Ухвала

14 вересня 2022 року

м. Київ

справа № 733/1962/16-ц

провадження № 61-8463ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Фаловської І. М.,

розглянув касаційну ОСОБА_1 на постанову Верховного Суду від 23 травня 2018 року та ухвалу Верховного Суду від 14 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної акціонерної компанії «Хліб України» про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної акціонерної компанії «Хліб України» (далі - ДАК «Хліб України») про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 03 лютого 2006 року про поновлення на роботі за період з 05 червня 2006 року до 01 грудня 2016 року у розмірі 158 056, 92 грн.

Рішенням Ічнянського районного суду Чернігівської області від 07 лютого 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 01 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 07 лютого 2017 року залишено без руху з передбаченої частиною другою статті 297 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), підстави несплати судового збору за подання апеляційної скарги і надано строк для усунення недоліків.

Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 30 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 07 лютого 2017 року визнано неподаною та повернуто заявнику з підстав, передбачених частиною другою статті 121, статтею 297 ЦПК України 2004 року, а саме невиконання особою, що подала апеляційну скаргу, вимог ухвали апеляційного суду щодо сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Постановою Верховного Суду від 23 травня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 30 березня 2017 року залишено без змін.

ОСОБА_1 неодноразово звертався до Верховного Суду із заявами про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Верховного Суду

від 23 травня 2018 року, втім ухвалами суду касаційної інстанції

від 26 грудня 2018 року, від 04 березня 2019 року, від 20 червня 2019 року, від 30 липня 2019 року, відмовлено у прийняті зазначених заяв.

Також ОСОБА_1 неодноразово звертався із касаційними скаргами на постанову Верховного Суду від 23 травня 2018 року.

Ухвалами Верховного Суду від 17 грудня 2019 року, від 20 березня 2020 року, від 29 березня 2021 року, від 11 травня 2021 року, від 30 червня 2021 року, від 16 серпня 2021 року, від 04 жовтня 2021 року,

від 16 листопада 2021 року, від 24 грудня 2021 року, від 14 лютого

2022 року, від 31 травня 2022 року, відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , зокрема на постанову Верховного Суду від 23 травня 2018 року.

У липні 2022 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на постанову Верховного Суду від 23 травня 2018 року та ухвалу Верховного Суду від 31 травня 2022 року.

Ухвалою Верховного Суду від 14 липня 2022 року відмовлено відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Верховного Суду від 23 травня 2018 року та ухвалу Верховного Суду

від 31 травня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної акціонерної компанії «Хліб України» про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі.

30 серпня 2022 року на адресу Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на постанову Верховного Суду від 23 травня 2018 року та ухвалу Верховного Суду від 14 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної акціонерної компанії «Хліб України» про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження постанови Верховного Суду від 23 травня 2018 року та ухвали Верховного Суду від 14 липня 2022 року, ОСОБА_1 посилається на статтю 405 ЦПК України, вважає, що суд касаційної інстанції допустив ряд порушень норм процесуального та матеріального права під час розгляду справи № 733/1962/16-ц.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, складовою якого є юридична визначеність.

Принцип юридичної визначеності є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. В його основі лежить положення res judicata

(лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень («що вирішено - вирішено і не має переглядатися до безмежності»).

Відповідно до статті 25 ЦПК України Верховний Суд переглядає у касаційному порядку судові рішення, ухвалені судами першої та апеляційної інстанцій.

Право на касаційне оскарження визначено статтею 389 ЦПК України.

Правила наведеної норми процесуального закону визначають право касаційного оскарження рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

Підставами касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Випадки касаційного оскарження судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій після їх перегляду Верховним Судом визначено статтею 405 ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 405 ЦПК України якщо касаційна скарга надійшла до суду касаційної інстанції після закінчення касаційного розгляду справи, і особа, яка подала скаргу, не була присутня під час касаційного розгляду справи, суд касаційної інстанції розглядає відповідну скаргу за правилами цієї глави.

Системний аналіз наведеної норми процесуального закону та практика Верховного Суду щодо допуску, у порядку статті 405 ЦПК України, до касаційного перегляду рішень судів першої та апеляційної інстанцій дає підстави для висновку, що право на подання касаційної скарги за правилом наведеної статті має особа, яка звертається із такою скаргою вперше, втім особа, яка реалізувала своє право на касаційний перегляд судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій не може скористатися правом на повторний перегляд цих самих рішень у порядку статті 405 ЦПК України.

Зазначене положення процесуального закону свідчить про те, що за правилами статті 405 ЦПК України можуть бути переглянуті рішення судів першої та апеляційної інстанції; за наявності підстав їх перегляду як наслідок скасовується й рішення суду касаційної інстанції.

Втім, зміст касаційної скарги, її доводи, обґрунтування та процесуальна вимога свідчить, що ОСОБА_1 оскаржує лише постанову Верховного Суду від 23 травня 2018 року та ухвалу Верховного Суду від 14 липня 2022 року у справі № 733/1962/16-ц, вимоги про перегляд ухвали Апеляційного суду Чернігівської області від 30 березня 2017 року, яка переглянута постановою суду касаційної інстанції, у скарзі відсутні.

Чинним ЦПК України не передбачено повноважень Верховного Суду щодо перегляду судових рішень Верховного Суду інакше, ніж в порядку частини першої статті 423 ЦПК України, якою передбачено, що рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами, крім випадку оскарження такого рішення (суду касаційної інстанції) з одночасним оскарженням рішень судів першої та апеляційної інстанцій особою, яка ще не реалізувала своє право на касаційний перегляд зазначених рішень.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

За наведених обставин, у відкритті касаційного оскарження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Верховного Суду від 23 травня 2018 року та ухвалу Верховного Суду від 14 липня 2022 року необхідно відмовити.

Керуючись частиною другою статті 394, статтею 405 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Верховного Суду від 23 травня 2018 року та ухвалу Верховного Суду від 14 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної акціонерної компанії «Хліб України» про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття судом та оскарженню не підлягає.

Судді В. В. Сердюк

С. Ю. Мартєв

І. М. Фаловська