Провадження № 4-с/761/53/2022
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2022 року Шевченківський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Рибака М.А.

за участю секретаря Адамця І.С.,

скаржника ОСОБА_1 ,

представника скаржника ОСОБА_2 ,

стягувача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві скаргу ОСОБА_1 на дії/бездіяльність державного виконавця, заінтересовані особи: ОСОБА_3 , старший державний виконавець Шевченківського відділу Державної виконавчої служби у м. Києві Центрального Міжрегіонального управління юстиції (м. Київ),

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2021 року ОСОБА_1 (далі по тексту - скаржник) звернувся до суду зі скаргою, відповідно до якої просить суд визнати неправомірними дії старшого державного виконавця Шеремета О.В. по нарахуванню аліментів у виконавчому провадженні № 59511914 за період з 13.03.2019 року по 01.07.2021 року виходячи з середньої заробітної плати по м. Києву (як непрацюючої особи); визнати неправомірною бездіяльність старшого державного виконавця Шеремета О.В. щодо неврахування коштів сплачених аліментів ОСОБА_1 за період з 13.03.2019 року по 01.07.2021 року в сумі 11 646,61 грн. у виконавчому провадженні № 59511914; скасувати розрахунок заборгованості від 01.07.2021 року за період з березня 2019 року по грудень 2020 року та розрахунок заборгованості від 01.07.2021 року за період з січня 2021 року по червень 2021 року, згідно яких розмір заборгованості по аліментам склав 54 330,00 грн.; зобов`язати старшого державного виконавця Шеремета О.В. провести розрахунок аліментів у виконавчому провадженні № 59511914 за період з 13.03.2019 року по 30.06.2021 року; визнати неправомірними дії старшого державного виконавця Шеремета О.В. щодо винесення постанови про арешт майна боржника від 04.06.2021 року, а постанову незаконною; стягнути з Шевченківського районного відділу ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві на користь ОСОБА_1 судові витрати - витрати на професійну правничу допомогу - 6 217,00 грн.

Скаргу мотивовано тим, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 30.05.2019 року вирішено стягувати з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання сина ОСОБА_1 в розмірі ј частини усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 13.03.2019 року до досягнення дитиною повноліття, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.11.07.2019 року старшим державним виконавцем Шеремета О.В. на підставі виконавчого листа від 09.07.20219 року винесено поставу про відкриття виконавчого провадження № 59511914 про стягнення аліментів. Після отримання постанови про відкриття виконавчого провадження боржник самостійно перерахував на користь стягувача кошти на утримання дитини за період з 13.03.2019 року по 30.07.2019 року в сумі 6 961,81 грн.

Скаржник зазначає, що державним виконавцем не було враховано оплату, що здійснювались самостійно боржником та надано квитанції державному виконавцю. Так державним виконавцем не враховано платежі на загальну суму 11 646,61 грн. Державним виконавцем безпідставно у період затримки/невиплати боржнику заробітної плати, розмір аліментів вираховував з середньої заробітної плати на підставі ч. 2 ст. 195 СК України. Проте, боржник не відноситься до категорії безробітного, оскільки з 2017 року безперервно працює. Державним виконавцем було нараховані аліменти з заробітної плати без відрахування податків, зборів та ін.

Ухвалою суду від 20.08.2021 року скаргу прийнято до розгляду та призначено судове засідання на 23.02.2021 року.

Скаржник та його представник у судовому засіданні скаргу підтримали та просили її задовольнити.

Заінтересова особа ОСОБА_3 у судовому засіданні проти скарги заперечила, у її задоволенні просила відмовити.

Заінтересова особа старший державний виконавець Шевченківського відділу Державної виконавчої служби у м. Києві Центрального Міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Від Шевченківського відділу Державної виконавчої служби у м. Києві до суду надійшли копії матеріалів виконавчого провадження та заява, у якій просили розгляд скарги проводити у відсутність представника Відділу за наявними у матеріалах справи матеріалами.

Відповідно до ч. 2 ст. 450 ЦПК України, неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Вислухавши пояснення скаржника, його представника, заінтересованої особи ОСОБА_3 , дослідивши матеріали справи, матеріли виконавчого провадження, суд прийшов до висновку про те, що скарга на дії державного виконавця підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

У відповідності з ч.1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Положеннями п.1 ч.1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Як вбачається з матеріалів скарги та встановлено судом, 11.07.2019 року старшим державним виконавцем Шевченківського відділу Державної виконавчої служби у м. Києві Центрального Міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) Шереметом О.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа №761/10642/19 виданого 09.07.2019 року Шевченківським районним судом м. Києва, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання сина, ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі ј частини усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 13.03.2019 року до досягнення дитиною повноліття, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

19.02.2020 року старшим державним виконавцем Шевченківського відділу Державної виконавчої служби у м. Києві Центрального Міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) Шереметом О.В. винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату боржника, та вирішено проводити щомісячно утримання в розмірі ј частини від заробітної плати з усіх видів заробітку боржника (але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитини відповідного віку), починаючи з 01.02.2020 року до досягнення дитиною, ІНФОРМАЦІЯ_1 , повноліття.

Відповідно до довідки-розрахунку заборгованості за період з 13.03.2019 року по 31.12.2020 року, від 21.12.2020 року № 59511914/32, сума заборгованості по сплаті аліментів станом на 30.12.2020 року складає 63 187,00 грн.

04.06.2021 року старшим державним виконавцем Шевченківського відділу Державної виконавчої служби у м. Києві Центрального Міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) Шереметом О.В. винесено постанову про арешт майна боржника.

Відповідно до довідки-розрахунку заборгованості за період з 13.03.2019 року по 30.06.2021 року, від 01.07.2021 року № 59511914/32, сума заборгованості по сплаті аліментів станом на 30.06.2021 року складає 34 724,00 грн.

07.09.2021 року старшим державним виконавцем Шевченківського відділу Державної виконавчої служби у м. Києві Центрального Міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) Шереметом О.В. винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату боржника, та вирішено проводити утримання з усіх видів доходів боржника, після проведення обов`язкових відрахувань, в розмірі 50% від розміру заробітної плати щомісячно до погашення заборгованості по аліментам, яка станом на 01.07.2021 року складає 54 330,00 грн. Після утримання заборгованості щомісячно утримувати ј частини від заробітної плати з усіх видів заробітку боржника до досягнення дитиною, ІНФОРМАЦІЯ_1 , повноліття.

17.06.2021 року ОСОБА_1 звернувся до державного виконавця з заявою про звірку розрахунків та проведення перерахунку заборгованості зі сплати аліментів, надавши при цьому копії документів на підтвердження сплати аліментів за період з березня по грудень 2019 року, за період з січня по грудень 2020 року, та за період з січня по травень 2021 року.

Звертаючись до суду з скаргою, ОСОБА_1 зазначив, що державним виконавцем не було враховано, що ним самостійно здійснювалась оплата аліментів, що підтверджується квитанціями, зокрема: за 2019 рік сплата аліментів згідно квитанції склала 15 930,89 грн.; за 2020 рік - 16 445,32 грн., за 2021 рік - 7 234,40 грн.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження» порядок стягнення аліментів визначається законом.

Визначення суми заборгованості зі сплати аліментів, присуджених як частки від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому СК України.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до позиції Верховного Суду в справі № 569/1662/18 від 09 вересня 2020 року порядок визначення заборгованості за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), передбачений статтею 195 СК України, відповідно до якої заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном.

Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом.

Відповідно до довідки-розрахунку заборгованості від 21.12.2020 року, сума сплачених аліментів за 2019 рік становить 14 140,00 грн.; за 2020 рік - 4 093,00 грн.

Відповідно до довідки-розрахунку заборгованості від 01.07.2021 року, сума сплачених аліментів за 2019 рік становить 10 649,00 грн.; за 2020 рік - 10 731,00 грн.

Так, вбачається розбіжність в розрахунках заборгованості, складених державним виконавцем за один і той самий період.

Крім того, держаним виконавцем при проведення розрахунку заборгованості не було враховані надані боржником 17.06.2021 року квитанції про сплату аліментів.

З розрахунку заборгованості державного виконавця вбачається, що за період затримки виплати заробітної плати боржнику, розмір аліментів було нараховано виходячи з середньої заробітної плати на підставі ч. 2 ст. 195 СК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 195 СК України, заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.

Проте, як вбачається з матеріалів справи боржник на час сплати аліментів до липня 2021 року працював у Відокремленому підрозділі КП «Київпастранс» «Навчально-курсовий комбінат», та з 31.07.2021 року по даний час працює у ФОП ОСОБА_1 .

Затримка у виплаті заробітної плати не є підставою для нарахування аліментів у відповідності до ч. 2 ст. 195 СК України, оскільки боржник не відноситься до категорії непрацюючих осіб.

Згідно п. 7 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на єдиному рахунку, відкритому у порядку, визначеному статтею 35-1 Податкового кодексу України, коштів на рахунках платників податків у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на електронних рахунках платників акцизного податку, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей.

Частинами 1-3 ст. 56 Закону встановлено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. Виконавець за потреби може обмежити право користування майном, здійснити опечатування або вилучення його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що він виносить постанову або зазначає обмеження в постанові про арешт. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Закону, за наявності заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці, стягнення може бути звернено на майно боржника. Звернення стягнення на заробітну плату не перешкоджає зверненню стягнення на майно боржника, якщо існує непогашена заборгованість, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.

Відтак, дії державного виконавця по винесенню постанови про арешт майна боржника є правомірними, оскільки такі дії застосовуються для забезпечення реального виконання рішення.

Проте, враховуючи розбіжності в розрахунках заборгованості, постанова про арешт майна боржника підлягає скасуванню, оскільки арешт накладається у розмірі суми стягнення, яку необхідно перерахувати з урахуванням сплачених аліментів ОСОБА_1 , з нарахуванням аліментів з заробітної плати, що залишається після утримання податків, зборів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, в період коли заробітна плата не виплачувалась, нараховувати аліменти в розмірі не менші 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України , належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому, Верховний Суд 23.10.2019 прийняв постанову у справі № 917/1307/18, якою розтлумачив сутність принципу змагальності та неможливість застосування учасником справи концепції «негативного доказу» для обґрунтування власної позиції. Так, Верховний Суд зазначив, що принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Мається на увазі, що позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. В свою чергу суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою виносить власне рішення. При цьому, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності.

При цьому, Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з Рекомендацією N R (80) 2 комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів Ради Європи 11 травня 1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Отже, під дискреційним повноваженням розуміють таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийняті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

Зі змісту наведених норм вбачається, що питання здійснення розрахунку заборгованості є саме дискреційним повноваженням державного виконавця, які він має вчинити за результатами перевірки підстав для здійснення перерахунку, повідомлених боржником.

З огляду на вищевикладене, зважаючи на встановлені обставини справи, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд дійшов висновку, що скарга заявника підлягає задоволенню частково.

Відповідно до ч. 1 ст. 452 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом скарги, покладаються судом на заявника, якщо було постановлено рішення про відмову в задоволенні його скарги, або на орган державної виконавчої служби чи приватного виконавця, якщо було постановлено ухвалу про задоволення скарги заявника.

В силу ч.ч. 1, 2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюється законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача (п. 2 ч. ст. 141 ЦПК України).

Згідно з ч. 8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Згідно ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Аналогічні критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Як вбачається з письмових матеріалів справи, між АО «Остащенко» та ОСОБА_1 був укладений Договір про надання правової допомоги № 37 від 13.07.2021 року.

Відповідно до квитанції № 78 від 11.08.2021 року, акту виконаних робіт від 05.08.2021 року, заявник поніс витрати на правову допомогу відповідно до договору про надання правової допомоги на загальну суму 6 217,00 грн.

Отже, враховуючи задоволення скарги, складність справи, тривалість її розгляду, обсяг наданих адвокатом послуг, значення справи для сторін, суд приходить до висновку про стягнення з Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 6 217,00 грн., у відповідності до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України.

На підставі вище викладеного, керуючись ст.ст.3, 5, 18, 52, 56, 63, 71 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 195 СК України, ст.ст.4, 76-82, 258 - 261, 268, 447 - 453 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ :

Скаргу ОСОБА_1 на дії/бездіяльність державного виконавця, заінтересовані особи: ОСОБА_3 , Старший державний виконавець Шевченківського відділу Державної виконавчої служби у м. Києві Центрального Міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) - задовольнити частково.

Визнати неправомірними дії старшого державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Шеремета Олександра Вікторовича по нарахуванню аліментів у виконавчому провадженні № 59511914 за період з 13.03.2019 року по 01.07.2021 року виходячи з середньої заробітної плати по м. Києву (як непрацюючої особи) на підставі ч. 2 ст. 195 Сімейного кодексу України.

Визнати неправомірною бездіяльність старшого державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Шеремета Олександра Вікторовича щодо неврахування коштів сплачених аліментів ОСОБА_1 за період з 13.03.2019 року по 01.07.2021 року у виконавчому провадженні № 59511914.

Скасувати розрахунок заборгованості від 01.07.2021 року за період з березня 2019 року по грудень 2020 року та розрахунок заборгованості від 01.07.2021 року за період з січня 2021 року по червень 2021 року, згідно яких розмір заборгованості по аліментам склала 54 330,00 гривень.

Зобов`язати старшого державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Шеремета Олександра Вікторовича провести розрахунок аліментів у виконавчому провадженні № 59511914 за період з 13.03.2019 року по 30.06.2021 року з урахуванням сплачених аліментів ОСОБА_1 , з нарахуванням аліментів з заробітної плати, що залишається після утримання податків, зборів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, в період коли заробітна плата не виплачувалась, нараховувати аліменти в розмірі не менші 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Визнати неправомірними дії старшого державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Шеремета Олександра Вікторовича, щодо винесення постанови про арешт майна боржника від 04.06.2021 року.

Визнати незаконною постанову про арешт майна боржника від 04.06.2021 року державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Шеремета Олександра Вікторовича.

Стягнути з Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 6 217,00 гривень.

В задоволенні решти вимог за скаргою - відмовити.

Ухвалу може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

СУДДЯ М.А. РИБАК

Повний текст ухвали суду складено 19.08.2022 року.