Справа № 487/560/22
н/п 2/490/1605/2022
Центральний районний суд м. Миколаєва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2022 року суддя Центрального районного суду м. Миколаєва Черенкова Н.П., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до Заводського районного суду м. Миколаєва, треті особи на стороні відповідача :Територіальне Управління Державної судової адміністрації в Миколаївській області, Управління Державної казначейської служби України у м. Миколаєві про повернення коштів в порядку ст. 1212 ЦК України,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Заводського суду м. Миколаєва з даним позовом.

Протоколом автоматизованого розподілу від 08.02.2022 року дана справа передана на розгляд судді Лагода А.А.

Ухвалою від 09.02.2022 року позовна заява направлена до Миколаївського апеляційного суду для визначення підсудності у відповідності до приписів ст. 26 ЦПК України.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 11.02.2022 року визначена підсудність даної справи Центральному районному суду м. Миколаєва.

Протоколом автоматизованого розподілу від 17.02.2022 року дана справа передана на розгляд судді Черенковій Н.П., та отримана останньою 20.06.2022 року.

Ухвалою від 20.06.2022 року дана позовна заява залишена без руху. При цьому, зазначено про необхідність уточнення відповідача, та вказати, чи не ставиться питання про повернення сплаченого судового збору, яке розглядається у відповідності до ЗУ « Про судовий збір» та нормами ЦІПК України за клопотанням сторони, поданого в межах цивільної справи № 487/5524/18.

На виконання даної ухвали позивачем надана 19 липня 2022 року заява, в якій ОСОБА_1 вказує, що в межах розгляду справи № 487/5524/18 було подано клопотання про забезпечення доказів, за яке сплачено 430 грн. судового збору.

Відповідно до ч.2 ст. 118 ЦПК України, заява про забезпечення доказів розглядається не пізніше 5 днів з дня її надходження до суду.

15.09.2021 року суд закінчив розгляд справи прийняттям рішення, не розглянувши питання про забезпечення доказів.

При цьому, посилаючись на приписи ст.1212 ЦК України, ОСОБА_1 просив повернути йому в установленому законом порядку 430 грн., згідно квитанції № 26895198 від 05.06.2020 року.

Ухвалою від 26.07.2022 року повторно залишено позовну заяву без руху, та вказано, що надана 19.07.2022 року заява не містить вимог до кожного із вказаних відповідачів, оскільки судові витрати, пов1язані із розглядом справи не можуть належати в порядку ст. 1212 ЦК України кожному із них.

19.08.2022 року ОСОБА_1 надав уточнену позовну заяву, в якій вказав відповідачем Заводський районний суд м. Миколаєва, та третіми особами Територіальне управління Державної судової адміністрації в Миколаївській області та Управління Державної Казначейської служби України у м. Миколаєві. Інші вимоги позивача та підстави, передбачені ст. 1212 ЦК України, позивачем залишені без змін.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч.1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За приписами ст. 175 ЦПК України, у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Правила даної статті також вимагають зазначення ціни позову з обґрунтуванням сум, які підлягають стягненню; зміст позовних вимог передбачає спосіб захисту порушеного права, передбачений законом, або інший спосіб захисту порушеного права, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги із зазначенням доказів, що підтверджують вказані обставини; відомості про вжиття заходів забезпечення доказів.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (ч. 1 ст. 19 ЦПК України).

Зокрема, критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, в яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Тлумачення частин 1, 2 ст. 2, ч. 1 ст. 11 ЦПК України свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Приватноправовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками не для захисту цивільних прав та інтересів, а для вирішення іншого спору.

Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи (частина третя статті 124 Конституції України).

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, приватного права чи інтересу.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, в яких хоча б одна зі сторін, зазвичай, є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У рішенні Конституційного Суду України від 14.12.2011 року № 19-рп/2011 зазначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. ( ч.2 ст.3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень. Встановлених Конституцією і Законами України. Приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення. Вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Відповідно до ч.1,3 ст.124 Основного Закону України, правосуддя в Україні здійснюють виключно суди.

Відповідно до ст. 6 Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку. Згідно з позицією Європейського Суду з прав людини, процедурні гарантії, закріплені в ст. 6, гарантують кожному право подання скарги щодо його прав та обов`язків цивільного характеру до суду чи органу правосуддя, що є одним із аспектів права на доступ до суду, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання у реалізацію його права є неправомірним ( рішення у справі « Голдер проти Сполученого Королівства»).

Європейський Суд у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на суд не є абсолютним воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду. Мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обгрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою ( рішення у справі « Перетяка та Шереметьєв проти України «).

Порпушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення ( висновок, що сформований у постанові ВСУ від 15.11.2016 року у справі 800/301/16).

Відсутність спору, у свою чергу, виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє право, що підлягає захисту ( висновок ВП ВС у постанові від 12.12.2018 року у справі 802/2474/17-а).

При вирішенні питання щодо наявності підстав для відмови у відкритті провадження у справі поняття спору, який не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, слід тлумачити в контексті ч.3 ст. 124 Конституції України в ширшому значенні,тобто як поняття що стосується тих спорів.які не підлягають судовому розгляду.

Усі позови, які не підлягають судовому розгляду можна умовно розділити на категорії.

В даному випадку це категорія спорів за позовами, у яких заявник обрав неправовий (штучний) спосіб захисту. Особливістю таких справ є те, що їх метою може бути відкриття провадження у справі для іншої мети. Крім того, у таких справах, як правило, позивач намагається підмінити управлінську функцію суб`єкта владних повноважень (може бути правовим способом захисту) його процесуальною діяльністю.

Оскарження в будь-який спосіб процесуальних актів, дій (бездіяльності) судів і суддів при розгляді конкретної справи поза передбаченим процесуальним законом порядком не допускається. У порядку адміністративного судочинства можуть бути оскаржені акти, дії або бездіяльність посадових і службових осіб судів, що належать до сфери управлінської діяльності та не пов`язані зі здійсненням судом провадження у справі, результатом якого є прийняття акта органом судової влади.

У постанові від 12 грудня 2018 року у справі №804/285/16 (провадження №11-669апп18) Велика Палата Верховного Суду також зробила висновок, що позовна вимога про визнання незаконними дій/бездіяльності посадових осіб суду не може розглядатися за правилами будь-якого судочинства. У цій справі фізична особа звернулася до суду з позовом, в якому, зокрема, просила визнати дії/бездіяльність посадових осіб Печерського районного суду Києва незаконними, оскільки розгляд її справи безпідставно відкладався і тривав поза межами розумного строку.

У своєму рішенні Велика Палата Верховного Суду зробила такі висновки: згідно з приписами Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та ЦПК України, дотримання вимог процесуального закону є обов`язками суду під час здійснення правосуддя у конкретній справі; закони України не передбачають можливості розгляду в суді позовних вимог про визнання незаконними дій/бездіяльності іншого суду після отримання останнім позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, оскільки такі дії/бездіяльність пов`язані з розглядом судової справи навіть після його завершення; вирішення в суді спору за такою позовною вимогою буде втручанням у здійснення правосуддя іншим судом; вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені в ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені; усі процесуальні порушення, що їх допустили суди після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, можуть бути усунуті лише у межах відповідної судової справи, в якій такі порушення були допущені; оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді).

Відповідно до п. 1 ч. 1ст. 186 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи вищенаведене, суддя дійшов до висновку про відмову у відкритті провадження з огляду на те, що заявлені вимоги не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відмова у відкритті провадження в даному випадку не є відмовою у доступі до правосуддя, оскільки не позбавляє ОСОБА_1 можливості захисту порушеного права у спосіб, передбачений законом.

Керуючись ст.ст.186,260-261,293-294,ЦПК України, суддя, -

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Заводського районного суду м. Миколаєва про повернення коштів в порядку ст. 1212 ЦК України, треті особи на стороні відповідача Територіальне Управління Державної судової адміністрації в Миколаївській області, Управління Державної казначейської служби України в м. Миколаєві.

Ухвала може бути оскаржена до Миколаївського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення відповідно до вимог, встановлених ст.ст. 353-356 ЦПК України.

Суддя Н.П. Черенкова