Провадження № 2/466/717/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 вересня 2022 року м. Львів

Шевченківський районний суд м. Львова

в складі: головуючий суддя Едер П. Т.

секретар с/з Репета К. М.

з участю: представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Львові цивільну справу в порядку загального позовного провадження за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права особистої приватної власності на квартиру та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та визнання права спільної власності на квартиру,-

в с т а н о в и в:

11 листопада 2021 року ОСОБА_3 звернувся до Шевченківського районного суду м. Львова із позовною заявою до ОСОБА_4 про визнання права особистої приватної власності на квартиру, у якій позивач просить суд ухвалити рішення, яким визнати за ним, ОСОБА_3 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Стислий виклад позицій сторін.

Обґрунтування позивача.

В період з 08.07.1995 по 01.04.2016, позивач ОСОБА_3 перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_4 .

Спільних дітей у шлюбі немає.

01.04.2016 Шевченківським районним судом м. Львова, за заявою позивача, шлюб між сторонами розірвано.

На підставі договору дарування від 25.07.1995, посвідченого державним нотаріусом Третьої львівської державної нотаріальної контори за реєстровим № 2-6052, йому, позивачу ОСОБА_3 належала квартира АДРЕСА_2 , що підтверджується відповідною довідкою ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» № 5095 віж 05.11.2021.

Вказана квартира складалася з двох кімнат житловою площею 24,6 кв. м. та кухні. Загальна площа квартири становила 36,3 кв. м. До квартири належала комора в підвалі площею 2,0 кв. м.

Відтак, на думку позивача, вказана квартира АДРЕСА_2 була його особистою власністю, оскільки одержана ним в дар під час шлюбу.

У 2007 році він, будучи власником вказаної квартири прийняв рішення про збільшення загальної площі квартири, шляхом придбання іншого житла.

02.07.2007 продав належну йому квартиру АДРЕСА_2 за ціною 16000,00 грн., що підтверджується Договором купівлі-продажу квартири від 02.07.2007, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Осадчук І. М. за реєстровим № 991.

17.07.2007 він, ОСОБА_3 за отримані кошти від продажу квартири АДРЕСА_2 невідкладно придбав квартиру АДРЕСА_1 . Дана квартира була придбана на вигідних умовах, а саме за ціною 13000,00 грн., що підтверджується відповідним Договором купівлі-продажу квартири від 17.07.2007, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Осадчук І. М. за реєстровим № 1153.

Квартира АДРЕСА_1 складається в цілому з трьох кімнат житловою площею 35,0 кв. м. та кухні. Загальна площа квартири становить 52,5 кв. м. До квартири належить комора в підвалі площею 1,5 кв. м.

З урахуванням наведених обставин позивач зазначив, що квартира АДРЕСА_1 придбана ним за його особисті кошти, отримані від реалізації (продажу) належної йому на праві власності квартири АДРЕСА_2 , а відтак, фактично є його особистою приватною власністю.

З даним позовом він змушений звернутися до суду через відсутність документальної згоди відповідача про визнання його права особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Остання, попри розірвання шлюбу у 2016 році, продовжує проживати у спірній квартирі із своїм сином від першого шлюбу.

Враховуючи викладене, позивач просить суд ухвалити рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Обґрунтування заперечень відповідача.

17 грудня 2021 року на адресу суду відповідачем ОСОБА_4 подано зустрічну позовну заяву до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та визнання права спільної власності на квартиру (а. с. 30-33).

В обґрунтування зустрічних позовних вимог позивач за зустрічним позовом ОСОБА_4 зазначила, що вважає позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання права особистої приватної власності на квартиру необґрунтованими, а наведені у ньому обставини не відповідають дійсності.

З метою реалізації права на судових захист відповідач вважає за необхідне пред`явити зустрічний позов, в якому просить визнати спірну квартиру об`єктом спільного майна подружжя та визнати за нею право власності на 1/2 вказаного об`єкту нерухомості.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог підтвердила, що у період з 08.07.1995 по 01.04.2016 ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 01.04.2016 у справі № 466/6920/15-ц.

За час перебування у шлюбі, а саме 17.07.2007 сторони придбали житлову квартиру АДРЕСА_1 , яка була зареєстрована на праві власності за ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу квартири, укладеного між ОСОБА_6 , в особі представника ОСОБА_7 та ОСОБА_4 , яка діяла від імені ОСОБА_3 . Даний договір зареєстрований за реєстровим № 336.

Зазначила, що в договорі встановлено ціну квартири в розмірі 13000,00 грн., проте не відповідає дійсним обставинам справи.

Хоча в договорі вказана вартість спірної квартири у розмірі 13000,00 грн., проте реально було сплачено 70000,00 доларів США. Наведена обставина підтверджена розпискою ОСОБА_6 про те, що вона отримала за продаж квартири АДРЕСА_1 кошти в сумі 70000,00 доларів США.

Для купівлі вказаного житла подружжям було позичено у ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 орієнтовно 48000,00 доларів США.

Решта грошових коштів, сплачених ОСОБА_11 складались із спільних грошей та частини грошей, отриманих ОСОБА_3 від продажу житлової квартири АДРЕСА_2 .

Орієнтовно з 2015 року фактичні шлюбні відносини між сторонами припинено, тривалий час проживали окремо.

Позичені грошові кошти для купівлі житлової квартири повертались ОСОБА_4 самостійно в період з 2016 по 2021 роки. Тобто після розірвання шлюбу.

Відтак, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_4 вважає спірне житло спільним майном подружжя, про поділ якого змушена звернутись до суду.

Враховуючи реальну вартість спірного майна, а також обставину купівлі квартири за позичені кошти, які повернуті особисто ОСОБА_4 після розірвання шлюбу, відтак, на думку позивача за зустрічним позовом, предмет спору є спільною власністю подружжя, а частки сторін у праві спільної власності є рівними.

З урахуванням викладеного просить суд ухвалити рішення, яким визнати за нею, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 право власності на 1/2 (одну другу) частини житлової квартири АДРЕСА_1 .

30 грудня 2022 року на адресу суду відповідачем ОСОБА_4 подано відзив на позовну заяву, у якому заперечила позовні вимоги, вважаючи їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню (а. с. 45-47).

У відзиві зазначила, що у первісній позовній заяві позивач доводить, що житлова квартира АДРЕСА_1 є його особистою власністю, хоча і набута за час шлюбу з ОСОБА_4 .

В обґрунтування доводів пояснює, що спірне нерухоме майно набуто за ціною 13000,00 грн, які були сплачені з його особистих грошових коштів, отриманих від продажу житлової квартири АДРЕСА_2 за ціною 16000,00 грн.

Вказані обставини ОСОБА_4 спростовує та посилається на ту обставину, що житлова квартира АДРЕСА_1 набута за спільні грошові кошти, а тому є спільним майном подружжя.

На підтвердження доводів, викладених у відзиві, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_4 посилається на доводи, викладені у зустрічній позовній заяві.

Відтак, просить суд у задоволенні позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання житлової квартири АДРЕСА_1 особистою приватною власністю відмовити.

24 січня 2022 року на адресу суду відповідачем за зустрічним позовом ОСОБА_3 подано відзив на зустрічну позовну заяву про поділ майна подружжя та визнання права спільної власності на квартиру, у якому заперечив зустрічні позовні вимоги та просить суд відмовити у їх задоволенні (а. с. 64-66).

У відзиві на зустрічну позовну заяву відповідач ОСОБА_3 зазначає, що згідно договору купівлі-продажу спірної квартири від 17.07.2007, гр. ОСОБА_6 діяла по довіреності від імені продавця ОСОБА_7 , як і ОСОБА_4 діяла по довіреності від імені покупця ОСОБА_3 . Подана ОСОБА_4 копія розписки не містить даних про те, що розписка надана ОСОБА_6 , яка діє в інтересах ОСОБА_7 , не зазначено кому саме надана дана розписка. А також не зазначено якої саме іноземної держави валюти отримано.

Крім того, розписка, подана позивачем, містить два підписи невстановлених осіб (без зазначення прізвища, ім`я та по батькові осіб, що підписалися). Крім цього, у нього, як у покупця по спірному договору, відсутній оригінал такої розписки.

Вказав, що твердження позивача за зустрічним позовом, що ними, як подружжям було позичено у ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 орієнтовно 48000,00 доларів США не відповідає дійсності та спростовується відсутністю договорів позики та /або боргових розписок, так як усна форма укладення договору допускається у разі, якщо його сума не перевищує 10-кратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що встановлений законом.

Подана позивачем за зустрічним позовом копія нотаріальної заяви ОСОБА_9 про те, що вона даною заявою підтверджує факт виконання ОСОБА_4 умов Договору позики, укладеного між ними 29.06.2007 не може бути належним доказом у даній справі, оскільки зі змісту нотаріально посвідченої заяви не вбачається наявність письмового чи усного договору, сума позики та її підстави, не вбачається факт повного виконання умов Договору позики, а саме грошового розрахунку та його дата.

Вказана заява складена та посвідчена нотаріусом 15.12.2021 після пред`явлення ним позову. Обставини, наведені у заяві, можуть свідчити про особисті зобов`язання ОСОБА_4 перед ОСОБА_9 , однак будь-яким чином не підтверджують факт позики для придбання квартири.

З підстав позову вбачається, що предметом договору позики є грошова сума близько 48000,00 доларів США, що виходить за межі дрібного побутового правочину.

Він, відповідач за зустрічним позовом, перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_4 , не укладав договорів позики з вищезазначеними особами, не отримував в борг кошти та не надавав жодної письмової згоди, як чоловік на укладення ОСОБА_4 , договорів позики.

Крім того зазначив, що в період з 2001 по 2008 роки він, за відсутності постійної роботи на території України, був змушений вихати на заробітки за кордон.

На момент укладення договору купівлі-продажу спірної квартири 17.07.2007, він уже шість років перебував за кордоном. Перебуваючи у відпустці та попередньо плануючи збільшити свою житлову площу, він залишив на свою, на той час, дружину ОСОБА_4 генеральну довіреність для укладення правочинів щодо купівлі-продажу квартири.

Вказав, що позивач за зустрічним позовом, отримавши кошти після продажу належної йому квартири, у випадку дійсної позички, на яку посилається остання та долучення спільних заощаджень, без будь-яких вагань оформила би спірну квартиру на себе. Проте, ОСОБА_4 спірну квартиру оформила виключно на нього, відповідача за зустрічним позовом, по довіреності, що є важливою обставиною.

Враховуючи викладене, просить у задоволенні зустрічного позову відмовити.

10 лютого 2022 року на електронну адресу суду представником позивача за зустрічним позовом ОСОБА_4 адвокатом Авдєєнком В. В. подано відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву, у якій зазначає наступне (а. с. 74-76).

У відповіді на відзив на зустрічну позовну заяву відповідач повністю заперечує проти задоволення позовних вимог, зазначаючи, що ОСОБА_4 пропущено строк позовної давності для звернення до суду з позовом про поділ майна подружжя.

На думку відповідача, строк позовної давності у цій справі починає свій перебіг з дня розірвання шлюбу з 01.04.2016.

Вважає такі висновки відповідача помилковими, з огляду на наступне.

ОСОБА_3 до моменту звернення до суду з первісним позовом не заперечував права спільної власності з ОСОБА_4 на спірну житлову квартиру. Докази таких заперечень в матеріалах справи відсутні та не надані до відзиву на позовну заяву.

Відтак, початком перебігу позовної давності за зустрічним позовом у цій справі є день вручення відповідачу ухвали Шевченківського районного суду м. Львова про відкриття провадження у справі № 466/10469/21, яка вручена ОСОБА_4 30.11.2021.

Таким чином, позивачем за зустрічним позовом не пропущено строк позовної давності за позовом про поділ майна подружжя.

Крім того, представник позивача за зустрічним позовом ОСОБА_4 адвокат Авдєєнко В. В. зазначив, що предметом доказування для позивача за зустрічним позовом є обставини набуття спірного житла сторонами за час шлюбу та спростування доводів відповідача про купівлю квартири за його особисті гроші, отримані від продажу іншої, набутої до шлюбу.

Обставина набуття спірного житла під час шлюбу не заперечується сторонами та підтверджується копіями: договору купівлі-продажу від 17.07.2007, розписки ОСОБА_6 про отримання грошових коштів від 17.07.2007, рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 21.04.2016 у справі № 466/6920/15-ц, яким розірвано шлюб між сторонами.

На підтвердження доводів про купівлю спірного майна за спільні кошти подружжя, позивачем надано суду розписку гр. ОСОБА_6 яка містить інформацію, що гр. ОСОБА_12 17.07.2007 отримала за продаж житлової квартири на АДРЕСА_3 в сумі 70000,00 доларів США.

Тобто, вказаний доказ містить інформацію про те, що 17.07.2007 гр. ОСОБА_6 отримала за спірну житлову квартиру 70000,00 доларів США.

Обидва докази містять інформацію про те, що спірна квартира була продана 17.07.2007. Від продавці діяла одна й та сама особа, а саме ОСОБА_6 . Згідно п. 5 договору купівлі-продажу від 17.07.2007, грошові кошти за продаж квартири одержані представником продавця від представника покупця. Аналогічно й розписку про отримання грошових коштів надано представником продавця ОСОБА_6 .

Таким чином, заперечення відповідача про те, що вказана розписка є неналежним доказом, оскільки в ній не зазначено, що ОСОБА_6 , отримуючи від ОСОБА_13 грошові кошти за продаж спірної квартири, діяла в інтересах свого чоловіка, є помилковими.

Крім того, з п. 5 Договору купівлі-продажу від 17.07.2007 вбачається, що грошові кошти за продаж спірної квартири передавались від ОСОБА_4 , саме ОСОБА_6 , що спростовує доводи відповідача про неналежність розписки як доказу, у зв`язку з відсутністю у ній інформації про особу, якій вона надана.

Таким чином, надана позивачем розписка від 17.07.2007 є письмовим доказом, який посвідчує факт прийняття ОСОБА_6 на виконання умов договору купівлі-продажу від 17.07.2007 від ОСОБА_4 70000,00 доларів США, що спростовує доводи відповідача про купівлю спірного житла за ціною 13000,00 грн.

У відповіді на відзив на зустрічну позовну заяву представник позивача за зустрічним позовом зазначив те, що спірна житлова квартира, яка набута за час шлюбу, була зареєстрована на ім`я відповідача, не спростовує презумпцію належності її до спільної сумісної власності подружжя.

Пояснення ОСОБА_3 про те, що він матеріально забезпечував сім`ю, перебуваючи за кордоном, внаслідок чого була відсутня необхідність позичати грошові кошти для купівлі спірного майна не підтверджені жодним доказом та є, на думку представника позивача за зустрічним позовом, припущеннями.

Крім того, надана ОСОБА_9 заява про повний розрахунок ОСОБА_4 своїх зобов`язань за договором позики від 29.06.2007 є письмовим доказом укладення договору позики та його виконання стороною позивача.

Додатково вказав, що позивач вчиняє дії з метою отримання доказів (оригіналу розписки) на підтвердження обставини укладення договору позики з ОСОБА_8 та ОСОБА_10 . Станом на сьогодні заборгованість за такими позивачем сплачена не повністю.

Враховуючи наведені доводи та обставини, відповідачем не спростовано презумпцію права спільної сумісної власності сторін на спірну житлову квартиру, що є на думку представника позивача, підставою для задоволення зустрічного позову в повному обсязі.

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Львова від 15 листопада 2021 року провадження у справі відкрито та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження у підготовчому засіданні.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 11 січня 2022 року прийнято до розгляду зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та визнання права спільної власності на квартиру. Об`єднано первісний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права особистої приватної власності на квартиру та зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та визнання права спільної власності на квартиру.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 21 лютого 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Фактичні обставини встановлені судом, зміст спірних правовідносин, оцінка доказів та висновки суду.

У судовому засіданні представник позивача за первісним позовом ОСОБА_3 адвокат Салашник Г. І. позовні вимоги підтримала в повному обсязі, надавши пояснення, аналогічні позовній заяві, відзиву на зустрічну позовну заяву, просила таку задовольнити, у задоволенні зустрічних позовних вимог просила відмовити за безпідставністю.

У судовому засіданні представник відповідача за первісним позовом ОСОБА_4 адвокат Авдєєнко В. В. заперечив щодо задоволення первісних позовних вимог, надавши пояснення, аналогічні, викладеній зустрічній позовній заяві, відзиві на первісну позовну заяву, відповіді на відзив на зустрічну позовну заяву. Просив відмовити у задоволенні первісних позовних вимог в повному обсязі та просив задовольнити вимоги зустрічної позовної заяви в повному обсязі.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін та свідка, дослідивши матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно оцінивши надані докази та давши їм належну оцінку, встановив наступне.

Даний позов виник із сімейних правовідносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів

Відповідно до положень ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Під способами захисту цивільних прав розуміють передбачені законом заходи примусового характеру, за допомогою яких відновлюються порушені, невизнані або оспорювані права.

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 08 липня 1995 року, який розірвано рішенням Шевченківського районного суду м. Львова 01 квітня 2016 року (а. с. 5).

За час перебування у шлюбі сторонами придбано квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Осадчук І. М. за реєстровим № 991 від 02.07.2007 відповідач за первісним позовом ОСОБА_4 , яка діяла в інтересах позивача за первісним позовом ОСОБА_3 продала, а гр. ОСОБА_14 купила квартиру АДРЕСА_2 . Дана квартира складається в цілому з двох кімнат житловою площею 24,6 кв. м. та кухні. Загальна площа квартири становить 36,3 кв. м. До квартири належить комора в підвалі площею 2,0 кв. м. Вказана квартира належить ОСОБА_3 на підставі договору дарування квартири, посвідченому Третьою Львівською державною нотаріальною конторою 25.07.1995 за реєстровим № 2-6052, зареєстрованого Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації 27.07.1995 в реєстрову книгу № 8 за реєстровим № 7497. Продаж вчинено за 16000,00 (шістнадцять тисяч) гривень, які одержані представником продавця від покупця повністю ще до підписання цього договору (а. с. 6).

Згідно довідки № 5095 від 05.11.2021, виданої ОКП «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» ОСОБА_3 , квартира АДРЕСА_2 належала ОСОБА_3 на підставі договору дарування квартири, посвідченому Третьою Львівською державною нотаріальною конторою 25.07.1995 за реєстровим № 2-6052. Станом на 05.07.2007 квартира зареєстрована за ОСОБА_14 на підставі договору купівлі-продажу квартири за реєстровим № 991 від 02.07.2007, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Осадчук І. М. (а. с. 7).

Згідно договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Осадчук І. М. за реєстровим № 1153 від 17.07.2007, гр. ОСОБА_6 , яка діяла в інтересах ОСОБА_7 продала, а відповідач за первісним позовом ОСОБА_4 , яка діяла в інтересах позивача за первісним позовом ОСОБА_3 купила квартиру АДРЕСА_1 . Дана квартира складається в цілому з трьох кімнат житловою площею 35,0 кв. м. та кухні. Загальна площа квартири становить 52,5 кв. м. До квартири належить комора в підвалі площею 1,5 кв. м. Вказана квартира належить ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченому Третьою Львівською державною нотаріальною конторою 04.03.2002 за реєстровим № 4-1327, зареєстрованого Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки 30.05.2002 в реєстрову книгу № 13 за реєстровим № 9724. Продаж вчинено за 13000,00 (тринадцять тисяч) гривень, які одержані представником продавця від представника покупця повністю ще до підписання цього договору (а. с. 8).

Згідно розписки від 17.07.2007, даної гр. ОСОБА_6 , остання отримала за продаж квартири АДРЕСА_1 кошти в сумі 70000,00 доларів США (а. с. 34).

Згідно заяви гр. ОСОБА_9 , засвідченої приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Моргун О. С., зареєстрованої в реєстрі за № 4034, ОСОБА_9 підтвердила факт повного виконання ОСОБА_4 умов Договору позики, укладеного між ними 29.06.2007. Будь-яких матеріальних претензій, які б стосувалися розрахунку та/або виконання зобов`язань за Договором позики не має та не буде мати (а. с. 35).

Частиною 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України від 16 січня 2003 року встановлено, що ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Отже, спірні відносини, що виникли та існують між сторонами регулюються нормами КпШС, СК України та ЦК України.

Враховуючи, що набуття та оформлення права власності на спірне майно було здійснено до набрання чинності СК України, застосуванню підлягають статті 22, 24, 28 КпШС України.

Статтею 22 КпШС України, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, за умовами статті 24 КпШС України, є власністю кожного з них (роздільним майном).

Відповідно до частини першої статті 28 КпШС, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

В свою чергу, частиною першою статті 29 КпШС, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми.

Аналогічні положення закріплені в статтях 60, 70 СК, статті 368 Цивільного кодексу України.

Згідно ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ст. 69 СК України).

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ч.1, ч.4 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Крім того, рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного, сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі (п. 30 Постанови). Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній, власності подружжя, підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Відповідно до частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

Ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 19.09.2012 року №17-рп/2012 у справі за конституційним зверненням приватного підприємства ІКІО щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 Сімейного кодексу України право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільно сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у раз неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

У судовому розгляді судом задоволено клопотання відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_4 про виклик та допит свідків.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_9 вказала, що вона дійсно 29.06.2007 позичала кошти відповідачу за первісним позовом та позивачу за зустрічним позовом ОСОБА_4 для купівлі спірної квартири. Позичені грошові кошти повертались ОСОБА_4 в період з 2016 по 2021 роки.

На адресу суду відповідачем за первісним позовом та позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_4 подано клопотання про поновлення процесуального строку на приєднання доказів, у якому зазначила, що у підготовчому засіданні було задоволено клопотання про допит свідків. Проте, враховуючи ситуацію, яка склалась, у зв`язку з введенням на території України воєнного стану та агресією російської федерації, не має можливості забезпечити явку свідка ОСОБА_8 , яка проживає у державі Ізраїль за адресою: АДРЕСА_4 .

Просить долучити до матеріалів справи заяву (Афідевіт) ОСОБА_8 від 28.02.2022, в якій остання підтверджує обставину позики 28000,00 доларів США у травні-червні 2007 для придбання житла сім`єю ОСОБА_4 та ОСОБА_3 . Вказана заява апостильована, справжність підпису засвідчена нотаріусом (а. с. 87).

Відтак, згідно долученої заяви судом встановлено, що гр. ОСОБА_8 у травні-червні 2007 року позичила грошові кошти в сумі 28000,00 доларів США для придбання сторонами житла. Позика повернена частково ОСОБА_4 у 2015-2016 роках. Борг станом на 15.12.2021 року становив 8000,00 доларів США (а. с. 88-89, 90-91).

Враховуючи викладене, судом встановлено, що за час перебування у шлюбі, а саме 17.07.2007 сторони придбали спірну житлову квартиру АДРЕСА_1 , яка була зареєстрована на праві власності за ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу квартири, укладеного між ОСОБА_6 , в особі представника ОСОБА_7 та ОСОБА_4 , яка діяла від імені ОСОБА_3 . Даний договір зареєстрований за реєстровим № 336.

Згідно вказаного договору ціна квартири становила 13000,00 грн.

Суд критично оцінює твердження позивача за первісним позовом, що спірна квартира АДРЕСА_1 придбана за 13000,00 грн., оскільки такі твердження спростовуються доказами, дослідженими у судовому засіданні. Позивачем не представлено суду жодних доказів того, що отримані ним кошти за продаж квартири були скеровані на придбання нового житла.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує» та зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

Так у судовому розгляді позивачем за первісним позовом та відповідачем за зустрічним позовом ОСОБА_3 не надано суду належних та допустимих доказів того, що спірна квартира АДРЕСА_1 придбана за час шлюбу за його власні кошти.

Щодо клопотання позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_3 про застосування строку позовної давності, то така задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 72 СК України, позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності

Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою, відповідно до положень Цивільного кодексу України.

Відповідно до п. 15 вказаної Постанови, початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС чи з дати набрання рішення законної сили, а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

У судовому засіданні встановлено, що шлюб між сторонами розірвано 01.04.2016.

Про порушення свого права власності позивач за зустрічним позовом дізналася 30.11.2021, коли їй було вручено ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова про відкриття провадження у справі № 466/10469/21 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права особистої приватної власності на квартиру.

Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності, суд врахував, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності

Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. ( Постанова КЦС ВС від 06.11.2019 № 203/304/17 (61-5400св19).

Судом встановлено, що у 2021 році позивач за зустрічним позовом ОСОБА_4 дізналася про порушення свого права на спірну квартиру, тому суд вважає, що саме з цього часу почала відраховуватися позовна давність на звернення позивача з позовом до суду за захистом порушеного права.

Оскільки позивач за зустрічним позовом ОСОБА_4 звернулася до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та визнання права спільної власності на квартиру 17.12.2021, тобто в межах строку позовної давності, суд відмовляє у задоволенні заяви позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_3 про застосування позовної давності за зустрічним позовом.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Статтями 11-13 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. (ч.1-4 ст. 77 ЦПК України).

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З врахуванням наведеного суд дійшов висновку, що спірне майно, а саме квартира АДРЕСА_1 , зареєстрована за позивачем за первісним позовом ОСОБА_3 але набута за час шлюбу є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу між сторонами.

При викладених обставинах, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд дійшов висновку, що позивачем за первісним позовом не надано належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, тому підстави для задоволення первісних позовних вимог відсутні, а зустрічний позов слід задовольнити.

Розподіл судових витрат між сторонами.

В силу вимог ст. 141 ЦПК України, у разі відмови позивачу у задоволенні його позову, останній не має права на компенсацію за рахунок відповідача будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи судом.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Судом встановлено, що позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_3 є особою з інвалідністю ІІ групи, що стверджується довідкою до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААА № 835725 (а. с. 4).

Відтак позивачу за зустрічним позовом ОСОБА_4 слід повернути з державного бюджету судовий збір, сплачений за подання зустрічного позову у розмірі 908,00 грн.

Керуючись ст. ст. 4, 11, 12, 13, 77, 81, 141, 142, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права особистої приватної власності на квартиру відмовити за безпідставністю.

Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та визнання права спільної власності на квартиру задовольнити.

Визнати за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , право власності на 1/2 (одну другу) частину квартири АДРЕСА_1 .

Повернути ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , з державного бюджету судовий збір, сплачений за подання зустрічного позову у розмірі 908,00 грн. (дев`ятсот вісім гривень 00 копійок), згідно квитанції № ПН2897098 від 14.12.2021.

Позивач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 09 вересня 2022 року.

Суддя П. Т. Едер