Справа № 169/300/22
Провадження № 4-с/169/2/22
ТУРІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

06 вересня 2022 року смт. Турійськ

Суддя Турійського районного суду Волинської області Ковальчук О.В., за участю секретаря Веримчук Л.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду скаргу ОСОБА_1 до державного виконавця Турійського відділу державної виконавчої служби у Ковельському районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Валентини Сидорук про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити дії,

Встановив:

Заявник звернувся до суду з заявою про визнання дії державного виконавця Турійського відділу державної виконавчої служби у Ковельському районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Валентини Сидорук про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити дії.

Свої вимоги мотивує наступним. Намагаючись реалізувати своє нерухоме майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , заявник з`ясував, що існує обтяження стосовно його нерухомого майна у вигляді арешту нерухомого майна та заборони на відчуження. Обтяження проведено Турійською державною нотаріальною конторою на підставі постанови ВДВС Турійського РУЮ АА № 870450 від 29.03.2005 року. 24.01.2022 року при зверненні до Турійського ВДВС із заявою про зняття арешту з майна, отримав відповідь, що підстави для зняття арешту відсутні, так як всі архівні справи знищено і будь-яка інформація про стан виконання виконавчого документа в відділі відсутня. На сьогоднішній день відсутні будь-які виконавчі провадження, що могли б слугувати підставою для відмови у знятті арешту. Провадження, на підставі якого накладено арешт на майно, завершене в зв`язку з фактичним виконанням зобов`язання і знищене. Не погоджуючись з даною відповіддю, заявник звернувся до суду із даною заявою.

Заявник в судовому засіданні вимоги викладені в заяві підтримав та просив їх задовольнити.

Представник Турійського відділу державної виконавчої служби у Ковельському районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Сидорук Валентина, викладені в заяві вимоги не визнала, просила відмовити в задоволенні скарги.

Вивчивши матеріали справи, оцінивши належність та допустимість кожного доказу, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 447ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до ч. 2ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконанні у державній виконавчій службі у Турійському районі перебував виконавчий лист № 2-1 виданий 20.04.2004 року Турійським районним судом про стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 9742,50 грн. боргу. Відповідно до постанови серія АА № 870450 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження 29.03.2005 року було накладено арешт на житловий будинок по АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 .

Відповідно до постанови про закінчення виконавчого провадження 29.06.2006 року в зв`язку з повним погашенням боргу, виконавче провадження по примусовому виконанню виконавчого листа № 2-1 виданого 20.04.2004 року Турійським районним судом закінчити. Однак, відповідно до зазначеної постанови арешт майна не знято.

Таким чином, зняти арешт у позасудовому порядку неможливо, через відсутність в органах державної виконавчої служби матеріалів виконавчого провадження, у якому здійснено накладення арешту, оскільки таке провадження закінчено і знищено.

У відповідності зі ст. 41 Конституції України, кожний має право володіти, користуватися й розпоряджатися своєю власністю.

Статтею 1 Першого протоколу до конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року N 475/97 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини 1950 року та основоположних свобод. Першого протоколу та протоколів N 2, 4. 7. та 11 до Конвенції". закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно із ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Положенням ч. 1ст. 57 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Відповідно до ч. 1ст. 50Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції від 21.04.99 року) у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій),повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі),який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У пункті 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 N 6 "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах" роз`яснено, що у справах за скаргами стягувача чи боржника на дії державного виконавця, пов`язані з арештом і вилученням майна та визначенням вартості й оцінки цього майна, суд перевіряє відповідність цих дій положенням статей57,58 Закону України "Про виконавче провадження".

Відповідно до ч. 1ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Також відповідно до ч. 1ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, а саме доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. 2 ст. 77, ст. 79 ч. 1 ст. 81 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

З огляду на викладене та враховуючи, що на даний час виконавче провадження завершене та знищене у зв`язку з закінченням строку зберігання, суд приходить до висновку, що такий арешт, на даний час з урахуванням відсутності підстав його застосування, порушує його права як власника майна.

За таких обставин, необхідно скасувати арешту майна боржника та зняти заборони на відчуження майна, оскільки в інший спосіб порушені права заявника не відновити. Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 27 березня 2020 року по справі № 817/928/17.

З приводу вимоги, щодо визнання дій та бездіяльності виконавця Турійського ВДВС у Ковельському районі Сидорук Валентини неправомірними, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 451 ЦПК України, за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

В судовому засіданні встановлено, що особа, яка допустила порушення прав заявника, на даний час не працює у відділі державної виконавчої служби, а дії ОСОБА_3 не порушували права заявника, суд приходить до висновку, що оскільки порушення були встановленні, то в цій частині вимоги підлягають частковому задоволенні, а саме визнання бездіяльності протиправною відділом державної виконавчої служби, як органом.

Керуючись ст.447-453 ЦПК України, суд, -

Ухвалив:

Скаргу ОСОБА_1 до державного виконавця Турійського відділу державної виконавчої служби у Ковельському районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Валентини Сидорук про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити дії, задовольнити частково.

Визнати бездіяльність Турійського відділу державної виконавчої служби у Ковельському районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) неправомірною.

Зняти арешт з усього майна, що належить ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Волинського апеляційного суду. Якщо у засідання було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст ухвали виготовлено 12/09/2022 року.

Суддя О.В. Ковальчук