкованого володіння землею від 24.06.1991 серії Б № 015742.

Згідно висновку державної експертизи землевпорядної документації нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 283 058,42 грн.

Відповідно до довідки Міськрайонного управління у Канівському районі та м. Каневі Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області за ОСОБА_4 рахується ділянка з кадастровим номером :01:001:1885 відповідно до Державного акту від 1991 року серії Б № 015742.

Спадкоємці неодноразово звертались до Канівської державної нотаріальної контори з проханням видати свідоцтво про право на спадщину на належні спадкодавцеві права на земельну ділянку надану у довічне успадковане володіння, проте їм було відмовлено з посиланням на те, що відсутні документи на право оренди чи право власності на земельну ділянку.

Враховуючи той факт, що земельна ділянка надавалась ОСОБА_4 у довічне успадковане володіння для організації та ведення фермерського господарства, позивач зазначає, що вона є основою для продовження роботи фермерського господарства.

Рішенням районної ради народних депутатів від 27.09.1991 «Про відведення земельної ділянки для організації фермерського господарства» ОСОБА_4 було вирішено відвести земельну ділянку площею 48,3 га з земель запасу Ліплявської сільської ради народних депутатів Канівського району Черкаської області для організації фермерського господарства у довічне успадковане володіння, про що був виданий відповідний Акт. За життя ОСОБА_4 заснував фермерське господарство «Алькасар». Згідно з реєстраційними документами єдиним власником і головою фермерського господарства «Алькасар» був ОСОБА_4 .

Рішенням районної Ради народних депутатів від 27.08.1991 була проведена реєстрація фермерського господарства «Алькасар».

Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 11.03.2020 за позивачкою визнані права засновника фермерського господарства «Алькасар» в порядку спадкування за законом. На виконання рішення суду, 08.04.2021 були внесені зміни до Єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань за яким позивачка вступила в права засновника та голови фермерського господарства «Алькасар». Весь час з моменту смерті ОСОБА_4 фермерське господарство «Алькасар» продовжує свою діяльність, обробляє земельну ділянку згідно цільового призначення (ведення фермерського господарства), виробляє сільськогосподарську продукцію та сплачує податки за цю земельну ділянку.

Також позивач зазначає, що право довічного успадкованого володіння є окремим титулом права на землю, який не є тотожним до будь-якого іншого титулу права на землю. Крім того, з прийняттям Земельного кодексу України від 13.03.1992 та інших законодавчих актів не була передбачена автоматична зміна титулів права на землю із права довічного успадковуваного володіння на будь-яке інше.

Виходячи з вищевикладеного, позивачка вказує, що ОСОБА_4 набув право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою державної форми власності, яку він отримав для організації фермерського господарства і саме право на довічне успадковане володіння має переходити в порядку спадкування до його спадкоємців. Позивачка просить визнати за нею право на довічне успадковуване володіння земельною ділянкою, що належало ОСОБА_4 відповідно до рішення районної Ради народних депутатів від 27.09.1991 «Про відведення земельної ділянки для організації фермерського господарства» та Акту на довічне успадковане володіння земельною ділянкою Б № 015742 з кадастровим номером :01:001:1885 в порядку спадкування за законом.

Ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 07.10.2021 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, визначено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання (т.1 а.с.52).

Ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 26.05.2022 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті в судовому засіданні (т.2 а.с.67).

Розгляд справи неодноразово відкладався та в судових засіданнях оголошувалися перерви.

В судових засіданнях позивачка та її представник підтримували позовні вимоги в повному обсязі, просили позовну заяву задовольнити. Представник позивача адвокат Громов Д.О. пояснив, що ОСОБА_4 у 1991 році було видано Державний акт на право довічного успадковуваного володіння землею серії Б № 015742 площею 50,8 га (з них 49,4 га орної землі, 0,5 га лісосмуг, польових шляхів 0,6 га та 0,3 га чагарників). Земельна ділянка, відповідно до зазначеного у Державному акті, була надана для ведення фермерського господарства.

Законність та доцільність видачі Державного акту підтверджується наступними документами, копії яких надано позивачем: висновком від 04.07.1991 Ліплявської сільської ради народних депутатів по попередньому погодженню вилучення земельної ділянки гр. ОСОБА_4 для організації фермерського господарства; актом про перенесення в натуру проекту відведення земель від 10.09.1991; рішенням Канівської районної ради народних депутатів від 27.09.1991 № 8-21 «Про відведення земельної ділянки для організації фермерського господарства ОСОБА_4 »; рішенням Канівської районної ради народних депутатів «Про державну реєстрацію фермерського господарства «Алькасар» від 27.08.1991 № 169; рішенням Ліплявської сільської ради «Про виділення земельної ділянки з земель державного запасу Ліплявської сільської ради для організації фермерського господарства жителю міста Канева ОСОБА_4 » № 21 від 04 липня 1991 року. Вказані документи відповідачем Ліплявською сільською радою не оспорені.

Крім того, представник позивача звернув увагу на те, що рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 11.03.2020 по справі № 698/707/19 за участю тих самих сторін було встановлено факт надання ОСОБА_4 земельної ділянки для ведення фермерського господарства саме у довічне успадковуване володіння площею 50,8 га, що відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України не доказується при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. Померлий перебував у шлюбі з ОСОБА_1 (позивачкою у справі). 10.10.2011 Канівською державною нотаріальною конторою заведена спадкова справа № 393-2011 до майна померлого ОСОБА_4 .

Позивач вважає, що до складу спадщини ОСОБА_4 входить і земельна ділянка площею 50,8 га для ведення фермерського господарства на праві довічного успадковуваного володіння, що була виділена йому рішенням Канівської районної ради народних депутатів від 27.09.1991 «Про відведення земельної ділянки для організації фермерського господарства згідно Державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею від 24.06.1991 Б № 015742.

Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 11.03.2020 за позивачем визнані права засновника фермерського господарства «Алькасар» в порядку спадкування за законом. Весь час з моменту смерті ОСОБА_4 фермерське господарство «Алькасар» продовжує свою діяльність, обробляє земельну ділянку згідно цільового призначення (ведення фермерського господарства), виробляє сільськогосподарську продукцію та сплачує податки за цю земельну ділянку.

Оскільки ОСОБА_4 мав право на довічне успадковане володіння земельною ділянкою, яку він отримав для організації фермерського господарства, тому саме право на довічне успадковуване володіння має переходити у порядку спадкування до його спадкоємців.

З огляду на зазначені обставини, позивачка та її представник в судових засіданнях просили позовну заяву задовольнити повністю.

Представники відповідача Ліплявської сільської ради в судових засіданнях щодо задоволення позовних вимог заперечували та пояснили наступне.

Рішення чи належним чином завірені копії рішення повноважного органу, в даному випадку рішення Канівської районної Ради народних депутатів про виділення земельної ділянки в довічне успадковуване володіння чи в постійне користування відсутнє. Відповідно, позивач не надав суду ні оригінал, ні належним чином засвідчену копію такого рішення, а рішення Канівської районної Ради народних депутатів від 27.09.1991 на яке позивач посилається в позовній заяві в матеріалах справи взагалі немає та суду не надано.

Крім того, наявний у справі проект рішення Канівської районної Ради народних депутатів «від вересня 1991» № 8-2 «Про відведення земельної ділянки для організації фермерського господарства» представники відповідача ставлять під сумнів відповідність поданої копії оригіналу, що з огляду на вимоги ч. 6 ст. 95 ЦПК України, виключає можливість взяття судом до уваги такого доказу.

Виправлення в Державному акті щодо форми землекористування без будь-якого застереження не лише не змінює статусу землекористування, а навпаки, такий акт в даному випадку, згідно діючого законодавства та стандартів, лише набув статусу зіпсований. Саме через це він і не був взятий до уваги нотаріусом та було відмовлено.

Таким чином, намагання передати земельну ділянку ОСОБА_4 для створення фермерського господарства були, що дозволило ОСОБА_4 створити фермерське господарство, але належного оформлення, у тому числі, землекористування чи землеволодіння так і не відбулось з огляду на наявні в справі докази.

З моменту передачі земель у 2018 році згідно наказу ГУ Держкомзему № 23-2197/14-18-СГ від 05.06.2018 земельна ділянка площею 49,4047 га з кадастровим номером 7122…1885 перейшла у комунальну власність Ліплявської сільської ради як землі запасу, які не надані у власність або користування громадянам чи юридичним особам, при цьому будь-які обмеження у використанні земельної ділянки чи обтяження речових прав на неї не зареєстровано.

Відповідно власником земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:1885, площею 49,4047 га, згідно «Інформація ДЗК про право власності та речові права на земельну ділянку» (від 05.12.2021) та Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (від 05.07.2018), є з 03.07.2018 Ліплявська сільська рада ОТГ Черкаської області.

Також рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 11.03.2020 у справі № 697/707/19, яке набрало законної сили і не оскаржувалося позивачем, визнано за ОСОБА_1 лише права засновника ФГ «Алькасар», а у праві на спадщину на цілісний майновий комплекс ФГ «Алькасар», а саме земельну ділянку ОСОБА_1 було відмовлено.

Представники відповідача Ліплявської сільської ради також вказували, що твердження позивача про наявність у спадкодавця ОСОБА_4 права на довічне успадковуване володіння земельною ділянкою є недоведеним з огляду на наступне.

Так, в матеріалах справи неодноразово наводяться копії другої сторінки Державного акта на право користування землею (Б № 015742 від 1991 року), де в тексті Державного акту викладеному двома мовами здійснено закреслення частини тексту української мови, однак при цьому жодного застереження про закреслення, підпису посадової особи та відповідної печатки в акті у місці виправлення немає.

Копія акта на право користування абсолютно не відповідає ні формі актів, ні змісту, оскільки в копії наявного у матеріалах справи акта відсутнє посилання на рішення на підставі якого та на яких умовах надано у користування земельну ділянку.

Ні самого оригіналу, ні належним чином завіреної копії рішення районної Ради народних депутатів від 27.09.1991 «Про відведення земельної ділянки для організації фермерського господарства» позивачем не надано. На наявних в матеріалах справи копіях цього рішення від вересня 1991 № 8-21 «Про відведення земельної ділянки для організації фермерського господарства» відсутня вказана належним чином дата рішення. Заголовок можливого проекту цього рішення не відповідає змісту прийнятого рішення.

Таким чином, надані до позовної заяви в якості доказів Державний акт на право користування землею Б № року та проект Рішення Канівської районної Ради народних депутатів № 8-21 від вересня 1991 «Про відведення земельної ділянки для організації фермерського господарства» не є допустимими доказами, які б підтверджували право спадкодавця на отримання земельної ділянки в довічне успадковуване володіння.

З огляду на зазначені доводи, представники відповідача Ліплявської сільської ради судових засіданнях просили у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю.

Представник відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 адвокат Білоголовий Ян Олегович в судових засіданнях зазначив про визнання зазначеними відповідачами позовних вимог ОСОБА_1 та звернув увагу на наступне.

Так, правове регулювання діяльності селянських (фермерських) господарств суттєво змінилося з часом коли чоловік позивачки заснував таке господарство. З посиланням на правові позиції Верховного Суду зазначив, що з моменту державної реєстрації селянського (фермерського) господарства як юридичної особи за Законом України «Про селянське (фермерське) господарство» право постійного користування земельною ділянкою, яку отримав для ведення такого господарства його засновник, перейшло до цього господарства, а тому не припинилося через смерть засновника та не може бути успадкованим спадкоємцями останнього.

Також, з посиланням на правові позиції Верховного Суду вказав, що після набуття засновником селянського (фермерського) господарства права постійного користування земельною ділянкою для ведення такого господарства та проведення державної реєстрації останнього постійним користувачем зазначеної ділянки стає селянське (фермерське) господарство. Цей висновок не стосується права довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, наданою для ведення такого господарства. Оскільки таке право є успадковуваним, тобто передається у спадщину, то воно залишається у володінні фізичної особи і після створення селянського (фермерського) господарства.

Враховуючи те, що зі смертю особи не відбувається припинення прав і обов`язків, крім тих, перелік яких визначено у ст. 1219 ЦК України, спадкоємець стає учасником правовідношення з довічного успадковуваного володіння.

Крім цього, представник відповідачів адвокат Білоголовий Я.О. зазначив, що оскільки права позивача не визнаються, більше того Ліплявська сільська рада вчиняє незаконні дії щодо земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:1885, а іншим чином позивач не може набути права на земельну ділянку, просив позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Заслухавши думку учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 04.07.1991 виконавчим комітетом Ліплявської сільської ради народних депутатів прийнято рішення № 21, яким надано згоду на виділення земельної ділянки з земель державного запасу для організації фермерського господарства жителю міста Канева ОСОБА_4 , площею 46,2 га. Земельна ділянка розташована на бувших землях радгоспу ім. Гайдара. Вид угідь орна. Площа ділянки складає 46,2 га. Дана земельна ділянка згідно рішення сесії районної Ради народних депутатів від 07.06.1991 переведена в держземзапас (т.1 а.с.17).

Також, 04.07.1991 Ліплявською сільською радою народних депутатів попередньо погоджено вилучення земельної ділянки гр. ОСОБА_4 для організації фермерського господарства площею 46,2 га з земель держземзапасу, про що надано відповідний висновок (т.1 а.с.12).

Відповідно до рішення Канівської районної ради народних депутатів від 27.09.1991 № 8-21 «Про відведення земельної ділянки для організації фермерського господарства» затверджено проект відведення земельної ділянки гр. ОСОБА_4 для організації фермерського господарства площею 48,3 га, з них: рілля 47,78 га, лісосмуг 0,52 га із земель державного запасу Ліплявської сільської Ради народних депутатів Канівського району Черкаської області. Відведення земельної ділянки вирішено провести в довічне успадкування володіння без виплати невикористаних затрат (т.1 а.с.14).

Як вбачається з Акту про перенесення в натуру проекту відведення земель, на підставі рішення Канівської районної ради народних депутатів від 27.09.1991 перенесено в натуру проект відведення земельної ділянки гр. ОСОБА_4 для ведення фермерського господарства із земель запасу Ліплявської сільської Ради народних депутатів Канівського району Черкаської області в довічне успадковуване володіння загальною площею 50,8 га, в тому числі: 49,4 га орної землі, 0,5 га лісосмуг, 0,6 га польових шляхів та 0,3 га чагарників (т.1 а.с.13).

Рішенням виконавчого комітету Канівської районної Ради народних депутатів від 27.08.1991 № 169 проведено державну реєстрацію господарства «Алькасар» та вказане господарство включено до Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України, земельна ділянка площею 50,8 га виділена в с. Ліпляве (т.1 а.с.15, 16).

З довідки Канівської районної державної адміністрації від 21.10.2005 № 1094/01-20 вбачається, що Фермерське господарство «Алькасар» є фермерським господарством з відокремленою садибою (т.1 а.с.19).

У 1991 році ОСОБА_4 було видано Державний акт на право користування землею серії Б № 015742 площею 50,8 га, відповідно до якого земельна ділянка була надана в довічне успадковуване володіння для ведення фермерського господарства (т.1 а.с.10-11, т.2 а.с.35-40).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, про що свідчить свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 видане 19.04.2011 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Каневу Канівського міськрайонного управління юстиції у Черкаській області (т.1 а.с.22).

Як вбачається з наявної в матеріалах справи копії свідоцтва про шлюб від 07.01.1981 серії НОМЕР_2 , ОСОБА_4 перебував у шлюбі з ОСОБА_1 (позивачкою у справі) (т.1 а.с.26).

10.10.2011 Канівською державною нотаріальною конторою заведена спадкова справа № 393-2011 до майна ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , що проживав за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з матеріалами спадкової справи, спадкоємцями за законом є: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_1 , 1954 р.н., ОСОБА_3 , 1965 р.н. та ОСОБА_2 , 1983 р.н.

23.03.2019 до Канівської державної нотаріальної контори звернулась гр. ОСОБА_1 з проханням видати свідоцтво про право на спадщину за законом на право постійного користування земельною ділянкою площею 50,8 га для ведення фермерського господарства, що розташована в селі Ліпляве, Канівського району, Черкаської області та належала гр. ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підставі Державного акту № 015742, виданого Канівським райвиконкомом 1991 року.

Постановою державного нотаріуса Канівської державної нотаріальної контори від 23.03.2019 було відмовлено гр. ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом вказаної земельної ділянки, оскільки нею не надано належних документів про переоформлення права оренди чи права власності на вищевказану земельну ділянку, так як такі документи у заявниці відсутні (т.1 а.с.21).

Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 11.03.2020 за ОСОБА_1 визнані права засновника фермерського господарства «Алькасар» в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1 а.с.42-43).

Позивач зазначає, що до складу спадщини ОСОБА_4 входить і земельна ділянка площею 50,8 га для ведення фермерського господарства на праві довічного успадковуваного володіння, що була виділена йому рішенням Канівської районної ради народних депутатів від 27.09.1991 «Про відведення земельної ділянки для організації фермерського господарства згідно Державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею від 24.06.1991 Б № 015742.

Оскільки ОСОБА_4 мав право на довічне успадковане володіння земельною ділянкою, яку він отримав для організації фермерського господарства, тому позивач вважає, що саме право на довічне успадковане володіння має переходити в порядку спадкування до його спадкоємців.

З огляду на зазначені обставини, позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом.

Даючи правову оцінку обставинам вказаної справи, суд виходить з наступних мотивів.

Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) зазначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Згідно із частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, предметом спору у цій справі є право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, яке виникло в особи - засновника фермерського господарства на підставі державного акта на право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, згідно з Земельним кодексом Української РСР 1990 року. У Земельному кодексі України 2001 року «право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою» не визначено.

Згідно статті 15-1 ЗК України (тут і далі у чинній редакції, якщо не зазначено інше), до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Згідно з статтею 84 ЗК України, у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

Відповідно до статті 22 ЗК України, землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної га навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

Згідно з пунктом «а» частини 3 статті 22 ЗК України, землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Статтею 31 ЗК України передбачено, що землі фермерського господарства можуть складатися із: земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству, як юридичній особі; земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності; земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди.

Стаття 23 Закону України «Про фермерське господарство» передбачає, що успадкування фермерського господарства (цілісного майнового комплексу або його частини) здійснюється відповідно до закону.

Закон України від 19 червня 2003 року «Про фермерське господарство» також не містить такої форми володіння землею, як довічне успадковуване володіння, як і чинний Земельний кодекс України.

Згідно з частиною 1 статті 92 ЗК України (у редакції чинній на час виникнення спірних відносин), право постійного користування земельною ділянкою визначалося як право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановленого строку.

Відповідно до частини 1 статті 125 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Згідно із частиною 1 статті 126 ЗК України, право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті.

Відповідно до статті 131 ЗК України, громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до ЦK України з урахуванням вимог цього Кодексу.

За змістом статей 6, 50 Земельного кодексу Української РСР від 18 грудня 1990 року № 561-XII (у редакції на час його прийняття), у довічне успадковуване володіння земля надається громадянам Української РСР для ведення селянського (фермерського господарства). Громадянам Української РСР, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, що ґрунтується переважно на особистій праці та праці членів їх сімей, надаються за їх бажанням у довічне успадковуване володіння або в оренду земельні ділянки, включаючи присадибний наділ.

Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 березня 1991 року, яка втратила чинність на підставі Постанови Верховної Ради України від 13 березня 1992 року № 2201-XII, затверджено форми державних актів: на право довічного успадковуваного володіння землею; на право постійного володіння землею; на право постійного користування землею.

Земельний кодекс України (далі ЗК України) у редакції від 13 березня 1992 року не передбачав такого виду права, як довічне успадковуване володіння земельною ділянкою.

При цьому, відповідно до пункту 8 Постанови Верховної Ради України від 13 березня 1992 року № 2200 «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі» громадяни, підприємства, установи, організації, яким було надано у встановленому порядку земельні ділянки у довічне успадковуване або постійне володіння, зберігають свої права на використання цих земельних ділянок до оформлення права власності або землекористування відповідно до ЗК України.

Пунктом 6 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України 2001 року визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

У Рішенні Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року № 5-рп (справа про постійне користування земельними ділянками) зазначено, що у ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року була регламентована така форма володіння землею, як довічне успадковуване володіння. ЗК України в редакції від 13 березня 1992 року закріпив право колективної та приватної власності громадян на землю (зокрема, право громадян на безоплатне одержання у власність земельних ділянок для ведення сільського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства тощо (стаття 6). Це свідчить про те, що поряд із впровадженням приватної власності на землю громадянам на їх вибір забезпечувалася можливість продовжувати користуватися земельними ділянками на праві постійного (безстрокового) користування, оренди, пожиттєвого спадкового володіння або тимчасового користування. При цьому в будь-якому разі виключалась як автоматична зміна титулів права на землю, так і будь-яке обмеження права користування земельною ділянкою у зв`язку з непереоформленням правового титулу.

Конституційний Суд України вважав, що встановлення обов`язку громадян переоформити земельні ділянки, які знаходяться у постійному користуванні, на право власності або право оренди до 01 січня 2008 року потребує врегулювання чітким механізмом порядку реалізації цього права відповідно до частини другої статті 14, частини другої статті 41 Конституції України. У зв`язку з відсутністю визначеного у законодавстві відповідного механізму переоформлення громадяни не в змозі виконати вимоги пункту 6 Перехідних положень Кодексу у встановлений строк, про що свідчить неодноразове продовження Верховною Радою України цього строку. Підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт.

Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення:

- пункту 6 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення;

- пункту 6 Постанови Верховної Ради України від 18 грудня 1990 року № 563-ХII «Про земельну реформу» з наступними змінами в частині щодо втрати громадянами, підприємствами, установами і організаціями після закінчення строку оформлення права власності або права користування землею раніше наданого їм права користування земельною ділянкою.

З огляду на викладене, особа, яка володіє земельною ділянкою на праві довічного успадковуваного володіння за законом не може бути позбавлена права на таке володіння.

На правовідносини щодо такого володіння поширюються гарантії, встановлені статтею 1 Протоколу Першого Конвенції та статтею 41 Конституції України. Ці норми не лише гарантують право довічного успадковуваного володіння землею (як різновид мирного володіння майном в розумінні Конвенції та як речове право, захищене статтею 41 Конституції України), а й обмежують у можливості припинити відповідне право.

ЄСПЛ зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви у м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).

Отже, дії державних органів щодо надання земельних ділянок громадянам у довічне успадковуване володіння були припинені, проте ті особи, які набули це право у встановленому законом порядку, зберегли його, оскільки законодавство не містить норми, яка дозволяла б припинити право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, а тому таке право є дійсним.

Відповідно до частини другої статті 407 ЦК України та частини другої статті 102 Земельного кодексу України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування.

При цьому, згідно із частиною другою статті 395 ЦК України законом можуть бути встановлені інші речові права на чуже майно.

Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно з статтею 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 ЦК України (стаття 1219 ЦК України).

Право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут) (стаття 1225 ЦK України).

Таким чином, враховуючи те, що зі смертю особи не відбувається припинення прав і обов`язків, окрім тих, перелік яких визначено у статті 1219 ЦК України спадкоємець стає учасником правовідношення з довічного успадковуваного володіння.

Такий правовий висновок висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 368/54/17, яка конкретизована постановою Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 179/1043/16-ц.

Відповідно до частини другої статті 416 ЦПК України та частини першої статті 417 ЦПК України, висновок Великої Палати Верховного Суду про те, як саме повинна застосовуватися норма матеріального права, є обов`язковим для застосування судами.

Аналогічні правові висновки щодо застосування норм матеріального права у подібних спірних правовідносинах також викладені у постановах Верховного Суду від 14 квітня 2021 року в справі № 311/706/18, від 04 серпня 2021 року в справі № 187/1493/19 та від 29 вересня 2021 року в справі № 328/1788/19.

Враховуючи наведені вище обставини, очевидну необхідність дотримання балансу індивідуального та публічного інтересу у вирішенні вказаного питання, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 20 листопада 2019 року зазначила, що право довічного користування земельної ділянки може бути визнано, таким що підлягає успадкуванню, оскільки право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою відноситься до тих прав, які можуть бути успадковані.

Таким чином, державний акт на право довічного успaдковуваного володіння земельною ділянкою, виданий на ім`я спадкодавця ОСОБА_4 є правовстановлюючим документом на цю земельну ділянку.

Крім цього, суд звертає увагу на те, що як вбачається з листа Міськрайонного управління у Канівському районі та м. Каневі Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області від 27.07.2018 № 27-23-0.191-924/118-18 за ФГ «Алькасар» ( ОСОБА_4 ) рахується земельна ділянка по Ліплявській с/р Канівського району Черкаської області загальною площею 49,4047 га кадастровий № :01:001:1885 відповідно до Державного акту на право постійного користування землею серії Б № 015742 від 1991 року № 1 (т.1 а.с.114).

Також, ФГ «Алькасар», використовуючи цю земельну ділянку, звітувало перед органами статистики про посівні площі на ділянці (копії звітних документів т.1 а.с.27-40).

Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 11.03.2020 за позивачем визнані права засновника фермерського господарства «Алькасар» в порядку спадкування за законом. На виконання рішення суду були внесені зміни до Єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, за яким позивач вступила в права засновника та голови фермерського господарства «Алькасар».

Як встановлено в судовому засіданні, весь час з моменту смерті ОСОБА_4 , фермерське господарство «Алькасар» продовжує свою діяльність, обробляє земельну ділянку відповідно до цільового призначення (ведення фермерського господарства), а також виробляє сільськогосподарську продукцію.

Оскільки нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину, суд вважає, що право ОСОБА_1 підлягає захисту у судовому порядку.

Суд вважає безпідставними та необґрунтованими доводи відповідача Ліплявської сільської ради щодо відсутності підстав для задоволення позову ОСОБА_1 , оскільки спадкодавець ОСОБА_4 неправомірно набув право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, так як державний акт, який посвідчує право останнього на довічне успадковуване володіння землею, в установленому законом порядку не оскаржений, не визнаний недійсним, не скасований, тобто є чинним.

Стосовно доводів відповідача Ліплявської сільської ради, що деякі документи, які надані позивачем не так підписані чи містять не такий підпис, суд зазначає наступне.

Так, згідно з положеннями ч. 2 ст. 43 ЦПК України, учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази, виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, зі змісту статті 81 ЦПК України випливає, що обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Разом з тим, стороною відповідача Ліплявською сільською радою не було заявлено клопотання про призначення по справі судової почеркознавчої експертизи з метою доведення вищевказаної обставини.

Згідно правової позиції Верховного Суду викладеної у постанові від 03.08.2021 по справі № 754/8132/19, підпис хоча і є реквізитом певних документів, але законодавчо не передбачено чітких вимог до виконання особистого підпису. Власноручний підпис особи може відображати як прізвище, ім`я, по батькові особи у вигляді букв, так і бути у вигляді умовних письмових знаків, спеціально вироблених штрихів, які в ніякій мірі не відтворюють ані прізвища такої особи, ані її ім`я та по батькові. Проте, у будь-якому випадку такий підпис має безпосередньо наноситись особою на документ, визначати особистість його виконавця та підтверджувати викладену інформацію.

Таким чином, припущення відповідача Ліплявської сільської ради, що деякі документи, які надані позивачем не так підписані чи містять не такий підпис, не беруться судом до уваги та відхиляються як необґрунтовані.

За змістом ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на зазначене та враховуючи те, що позивачка є спадкоємицею за законом, має право на довічне успадковуване володіння земельною ділянкою для ведення фермерського господарства, право володіння якою належало ОСОБА_4 , його смерть не вказує, що державний акт став недійсним, питання про примусове припинення права довічного успaдковуваного володіння земельною ділянкою та визнання державного акта недійсним в судовому порядку не вирішувалось, юридично оформити прийняття у порядку спадкування майнових прав спадкового майна позивачка позбавлена можливості, враховуючи також те, що відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 визнали позовні вимоги, у зв`язку з чим, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 такими, що підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 3, 12, 13, 76-83, 89, 258-259, 263-265, 354 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Ліплявської сільської ради об`єднаної територіальної громади Черкаської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права на довічне успадковуване володіння земельною ділянкою задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1 право на довічне успадковуване володіння земельною ділянкою, що належало ОСОБА_4 відповідно до Рішення Канівської районної ради народних депутатів від 27.09.1991 «Про відведення земельної ділянки для організації фермерського господарства» та Державного акту на довічне успадковане володіння земельною ділянкою серії Б № 015742 з кадастровим номером :01:001:1885 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Повний текст рішення складено 12.09.2022.

Головуючий Б . К . Скирда