Номер провадження: 22-ц/813/3389/22
Головуючий у першій інстанції Луняченко В. О.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.08.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Заїкіна А.П.,

за участю секретаря Сидоренко А.О.,

розглянувши у спрощеному порядку за відсутністю учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Ісагіс» на рішення Київського районного суду м. Одеси від 22 лютого 2021 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», третя особа на стороні позивача Товариство з обмеженою відповідальністю «Ісагіс», до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, визнання права власності на предмет іпотеки за позивачем,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовної заяви.

Позивач просить суд, в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ «Дельта Банк» за Договором про надання споживчого кредиту № 0 від 26.09.2007 року в загальному розмірі 1 201 579,13 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки № б/н від 26.09.2007 року - однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , шляхом передачі іпотекодержателю вказаного предмета іпотеки у власність; визнання за позивачем права власності на зазначений предмет іпотеки; виселення та зняття з реєстрації місця проживання та перебування відповідача та інших осіб з іпотечного майна; зобов`язання відповідача надати правовстановлюючих документи на предмет іпотеки та стягнення судових витрат.

Позовні вимоги обґрунтовані фактом невиконання позичальником зобов`язань по належному виконанню умов кредитного договору , що є підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки, яким було забезпечено виконання даних кредитних зобов`язань.

Представник третьої особи позовні вимоги підтримав у повному обсязі наполягаючи на тому, що невиконання належним чином позичальником умов кредитного договору є підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки а надані стороною відповідача документи про начебто здійснену повну сплату заборгованості є суперечливими а тому не можуть вважатись належними та допустимими доказами.

Позиція сторони відповідача у суді першої інстанції.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог, стверджував про наявність доказів повного виконання позичальником своїх зобов`язань по погашенню кредитної заборгованості а також вважаючи вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності іпотекодержателя такими що суперечать усталеної практики Верховного Суду стосовно не можливості у судовому порядку здійснити звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, визначений сторонами договору іпотеки як позасудовий.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 22 лютого 2021 року відмовлено у задоволені позову ПАТ «Дельта Банк», третя особа на стороні позивача ТОВ «Ісагіс», до ОСОБА_1 , про звернення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки № б/н від 26 вересня 2007 року, в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ «Дельта Банк» за Договором про надання споживчого кредиту №0 від 26 вересня 2007 року в загальному розмірі 1201579,13 грн., однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , шляхом передачі іпотекодержателю вказаного предмета іпотеки у власність; визнання за позивачем права власності на зазначений предмет іпотеки; виселення та зняття з реєстрації місця проживання та перебування відповідача та інших осіб з іпотечного майна; зобов`язання відповідача надати правовстановлюючих документи на предмет іпотеки та стягнення судових витрат.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ТОВ «Ісагіс» просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовної заяви, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції помилково застосував висновки, які викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі №760/14438/15-ц, та просить застосувати правові висновки, які викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019р. у справі №310/11024/15-ц.

Сповіщення сторін та заяви у справі.

У судове засідання, призначене на 17 серпня 2022 року, сторони у справі не з`явились, були належним чином сповіщені про дату, час та місце слухання справи шляхом направлення судової повістки в підсистему «Електронний суд».

17 серпня 2022 року від представника ТОВ «Ісагіс» надійшла заява про відкладення розгляду справи, яка вмотивована тим, що у зв`язку із запровадженням воєнного стану, врахуванням того факту, що на території м. Одеса та Одеської області оголошуються повітряні тривоги у зв`язку із загрозою ракетних ударів прийняти участь у судовому засіданні за умови забезпечення життя та здоров`я учасників процесу не вбачається можливим.

Розглянувши заяву про відкладення розгляду справи, апеляційний суд дійшов висновку про відмову у її задоволенні з огляду на таке.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.

Поважність причин відкладення судом апеляційної інстанції не встановлена, заявник реалізував своє право на викладення відповідних аргументів та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), судова колегія дійшла до висновку про можливість розгляду справи за відсутністю сторін у справі.

Крім того, судом апеляційної інстанції у межах апеляційного провадження не приймалось рішення про виклик осіб, які беруть участь у справі, для надання пояснень у справі, і такої необхідності колегія суддів не вбачає, то підстав для розгляду справи з обов`язковою участю сторін суд апеляційної інстанції не знаходить.

Додатково апеляційний суд зауважує, що заявник не була позбавлена можливості вжити заходів для забезпечення участі у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду із застосуванням власних технічних засобів.

Аналогічна правова позиція була викладена в постанові Верховного Суду від 17 вересня 2020 року у цивільній справі №727/4257/19.

Згідно із ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до ч. 7 ст. 268 ЦПК України рішення суду (повне або скорочене) підписується всім складом суду у день його складення і додається до справи.

Повне судове рішення виготовлено 29 серпня 2022 року, про що зазначено у вступній частині постанови Одеського апеляційного суду.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що 26 вересня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» (кредитор) та ОСОБА_1 (позичальник) укладено договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до умов якого позичальник отримав грошові кошти у розмірі 59500,00 доларів США, на умовах повернення повної суми кредиту та нарахованих, за користування, процентами у строк до 26.09.2028 року.

З метою забезпечення виконання грошових зобов`язань позичальника до даному кредитному договору між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 26.09.2007 року укладено договір іпотеки б/н, відповідно до умов якого іпотекодавець, передав в іпотеку банку однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

08 грудня 2011 року ПАТ «УкрСиббанк (правонаступник АКІБ «УкрСиббанк») відступив право вимоги заборгованості за Кредитним договором ПАТ «Дельта-банк».

Дані обставини визнаються сторонами та не потребують додатковому доказуванню у відповідності до вимог ч.1 ст. 82 ЦПК.

13 червня 2018 року АТ «Дельта-Банк» під час дії заочного рішення Київського районного суду від 28 липня 2015 року (рішення скасовано ухвалою суду 18 грудня 2019 року) зареєстрував право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

На підставі договору купівлі-продажу від 17 квітня 2019 року, посвідченого нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко І.Л., право власності на зазначену квартиру перейшло до ОСОБА_2 ( т.2 а.с. 60).

17 липня 2020 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Ісагіс» складений акт приймання-передачі нерухомого майна вищевказаної квартири, в якості майнового внеску до статутного капіталу (т.2 а.с. 245).

Правовідносини пов`язані із зверненням стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості по кредитним зобов`язанням врегульовані Цивільним кодексом України (далі - ЦК) а також Законом України « Про іпотеку» (далі Закон - 898-VI).

Згідно із ч.1 ст. 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку ( ч.1 ст. 509 ЦК ).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 512 та ч.1 ст. 514 ЦК внаслідок передання своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, до якої переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться ( ч.1 ст. 526 ЦК).

Відповідно до ч.1 ст. 546 ЦК виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.

В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) ( ч.1 ст. 572 ЦК).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи ( ч.1 ст. 575 ЦК).

Згідно із ч.1 ст. 589 ЦК у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Можливість і порядок звернення стягнення на предмет іпотеки передбачені, у тому числі, й статтями 35-37 Закону № 898-IV.

Зокрема, частиною першою статті 35 Закону № 898-IV передбачено, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

За змістом статті 36 Закону № 898-IV встановлено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Частиною третьою статті 37 Закону № 898-IV визначено, що іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Предметом розгляду даної справи є звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості по кредитному зобов`язанню іпотекодавця шляхом передачі іпотекодержателю вказаного предмета іпотеки у власність.

Таким чином, наслідком розгляду даного спору є питання переходу права власності від власника (іпотекодавця) іншої особі (іпотекодержателю), що є фактом втручання судом (як органом державної влади ) у право мірного володіння майном, яка захищено як ст. 41 Конституції України, відповідно до якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості.

Так і ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, за змістом якої: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів».

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У практиці ЄСПЛ (рішення у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції", "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", "Серков проти України") напрацьовані три критерії, які слід оцінювати стосовно сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Зеленчук та Цицюра проти України" зазначено, що перша і найважливіша вимога статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання державної влади у безперешкодне користування своїм майном повинно бути законним: друге речення першого абзацу дозволяє позбавлення майна тільки "на умовах, передбачених законом", а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням власності шляхом забезпечення дотримання "законів". Більш того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, властивий всім статтям Конвенції. Принцип законності передбачає, що відповідні положення національного законодавства є досить доступними, точними і передбачуваними в їх застосуванні.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає непередбачуваності закону. Сумніви щодо тлумачення закону, які залишаються, враховуючи зміни у повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави у право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися "значною свободою (полем) розсуду". Втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, якою необхідно досягти, та засобами, які застосовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар".

В питаннях оцінки "пропорційності" Європейський суд з прав людини, як і в питаннях наявності "суспільного", "публічного" інтересу, також визнає за державою достатньо широку "сферу розсуду", за виключенням випадків, коли такий "розсуд" не ґрунтується на розумних підставах (рішення в справах "Спорронґ і Льоннорт проти Швеції", "Булвес" АД проти Болгарії"). Таким чином, відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини майнове право особи може бути припинено, зокрема у разі, якщо цього потребують загальні інтереси суспільства.

Зазначений правовий висновок визначений у постанові Верховного Суду від 12 червня 2019 року по справі № 916/1986/18.

Таким чином, при розгляді питання можливості звернення стягнення на іпотечне майно, як власність іпотекодавця, судом почергово аналізується наявність всіх складових, які є необхідними для визнання такого втручання законним, таким що має виправдану мету та відповідає принципу обґрунтованої пропорційності. Відсутності будь якого із перелічених складових є підставою для відмови у задоволені вимог про здійснення відповідного втручання, без аналізу інших критеріїв.

Так право звернення на предмет іпотеки визначений у ст. 589 ЦК та статті 36,37 Закону № 898-IV.

Згідно із умов самого Договору іпотеки спірного майна сторонами було визначено наступне.

Пунктом 4 Договору зазначено що звернення стягнення здійснюється іпотекодержателем у випадках, зазначених в п.п.2.1.1.-2.1.2. цього договору або у разі порушення іпотекодавцем будь-якого зобов`язання за цим договором або будь-якого зобов`язання, що забезпечено іпотекою або у інших випадках відповідно до діючого законодавства, та може бути здійснено на підставі: рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; застереження про задоволення вимог іпотекодержателя; за договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя.

Пунктом 5.1 Договору сторони узгодили можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, в тому числі шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Таким чином, сторони Договору іпотеки врегулювали між собою способи можливого звернення стягнення на предмет іпотеки в якості забезпечення належного виконання кредитних зобов`язань, та узгодили, що звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду та звернення стягнення шляхом визначеного у застереженні позасудового врегулювання у вигляді визнання за іпотекодержателем права власності на іпотечне майно є різними способами, які мають різну процедуру.

Так, у застереженні про можливість позасудового звернення стягнення у вигляді визнання за іпотекодержателем права власності передбачає спочатку направлення повідомлення, з дотриманням певного строку. Аналогічну процедуру позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом переведення на іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки визначає і ст. ст. 36,37 Закону України « Про іпотеку».

Згідно із усталеної практики Верховного Суду, викладеної зокрема у постанові Великої Палати від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц:

«Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі. З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності на нього за іпотекодержателем».

Таким чином, обраний позивачем спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом звернення до суду для визнання за іпотекодержателем права власності на іпотечне майно не відповідає вимогам а ні Договору іпотеки, укладеному між сторонами а ні Закону України «Про іпотеку», а ні вимогам Цивільного кодексу України, тобто є таким що не засновано на Законі і тому не підлягає задоволенню.

Враховуючи що встановлення відсутності законності втручання у мірне володіння майна є підставою для відмови у задоволенні позову судом не аналізуються інші складові такого втручання.

Приймаючи до уваги що інші вимоги - визнання за позивачем права власності на зазначений предмет іпотеки; виселення та зняття з реєстрації місця проживання та перебування відповідача та інших осіб з іпотечного майна; зобов`язання відповідача надати правовстановлюючих документи на предмет іпотеки, є похідними від визначення за позивачем права власності на предмет іпотеки, суд приходить до висновку що слід відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.

Щодо доводів апеляційної скарги, то судова колегія зазначає таке.

З матеріалів справи вбачається, що предметом розгляду даної справи є звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості по кредитному зобов`язанню іпотекодавця шляхом передачі іпотекодержателю вказаного предмета іпотеки у власність.

Відповідно до статей 12 і 33 Закону одним зі способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки.

Закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина третя статті 33 Закону): судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).

Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є (частина третя статті 36 Закону): 1) передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону; 2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону.

У вказаній цивільній справі позивач звертався до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття іпотекодержателем на нього права власності відповідно до статті 37 Закону, що передбачає винятково позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки (постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі N 760/14438/15-ц, від 29 травня 2018 року у справі N 369/238-15-ц, пункти 6.1-6.2 постанови від 23 травня 2018 року у справі N 916/5073/15, пункт 51 постанови від 13 березня 2019 року у справі N 520/7281/15-ц).

В той же час постанова Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019р. у справі №310/11024/15-ц позов стосується звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу іпотекодержателем від власного імені будь-якій особі-покупцеві на підставі статті 38 Закону.

Таким чином, застосування вказаних висновків не є можливим, оскільки позовні вимоги та підстави для звернення із позовом не є подібними.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Ісагіс» залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 22 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судове рішення виготовлено 29 серпня 2022 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

А.П. Заїкін