Справа № 158/2754/21 Головуючий у 1 інстанції: Корецька В. В.
Провадження № 22-ц/802/830/22 Категорія: 25 Доповідач: Карпук А. К.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 вересня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Карпук А.К.

суддів Бовчалюк З.А., Здрилюк О. І.

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» про стягнення страхового відшкодування за апеляційною скаргою відповідача Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 08 лютого 2022 року,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися в суд з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» (далі - ПАТ «СГ «ТАС», Товариство) про стягнення страхового відшкодування.

В обґрунтування позову зазначили, що 15.09.2020 близько 03 год. 20 хв. водій автопоїзда в складі видільного тягача марки «ДАФ», р.н. « НОМЕР_1 » та нпівпричепа марки «Шмітз», р.н. « НОМЕР_2 », ОСОБА_3 здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_4 , який раптово вийшов на проїзну частину з права на ліво відносно руху автопоїзда, внаслідок чого пішохід ОСОБА_4 помер на місці.

Станом на 15.09.2020 цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_3 була застрахована у відповідача ПАТ «СГ «ТАС» за полісом АР 8669989.

30.09.2020 та 27.10.2020 позивачі звернулися до відповідача із заявами про виплату відшкодування моральної шкоди та витрат на поховання, однак листом відповідача повідомлено, що для страхової виплати необхідно рішення по кримінальній справі.

Зазначену відмову вважають безпідставною та незаконною, а тому просили суд стягнути з відповідача на їх користь по 30000 грн. моральної шкоди, пеню за кожний день прострочення та в користь ОСОБА_1 10238 грн. на відшкодування витрат на поховання.

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 08 лютого 2022 року позовні вимоги задоволено.

Постановлено стягнути з ПАТ «СГ «ТАС» на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування моральної шкоди в розмірі 30000 грн., відшкодування витрат на поховання в розмірі 10238 грн. та пеню в розмірі 2172 грн. 85 коп.

Стягнути з ПАТ «СГ «ТАС» на користь ОСОБА_2 страхове відшкодування моральної шкоди в розмірі 30000 грн. та пеню в розмірі 1620 грн.

Стягнути з ПАТ «СГ «ТАС» в дохід держави судовий збір у розмірі 1816 грн.

В апеляційній скарзі відповідач ПАТ «СГ «ТАС», посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув увагу на та, що ПрАТ «СК «ТАС» не відмовляло позивачу у виплаті страхового відшкодування, а лише призупинило строк здійснення виплати до отримання судового рішення про встановлення винної особи. Вказує, що з огляду на вимоги п.36.2 ст.36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV (далі - Закон № 1961-IV), яка є спеціальною нормою, необхідно встановити чи є смерть потерпілого прямим наслідком даної ДТП, що має бути доведено належними та допустимими доказами, якими в даному випадку має бути вирок суду за результатами розгляду кримінального провадження. Вказує, що оскільки такий вирок суду відсутній, то висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з ПАТ «СГ «ТАС» на користь позивача страхового відшкодування, є передчасним та незаконним. Надані позивачем докази не замінюють собою вирок суду у кримінальному провадженні або ухвалу про закриття кримінального провадження.

Позивачі не скористалися своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки ціна позову в даній справі (74030,85 гривень) менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, її апеляційний розгляд здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

За змістом частин четвертої та п`ятої статті 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Датою прийняття постанови у даній справі є 15.09.2022, тобто дата складення повного судового рішення.

Вивчивши апеляційну скаргу та докази, що містяться в матеріалах справи апеляційний суд дійшов висновку, що наведені в апеляційній скарзі доводи не можуть слугувати підставою для скасування рішення суду першої інстанції у зв`язку з таким.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до витягу з ЄРДР від 15.09.2020, в межах кримінального провадження №0000607, 15.09.2020 близько 03 год. 20 хв. водій автопоїзда в складі видільного тягача марки «ДАФ», р.н. « НОМЕР_1 » та напівпричепа марки «Шмітз», р.н. « НОМЕР_2 », ОСОБА_3 здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_4 , який раптово вийшов на проїзну частину з права на ліво відносно руху автопоїзда, внаслідок чого пішохід ОСОБА_4 помер на місці (а.с. 15).

Факт смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 також підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 від 17.09.2020, виданого виконавчим комітетом Дернівської сільської ради Ківерцівського району Волинської області (а.с.12).

Цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу марки «ДАФ», р.н. « НОМЕР_1 » станом на 15.09.2020 була застрахована у АТ «СГ «ТАС» (приватне), що підтверджується полісом № АР8669989 (а.с.23).

Батьками загиблого ОСОБА_4 є позивачі по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження (повторно) серії НОМЕР_4 від 20.04.2016, виданого відділом ДРАЦС Ківерцівського РУЮ у Волинській області (а.с.11).

Відповідно до товарного чеку від 15.09.2020 виданого ФОП ОСОБА_5 , ОСОБА_1 здійснено замовлення ритуальних послуг на суму 10238 грн. (а.с.20-22).

30.09.2020 від імені ОСОБА_1 ТОВ «ЮК Відшкодування» до АТ «СГ ТАС» (приватне) подано заяву про виплату страхового відшкодування, яке включає в себе відшкодування моральної шкоди у розмірі 60000 грн. та витрат, понесених на поховання у розмірі 10238 грн (а.с.13-14).

Відповідно до відповіді АТ «СГ «ТАС» від 13.10.2020 № 1493, розгляд справи щодо виплати страхового відшкодування зупинено до надання вироку суду по кримінальній справі, який набрав законної сили (а.с.25).

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договору підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно з ч. 5 ст. 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Отже, за загальним правилом відповідальність за шкоду, завдану потерпілому, несе особа, яка завдала шкоду.

Разом із тим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов`язок.

За змістом ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Спеціальний Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (надалі - Закон № 1961-IV) регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Статтею 1 Закону № 1961-IV передбачено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (ст.979 ЦК України).

Згідно зі ст.6 Закону № 1961-IV страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених ст.41 цього Закону, МТСБУ) заяву про страхове відшкодування (п. 35.1 ст. 35 Закону № 1961-IV).

Таким чином, закон містить вказівку на перерозподіл обов`язку доказування та зобов`язує саме відповідача довести, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, була спричинена внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Разом з тим шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела.

Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 березня 2018 року у справі № 204/3783/16-ц (провадження № 61-1141св18).

У відповідності до вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на презумпцію вини заподіювача шкоди, передбаченої ч.2 ст.1166 ЦК України, відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч.5 ст.1187 ЦК України, п.1 ч.2 ст.1167 ЦК України).

Порядок та умови відшкодування шкоди безпосередньо встановлено ЦК України, відповідно до якого умовами відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є протиправність поведінки заподіювача шкоди, наявність цієї шкоди у потерпілого і причинного зв`язку між ними.

При цьому слід враховувати, що особливі правила ст.1187 ЦК України діють тоді, коли шкоду завдано тими властивостями об`єкта, через які діяльність із ним визнається джерелом підвищеної небезпеки.

Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.

Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

Такі правові висновки зроблені в постановах Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц (провадження № 61-37654св18), від 15 серпня 2019 року у справі №756/16649/13-ц (провадження № 61-26702св18), від 02 жовтня 2019 року у справі №447/2438/16-ц (провадження № 61-26195св18), від 11 грудня 2019 року у справі №601/1304/15-ц (провадження № 61-33216св18), від 03 червня 2020 року у справі №345/3335/17 (провадження № 61-22598св18), від 07 жовтня 2020 року у справі № 742/637/19 (провадження № 61-320св20).

У даній справі не встановлено, що ДТП сталася внаслідок умислу потерпілого або непереборної сили.

Цивільно-правова відповідальність за шкоду, заподіяну в результаті дії джерела підвищеної небезпеки настає без вини її заподіювача. Тому страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом № 1961-IV порядку.

При цьому наявність чи відсутність у страховика обов`язку з виплати страхового відшкодування замість завдавача шкоди не є предметом розгляду в кримінальному провадженні. Тому відсутність судового рішення у кримінальному провадженні не може бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог потерпілої особи до страховика про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП.

Крім того, в п.35.1 ст. 35 Закону № 1961-IV зазначено, що для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про ДТП подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.

Згідно з п.36.1 ст.36 Закону № 1961-IV страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Положеннями п.36.2 ст.36 Закону № 1961-IV передбачено, що страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про ДТП, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. Якщо у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують розмір заявленої шкоди, страховик (МТСБУ) не може оцінити її загальний розмір, виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється у розмірі шкоди, оціненої страховиком (МТСБУ). Страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна; у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Якщо ДТП розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, перебіг цього строку припиняється до дати, коли страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) стало відомо про набрання рішенням у такій справі законної сили.

Отже, п.36.2 ст.36 Закону № 1961-IV визначено лише підставу припинення здійснення страхового відшкодування у разі, якщо ДТП розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, та не передбачено можливості відмови у стягненні страхового відшкодування у справі, яка вже розглядається судом в порядку цивільного судочинства, за наслідками такого розгляду.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16 лютого 2022 року у справі № 242/1930/21 (провадження № 61-17923св21).

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно не взяв до уваги доводи ПАТ «СГ «ТАС» про те, що з огляду на спеціальні норми п.36.2 ст.36 Закону № 1961-IV необхідно встановити, чи є смерть потерпілого прямим наслідком спірної ДТП, що має бути доведено належними та допустимими доказами, якими має бути вирок суду за результатами розгляду кримінального провадження № 0000607, а стягнення страхового відшкодування до набрання законної сили таким вироком, є передчасним та незаконним.

З цих же підстав апеляційний суд відхиляє аналогічні доводи апеляційної скарги про передчасність та незаконність стягнення з ПАТ «СГ «ТАС» на користь позивачів страхового відшкодування до набрання законної сили вироком суду за результатами розгляду кримінального провадження №0000607.

Відповідно до пункту 27.1 Закону №1961-IV страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди.

Пунктом 27.4 Закону №1961-IV встановлено, що страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Судом першої інстанції встановлено, що страховий випадок - ДТП, в результаті якої був травмований ОСОБА_4 , сталася 15.09.2020, смерть потерпілого настала на місці пригоди 15.09.2020 та є прямим наслідком цієї ДТП, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

На день настання страхового випадку ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» встановлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі 5000 грн 00 коп.

З урахуванням зазначеного, загальний розмір витрат на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника для загиблого ОСОБА_4 , не може перевищувати (12 х 5000) 60000 грн., а загальний розмір страхового відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, становить (12 х 5000) 60000 грн.

Станом на 15.09.2020, особами, які мають право на отримання страхового відшкодування моральної шкоди у зв`язку зі смертю ОСОБА_4 , є його батьки, тобто позивачі по справі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 .

Отже, розмір страхового відшкодування моральної шкоди, що належить матері та батькові загиблого становить (60000 / 2) по 30000 грн. кожному .

Як зазначалося вище, позивачем ОСОБА_1 (мати загиблого) здійснено замовлення ритуальних послуг на суму 10238 грн.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги закону та встановлені обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з ПАТ «СГ «ТАС» на користь ОСОБА_1 страхового відшкодування за понесені нею витрати на поховання та спорудження надгробного пам`ятника у розмірі 10238коп. та на корить ОСОБА_1 , ОСОБА_2 страхового відшкодування моральної шкоди по 30000 грн. кожному.

В апеляційній скарзі не наведено порушень норм процесуального законодавства, які б впливали на законність ухваленого рішення.

В апеляційній скарзі не наведено мотивів та заперечень щодо підставності стягнення пені та визначення її розміру, тому відповідно до положень частини І статті 367 ЦПК України, частини 5 статті 137 ЦПК України, апеляційний суд не перевіряє указаного питання.

Доводи відповідача в апеляційній скарзі про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права безпідставні, носять суб`єктивний характер, зводяться лише до переоцінки доказів по справі, та непогодженням з їх оцінкою, тоді як колегія суддів вважає, що суд розглядаючи справу оцінив докази по справі у відповідності до вимог ст. 89 ЦПК України, і встановивши обставини по справі у відповідності до норм права, яким регулюються виниклі між сторонами правовідносини обґрунтовано задовольнив позовні вимоги.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу відповідача Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» залишити без задоволення.

Рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 08 лютого 2022 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: