П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 вересня 2022 року м. Київ

Справа № 759/2522/22

Провадження: № 22-ц/824/8350/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Вербової І.М., Нежури В.А.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 06 травня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Петренко Н.О.,

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Місто для людей Київ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги,

в с т а н о в и в :

У лютому 2022 року ТОВ «Місто для людей Київ» звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що між ТОВ «Місто для людей Київ» та ОСОБА_1 , якому належить квартира АДРЕСА_1 , 21.06.2018 року укладено договір № 10010 про управління будинком, відшкодування витрат на комунальні послуги та послугиз утримання будинку, споруд та прибудинкової території. Позивач надавав відповідачу за договором послуги з моменту укладення договору по теперішній час. Однак, споживач з 01.11.2018 року по 31.10.2021 рокуне сплачує за послуги з утримання будинку та прибудинкової території, у зв`язку з чим у нього утворився борг у сумі 12 612,71 грн. Також, у зв`язку з простроченням щодо оплати спожитих житлово-комунальних послуг, відповідач зобов`язаний сплатити на користь позивача 3% річних у сумі 202,79 грн. та інфляційні втрати у сумі 252,68 грн, обраховані до запровадження на території України карантину (12.03.2020 року).

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 06 травня 2022 року позов ТОВ «Місто для людей Київ» про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Місто для людей Київ» заборгованість на загальну суму 13068,18 грн. по оплаті послуг з управління багатоквартирним будинком за період з 01.12.2018 року по 31.10.2021 року включно, яка складається з: боргу у розмірі 12612,71 грн., інфляційних збитків 252,68 грн., 3% річних у сумі 202,79 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Місто для людей Київ» судовий збір у розмірі 2270 грн.

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та не дотримання норм матеріального права, не врахування обставин, що мають істотне значення для справи, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити новесудове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що між ним та позивачем дійсно укладений договір про управління будинком, однак копію вказаного договору позивачем до позовної заяви додано не було. Також вказав, що систематично відбувається залиття його квартири, при цьому, позивач не реагує на його звернення, вимагаючи сплати за послуги з утримання будинку, якими він, ОСОБА_1 , фактично не користується і не отримує їх. Ним було подано позов до ТОВ «Місто для людей Київ» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири, у зв`язку з чим, він просив суд першої інстанції зупинити провадження у даній справі до вирішення справи про залиття кватири, однак суд необґрунтовано відмовив у задоволенні вказаного клопотання. Вказані обставини свідчать про неналежне виконання позивачем як виконавцем послуг умов договору, що є підставою для здійснення перерахунку розміру плати та зменшення її розміру. Також, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про стягнення з нього заборгованості, не звернув уваги на постановою Кабміну від 05.03.2022 року було заборонено нарахування та стягнення неустойки, пені та штрафів, нарахованих на заборгованість, утворену несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги; припинення/зупинення надання житлово-комунальних послуг населенню у разі їх не оплати або оплати не в повному обсязі.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 04 липня 2022 року відкритоапеляційне провадження у справі та справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Новіцька І.Л. в інтересах ТОВ «Місто для людей Київ» заперечувала проти апеляційної скарги та зазначила, що обставини укладення між сторонами договору встановлені судом першої інстанції на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Позивачем надаються житлово-комунальні послуги, доказів протилежного відповідачем не надано. Також відповідачем не доведено, що залиття його квартири сталося саме внаслідок дій позивача. Більше того, залиття квартири сталося у 2019 році, а заборгованість у відповідача за сплату житлово-комунальних послуг виникла ще з 2018 року.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 .

21.06.2018 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Місто для людей Київ» укладено договір про управління будинком (а.с.11).

Згідно розрахунку заборгованості за житлово-комунальні послуги за адресою АДРЕСА_1 за період з червня 2018 року по жовтень 2021 року за наданні житлово-комунальні послуги відповідач умови договору не виконав належним чином, внаслідок чого у нього виникла заборгованість у сумі 12 612,71 грн (а.с.12).

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Оскільки позивач просив суд стягнути борг за останні три роки, суд першої інстанції не вбачав підстав для застосування строку позовної давності.

Перевіряючи такі висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

За змістом статті 1 Закону, утримання будинків і прибудинкових територій - господарська діяльність, спрямована на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи щодо забезпечення експлуатації та/або ремонту жилих та нежилих приміщень, будинків і споруд, комплексів будинків і споруд, а також утримання прилеглої до них (прибудинкової) території відповідно до вимог нормативів, норм, стандартів, порядків і правил згідно із законодавством.

Обов`язок споживача оплачувати послуги з утримання житлових будинків і споруд та прибудинкових територій у строки, встановлені договором або законом, визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону, пунктом 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572 (далі - Правила), якому кореспондує право виконавця послуг стягувати прострочені платежі із осіб, які відмовляються оплачувати рахунки за споживання цих житлово-комунальних послуг.

Згідно зі статтею 13 Закону ціни/тарифи на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо) затверджують органи місцевого самоврядування для надання на відповідній території.

Обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг визначені статтями 20, 21 Закону.

Обов`язком споживача є укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановленні договором або законом (пункт 1 частина третя статті 20 Закону), а обов`язком виконавця надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення із споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором (пункти 1, 3 частина друга статті 21 Закону).

Отже, згідно із зазначеними нормами Закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 та у постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі №750/12850/16-ц.

Відповідно до частини другої статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями власники приватизованого житла в багатоквартирних будинках (до них належать і власники квартир у кооперативних будинках та викуплених квартир) є співвласниками всіх допоміжних приміщень будинку та його технічного обладнання і повинні сплачувати свою частку витрат на утримання будинку (житла) та прибудинкової території пропорційно до займаної площі. Послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій зобов`язані сплачувати як квартиронаймачі, так і власники викуплених та приватизованих квартир.

Суд першої інстанції дослідив належні та допустимі докази у справі у їх сукупності та встановив, що позивач надає послуги з управління будинку.

Правовідносини, що виникли між сторонами у справі - це правовідносини між виконавцем послуг та споживачами послуг.

Згідно з частиною першою статті 19 Закону відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, однак, відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Однією з засад цивільного законодавства України є свобода договору (п. 3 ч. 1 ст. 3, ст. 627 ЦК України), яка полягає в тому, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а у відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Відповідно до статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`активному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Ураховуючи вищевикладене, а також те, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження того факту, що відповідач відмовлявся від користування послуг з управління будинку або такі послуги відповідачем не надавались, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості за житлово-комунальні послуги.

При цьому, не надання позивачем копії укладеного між сторонами договору не може бути підставою для відмови у позові, оскільки обов`язок споживача сплачувати за житлово-комунальніпослуги ґрунтується не тільки на договорі, але й на законі.

Не приймаються до уваги колегії суддів також посилання скаржника на систематичне залиття його квартири, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження вини у такому залитті саме позивача .

Так, згідно акту від 17.06.2020 року, причиною залиття квартири АДРЕСА_1 є несправна каналізація, яку хтось з мешканців )з 3-го поверху по 24-й поверх) підключив, пошкодивши вентканал. Для того, щоб чітко виявити з якої квартири відбувається залиття квартири АДРЕСА_1 потрібне біль детальне обстеження.

При цьому, колегія суддів враховує, що обставини залиття квартири відповідача не стосуються предмету доказування у даній справі про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, а тому суд першої інстанції обґрунтовано відмови у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі до розгляду справи за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Місто для людей Київ» про відшкодування шкоди, завданої внаслідок залиття квартири.

В будь-якому випадку, факт залиття квартири відповідача ніяк не спростовує факту надання позивачем послуг з утримання будинку та прибудинкової території та вивезення побутових відходів, які відповідачем не оплачуються з 2018 року.

В той же час, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо строків застосування позовної давності з огляду на наступне.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Відповідно до вимог ст.266, ч.2 ст.258 ЦК України стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду та починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Як зазначено вище, звертаючись до суду з даним позовом, ТОВ «Місто для людей Київ» просило суд стягнути з відповідача заборгованість за період з грудня 2018 року по жовтень 2021 року у розмірі 12 612,71 грн, 202,79 грн - 3 % річних, 252,68 грн - інфляційні втрати відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України

Позовна заява ТОВ «Місто для людей Київ»подана до суду першої інстанції засобами поштового зв`язку 09 лютого 2022 року.

Із клопотанням про поновлення строку позовної давності ТОВ «Місто для людей Київ» до суду не зверталось.

Про застосування строку позовної давності відповідач заявив 22 квітня 2022року (а.с. 73-74).

Отже, ураховуючи передбачений ст.257 ЦК України загальний строк позовної давності та дату звернення до суду з указаним позовом, колегія суддів вважає, що у задоволенні позовних вимог ТОВ «Місто для людей Київ» про стягнення з ОСОБА_1 основного боргу за житлово-комунальні послуги, а також інфляційних втрат і 3 % річних, які нараховані за грудень 2018 року, слід відмовити у зв`язку із спливом строку позовної давності.

З огляду на викладене, задоволенню підлягають лише вимоги про стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованості за період з січня 2019 року по жовтень 2021 року у розмірі 12 565,23грн.

Зі змісту договору убачається, що платежі за договором вносяться споживачем на поточний рахунок виконавця не пізніше 20 числа місяця наступного за розрахунковим.

Отже, обрахування 3 % річних та інфляційних втрат повинно здійснюватись з 21 лютого 2019 року по 11 березня 2020 року, тобто, 3 % річних за вказаний період складають 161,51 грн,а інфляційні втрати у розмірі 122,96 грн.

Колегія суддів відмічає, що 5 березня 2022 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану», яка набрала чинності з дня її опублікування, тобто 06 березня 2022 року.

Кабінет Міністрів України установив, що до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється: нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги; припинення/зупинення надання житлово-комунальних послуг населенню у разі їх неоплати або оплати не в повному обсязі.

Дана постанова застосовується з 24 лютого 2022 року, тобто, з моменту, введеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64 воєнного стану в Україні.Разом, з тим, рішенням суду першої інстанції були стягнуті 3 % річних та інфляційні втрати, розраховані позивачем до 11.03.2020 року, а саме, ще до запровадження на території України карантинних обмежень, а тому посилання скаржника на незаконність стягнення з нього штрафних санкцій в період воєнного часу є безпідставними.

Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів доходить висновку про зміну рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивачка, шляхом її зменшення з 13 068,18 грн до 12 849,70 грн, а відтак апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 06 травня 2022 року підлягає задоволенню частково.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 06 травня 2022 року змінити.

Зменшити розмір заборгованості по оплаті послуг з управління багатоквартирним будинком за період з 01.01.2019 року по 31.10.2021 року включно, яка підлягає стягненню з з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Місто для людей Київ», з 13 068,18 грн до 12 849,70 (дванадцяти тисяч вісімсот сорока дев`яти) грн 70 коп, з яких борг - 12 565,23 грн, 3 % річних - 161,51 грн, інфляційні втрати - 122,96 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді І.М. Вербова

В.А. Нежура