Справа № 463/1744/17 Головуючий у 1 інстанції: Мармаш В.Я.
Провадження № 22-ц/811/613/22 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С.М.,

суддів: Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар судового засідання - Матяш С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові у порядку спрощеного провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та представника ОСОБА_3 - адвоката Комлєва Сергія Валерійовича на ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 14 грудня 2021 року, у справі за заявою ОСОБА_4 про заміну сторони виконавчого провадження, по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

в жовтні 2021 року ОСОБА_4 звернувся в суд із заявою про заміну сторони виконавчого провадження, яку мотивував тим, що оскільки боржник за рішенням Личаківського районного суду м.Львова від ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, а її спадкоємцями є ОСОБА_3 (чоловік), ОСОБА_1 (дочка) та ОСОБА_2 (дочка), останніх слід замінити у відкритому виконавчому провадженні щодо виконання згаданого рішення суду, як правонаступників боржника.

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 14 грудня 2021 року замінено сторону виконавчого провадження № 61921077 щодо виконання рішення Личаківського районного суду м. Львова від 28 лютого 2019 року в цивільній справі № 463/1744/17, а саме: замінено боржника ОСОБА_5 на її правонаступників ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 із врахуванням вимог статті 1282 ЦК України, а саме: кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Рішення суду оскаржили представник заінтересованої особи ОСОБА_3 - адвокат Комлєв С.В. та заінтересовані особи ОСОБА_1 і ОСОБА_2

Адвокат Комлєв С.В. просить ухвалу суду скасувати, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, а заінтересовані особи ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просять ухвалу Личаківського районного суду м.Львова від 14 грудня 2021 року скасувати, заяву ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Апеляційна скарга представника ОСОБА_3 адвоката Комлєва С.В. мотивована тим, що ОСОБА_3 , як спадкоємець після смерті ОСОБА_6 звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, а згодом із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, однак у видачі такого йому відмовлено з підстав наявності накладеного обтяження на майно спадкодавця. Відтак, на даний час ОСОБА_3 не має свідоцтва про право на спадщину, його частка у спадщині є невизначеною, як і невизначеною є частка інших спадкоємців. У зв`язку із наведеним, ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до нотаріальної контори про зобов`язання до вчинення дій. Дана справа перебуває на розгляді суду першої інстанції, рішення не прийнято.

Також звертає увагу, що сам по собі факт реєстрації ОСОБА_3 за однією адресою із спадкодавцем, не є доказом проживання цих осіб разом, оскільки інститут прописки скасовано. А відтак, нелогічним є висновки місцевого суду про проживання ОСОБА_3 разом із спадкодавцем у м.Львові, адже йому належить на праві власності дві квартири, одна у м. Львові, інша в м. Києві.

Також між спадкоємцями існує непорозуміння з приводу спадкування, у зв`язку із чим ОСОБА_3 планує із цього приводу звернутися в суд з відповідним позовом.

Вказує і на те, що судом безпідставно відмолено в задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі до моменту розгляду справи № 465/6552/21 за його позовом до нотаріальної контори.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мотивують апеляційні скарги тим, що місцевий суд безпідставно залучив їх до участі в розгляді справи як правонаступника ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , при цьому не встановивши, чи вони дійсно є спадкоємцями після смерті останньої, а відтак і її правонаступниками. Зазначають, що ними не приймалася спадщина після смерті ОСОБА_5 , що свідчить про те, що вони не набули ні прав, ні обов`язків після неї. Звертають увагу на те, що на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_5 апелянти не проживали за адресою: АДРЕСА_1 , в тому числі і з померлою, спільного господарства не вели, а саме, апелянт ОСОБА_1 проживає спільно із своїм чоловіком ОСОБА_7 у належній йому на праві власності квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , а апелянт ОСОБА_2 з 2018 року проживає за адресою АДРЕСА_3 , що підтверджується договором оренди від 05 жовтня 2019 року.

Також, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у поданих ними апеляційних скаргах зазначають, що вони не були повідомлені судом першої інстанції про час та місце розгляду заяви, що унеможливило подання до суду доказів на підтвердження їх заперечень щодо поданої заяви.

Відзив на апеляційні скарги від стягувача та приватного виконавця, а також інших учасників справа, не надходив.

Учасники справи, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, в судові засідання жодного разу не з`явилися.

07 вересня 2022 року від ОСОБА_1 на адресу суду надійшло клопотання про відкладення судового засідання, підписане адвокатом Жменяком Юрієм Юрійовичем власним електронним цифровим підписом, яке мотивоване тим, що він не може прибути присутнім в судовому засіданні з поважних причин, а саме внаслідок захворювання та високої температури тіла, що підтверджується медичним висновком. Клопотання мотивує також введеним в країні воєнним станом. З цих підстав просить визнати причини його неявки поважними, а розгляд справи відкласти.

Обговоривши доводи клопотання, колегія суддів не знаходить підстав для його задоволення.

Згідно із статтею 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Рішення про виклик учасників справи в судове засідання суду апеляційної інстанції для надання пояснень не приймалось.

Про причини неявки самого учасника справи, а саме ОСОБА_1 , остання суд не повідомила, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи.

Колегія суддів також враховує час відкриття апеляційного провадження у справі лютий 2022 року, судове рішення яке переглядається ухвала, постановлена на стадії виконання судового рішення (тобто рішення суду від 28 лютого 2019 року, яке набрало законної сили 20 лютого 2020 року, на даний час залишається невиконаним), неодноразові клопотання адвоката Жменяка Юрія Юрійовича про відкладення розгляду справи (30 березня 2022 року, 25 травня 2022 року, 09 червня 2022 року), а також те, що за клопотанням саме адвоката Жменяка Ю.Ю. справа двічі призначалася до розгляду в режимі відео конференції (21 липня 2022 року та 08 вересня 2022 року), проте доказів неможливості взяти участь в судовому засіданні в режимі відео конференції адвокатом, не надано.

Наведене, враховуючи строки розгляду апеляційної скарги, дає підстави стверджувати про те, що адвокат зловживає процесуальними правами, адже такі його дії спрямовані на безпідставне затягування розгляду справи, і як наслідок, невиконання судового рішення, що слід розцінювати як неповажність причин його неявки в судове засідання.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

При цьому, колегія суддів також виходить і з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка представника сторони у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для відкладення розгляду справи.

Також в матеріалах справи наявні заяви приватного виконавця та представника стягувача про розгляд справи у їх відсутності.

Отже, оскільки поважність причин неявки адвоката Жменяка Ю.Ю. та його довірителів судом апеляційної інстанції не встановлена, останні реалізували своє право на викладення відповідних аргументів в апеляційних скаргах та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), колегія суддів приходить до висновку про можливість розгляду справи у відсутності осіб, які не з`явились.

Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що такі слід задовольнити частково.

До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина четверта статті 367 ЦПК України).

Згідно з пунктом 3 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Як зазначено в частині третій статті 442 ЦПК України суд розглядає заяву про заміну сторони її правонаступником у десятиденний строк з дня її надходження до суду у судовому засіданні з повідомленням учасників справи та заінтересованих осіб. Неявка учасників справи та інших осіб не є перешкодою для вирішення питання про заміну сторони виконавчого провадження.

Згідно з частиною другою статті 211 ЦПК України суд повідомляє учасників справи про місце, дату і час судового засідання.

Відповідно до частини другої статті 128 ЦПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою.

Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями (частина четверта статті 128 ЦПК України).

Відповідно до частини шостої статті 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси, або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

За змістом частини третьої статті 130 ЦПК України у випадку відсутності в адресата офіційної електронної адреси судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку.

Відповідно до частини п`ятої статті 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

Принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (No. 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року).

Європейський суд з прав людини зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, № 43330/09, § 25, 27, ЄСПЛ, від 13 грудня 2011 року).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 522/18010/18 (провадження № 61-13667сво21) зроблено висновок, що: «обов`язок суду повідомити учасників справи про місце, дату і час судового засідання є реалізацією однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства - відкритості судового процесу. Невиконання (неналежне виконання) судом цього обов`язку призводить до порушення не лише права учасника справи бути повідомленим про місце, дату і час судового засідання, але й основних засад (принципів) цивільного судочинства. Розгляд справи в суді першої інстанції за відсутності учасника справи, якого не було повідомлено про місце, дату і час судового засідання, є обов`язковою та безумовною підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення судом апеляційної інстанції, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою. […] У ситуації, коли суд першої інстанції розглянув справу за відсутності сторони, яка не була належним чином повідомлена про час та місце її розгляду, а суд апеляційної інстанції, повідомивши відповідну сторону належним чином, залишив таке рішення суду першої інстанції без змін, якщо такий учасник справи обґрунтовував свою апеляційну скаргу такою підставою, суд касаційної інстанції не може застосувати правило про те, що «не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань» (частина друга статті 410 ЦПК України). Тлумачення частини другої статті 410 ЦПК України свідчить, що: правильним по суті рішення є в тому випадку, коли воно відповідає вимогам законності й обґрунтованості, оскільки порушення останніх має наслідком зміну або скасування оскарженого судового рішення; оскаржене судове рішення належить залишати без змін за наявності незначних порушень закону, які вже були усунені при розгляді справи, або ж таких, які можуть бути виправлені судом апеляційної інстанції; правило про те, що «не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань» стосується випадків, коли такі недоліки не призводять до порушення основних засад (принципів) цивільного судочинства».

В матеріалах справи, що переглядається містяться:

- судові повістки-повідомлення про судове засідання в справі цивільній, адресовані ОСОБА_1 (т. 2 а.с. 130), ОСОБА_2 (т. 2 а.с. 131), ОСОБА_3 (т. 2 а.с. 132), яке було призначено на 24 листопада 2021 року, а також повістки про виклик до суду ОСОБА_2 (т. 2 а.с. 204), ОСОБА_1 (т. 2 а.с. 205), ОСОБА_3 (т. 2 а.с. 206), на 14 грудня 2021 року;

- протоколи судового засідання від 24 листопада 2021 року (т. 2 а.с. 202) та від 14 грудня 2021 року (т. 2 а.с. 234), з яких убачається учасники справи в судове засідання не прибули;

- клопотання від 23 листопада 2021 року представника ОСОБА_3 адвоката Комлєва Сергія Валерійовича про оголошення перерви, оскільки про призначене судове засідання на 24 листопада 2021 року він дізнався з відомостей сайту «Судова влада», оскільки жодні виклики його довірителю із суду не надходили (т. 2 а.с. 175-179); а також

- клопотання від 09 грудня 2021 року представника ОСОБА_3 адвоката Комлєва Сергія Валерійовича про зупинення провадження у справі (т. 2 а.с. 207-210);

- проте відсутні докази отримання судових повідомлень ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; а

- ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у поданих ними апеляційних скаргах зазначають, що вони не були повідомлені судом першої інстанції про час та місце розгляду заяви ОСОБА_4 .

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з такими доводами апеляційних скарг ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , оскільки такі знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду, і таке є обов`язковою підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

Судом встановлено, що заочним рішенням Личаківського районного суду міста Львова від 28 лютого 2019 року, залишеним без постановою Львівського апеляційного суду від 20 лютого 2020 року та постановою Верховного Суду від 15 липня 2021 року у справі № 463/1744/17, позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 заборгованість за борговою розпискою від 29 квітня 2013 року в розмірі 200 000 дол. США, що становить у гривневому еквіваленті за курсом НБУ на день ухвалення рішення 5 398 552,80 грн та 3 % річних від простроченої суми (станом на 29 листопада 2018 року, що становить 910 діб) у розмірі 404 490,37 грн. Судом вирішено питання розподілу судових витрат.

На виконання рішення Личаківського районного суду м. Львова від 28 лютого 2019 року по справі № 463/1744/17 судом 09 квітня 2020 видано виконавчий лист, який перебуває на примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Шелінською Ю.А.

Боржник ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 . Остання проживала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (ос.), що підтверджується інформацією про місце реєстрації наданою адресним бюро (т. 1 а.с. 27), та іншими матеріалами цивільної справи № 463/1744/17.

З матеріалів справи убачається, та підтверджено відповідними доказами, що ОСОБА_3 є чоловіком померлої ОСОБА_5 , а ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є доньками ОСОБА_3 та померлої ОСОБА_5 .

З матеріалів справи також убачається, що окрім інших громадян, за адресою: АДРЕСА_1 (ос.) також зареєстровані ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , із зазначенням їхнього статусу дочка.

Чоловік ОСОБА_5 - ОСОБА_3 , після смерті дружини, як її спадкоємець, звернувся до П`ятої Львівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва на право на спадщину за законом, однак таке на момент розгляду справи йому не видано.

Відповідно до частини першої статті 55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу.

У разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником (частин перша статті 442 ЦПК України).

Аналогічна норма міститься в частині п`ятій статті 15 Закону України «Про виконавче провадження».

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України).

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що у разі смерті боржника, до якого у кредитора існує грошове зобов`язання, за наявності спадкоємців відбувається заміна боржника в зобов`язанні.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто у розмірі, який відповідає його частці у спадщині (частина перша статті 1282 ЦК України).

Аналіз вищезазначених норм дає підстави для висновку про те, що у разі смерті боржника за наявності спадкоємців відбувається заміна боржника в зобов`язанні.

В постанові Верховного Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 2-2697/11 (провадження № 61-28147сво18) міститься такий висновок щодо застосування норм права: «обов`язок спадкодавця щодо сплати заборгованості, присудженої судом (кредиторові) із спадкодавця за його життя, не припинився внаслідок смерті боржника і перейшов до його спадкоємців, а тому вимоги про заміну сторони виконавчого провадження - боржника його правонаступником підлягають задоволенню на підставі статті 378 ЦПК України 2004 року та частини п`ятої статті 8 Закону України «Про виконавче провадження», у редакції чинній на час розгляду подання».

Вказаний висновок є релевантним і при застосуванні положень статті 442 ЦПК України в редакції 2017 року) та Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції 2016 року).

За приписами частини першої, третьої та п`ятої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).

Встановивши, що ОСОБА_3 відповідно до порядку, визначеного нормами ЦК України, прийняв спадщину, шляхом подання заяви про прийняття спадщини, оскілки на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, суд доходить обґрунтованого висновку про наявність підстав для заміни сторони виконавчого провадження - боржника ОСОБА_5 на його правонаступника - ОСОБА_3 .

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_3 не може вважатися належним спадкоємцем ОСОБА_5 , оскільки він не отримав свідоцтво про право на спадщину не заслуговують на увагу. Отримання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину у відповідності із статтею 1296 ЦК України є правом, а не обов`язком спадкоємця, а тому відсутність у спадкоємця такого свідоцтва не може бути підставою для відмови в задоволенні вимог кредитора та заміни сторони виконавчого провадження.

Аналогічний за змістом висновок викладено в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2020 року у справі № 750/9170/13-ц (провадження № 61-12581св19), 03 березня 2021 року у справі № 265/3683/14-ц (провадження № 61-6745св19) та від 21 липня 2022 року у справі № 537/4780/18 (провадження № 61-8721св21).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 травня 2018 року в справі № 497/1870/16-ц (провадження № 61-1831св18) зроблено висновок щодо застосування положень статті 1268 ЦК України і вказано, що «прийняття спадщини має безумовний характер. Це означає, що приймаючи спадщину, спадкоємець не може обумовити правові наслідки цього правочину з настанням певної обставини. Тому спадкоємець не може обумовити прийняття спадщини прийняттям чи неприйняттям спадщини іншими спадкоємцями; не можна прийняти частину спадщини, а від решти відмовитись; так само не допускається прийняття лише спадкових активів з відмовою від пасивів (боргів) спадкодавця».

Аналіз статті 1268 та книги 6 ЦК України свідчить, що спадковому праву характерний принцип універсальності спадкового правонаступництва, який проявляється у тому, що на стадії прийняття спадщини вона розглядається як єдине ціле, незалежно від підстави спадкування. Тобто особа реалізує свої права як спадкоємця, приймаючи спадщину, незалежно від підстави спадкування (за законом чи за заповітом). За своєю сутністю прийняття спадщини - це односторонній правочин, який спрямований на набуття спадкового майна (спадщини). Для прийняття спадщини властивий універсальний характер, оскільки воно поширюється на всю спадщину, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась, тобто на всі спадкові активи і пасиви. Прийняття може мати місце лише стосовно всієї спадщини як єдиного цілого. Відповідно прийняття частини спадщини означає прийняття всієї спадщини (див. постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 квітня 2020 року в справі № 456/2628/17 (провадження № 61-5524св19)).

Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження (частина друга статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»).

Тобто, фізична особа незалежно від наявності зареєстрованого місця проживання (місця реєстрації) має можливість на здійснення своїх прав та інтересів.

Місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини (абзац п`ятий статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»).

Частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації.

Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно з пунктами 3.21, 3.22 глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, у редакції на момент відкриття спадщини, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї.

У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем.

Зі змісту наведених норм закону, під постійним місцем проживанням спадкоємця із спадкодавцем розуміється як факт безпосереднього проживання спадкоємця із спадкодавцем на момент його смерті, так і факт наявності у спадкоємця, на момент смерті спадкодавця, зареєстрованого у передбаченому законом порядку права на постійне проживання з останнім за однією адресою.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

За встановлених обставин, зокрема, що доньки померлої ОСОБА_5 протягом строку, встановлено статтею 1270 ЦК України не подали заяви про відмову від спадщини, з урахуванням принципів справедливості та добросовісності, а також принципу обов`язковості та виконуваності судового рішення, яке набрало законної сили, колегія суддів критично оцінює подані ними докази щодо не проживання їх разом із спадкодавцем (боржником) на момент відкриття спадщини, адже оренда житла в іншому населеному пункті, а також доводи щодо проживання не зі спадкодавцем, а разом зі своїм чоловіком, хоча в одному і тому самому населеному пункті, без доказів зняття з реєстрації за місцем проживання спадкодавця, свідчать не на користь втрати інтересу до такого житла, та не спростовують презумпції прийняття спадщини, на підставі положень частини третьої статті 1268 ЦК України, оскільки наведені обставини є тимчасовими. Інших доказів на підтвердження факту не проживання зі спадкодавцем, доньками ОСОБА_1 та ОСОБА_2 померлого боржника, не надано, а судом не здобуто.

Враховуючи викладене, доводи апеляційних скарг про те, що підстави для застосування судами статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» та статті 442 ЦПК України у спірних правовідносинах відсутні, оскільки чоловік та доньки померлої боржниці не є правонаступниками останньої, з огляду на встановлені судами обставини справи, є необґрунтованими.

У згаданій вище постанові Верховного Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 2-2697/11 (провадження № 61-28147сво18) також зазначено про те, що: «Посилання заявника на порушення судами вимог статей 1281 та 1282 ЦК України, якими визначено спеціальний порядок та строки пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців і порядок задоволення спадкоємцями вимог кредитора, на висновки суду не впливають. Приписи зазначених норм закону на стадії примусового виконання рішення суду про стягнення заборгованості не є підставою для відмови у заміні боржника його спадкоємцем у виконавчому провадженні, а є підставою для визначення державним виконавцем меж відповідальності спадкоємця, який залучений як правонаступник по боргам спадкодавця. Виходячи із вищевказаного слід зазначити про те, що саме по собі відсутність в ухвалі суду посилання на межі відповідальності нового боржника перед кредитором не змінює порядок виконання судового рішення з урахуванням статті 1282 ЦК України і при вирішенні процесуального питання про заміну сторони виконавчого провадження згідно статті 378 ЦПК України 2004 року суд з`ясовує наявність матеріальних і процесуальних підстав правонаступництва, а межі відповідальності спадкоємця визначаються державним виконавцем при виконанні судового рішення згідно вимог ЦК України та Закону України «Про виконавче провадження».

Розглядаючи заяву стягувача про заміну боржника у виконавчому провадженні, суд першої інстанції наведеного вище в повній мірі не врахував, та дійшовши в цілому вірного висновку про наявність підстав для заміни боржника, помилився щодо зазначення в оскаржуваній ухвалі меж відповідальності правонаступників, а також вирішив дане питання без належного повідомлення про час та місце його розгляду зацікавлених осіб, що є обов`язковою підставою для скасування ухвали суду та постановлення нової про задоволення заяви стягувача про заміну сторони виконавчого провадження.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (частина друга статті 376 ЦПК України).

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З урахуванням висновку щодо суті апеляційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, не здійснюються.

Відповідно до частини п`ятої статті 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та представника ОСОБА_3 - адвоката Комлєва Сергія Валерійовича задовольнити частково.

Ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 14 грудня 2021 року скасувати, постановити нову ухвалу.

Заяву ОСОБА_4 про заміну сторони виконавчого провадження задовольнити.

Замінити сторону виконавчого провадження № 61921077 щодо виконання рішення Личаківського районного суду м. Львова від 28 лютого 2019 року у цивільній справі № 463/1744/17, а саме боржника - ОСОБА_5 на її правонаступників: ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 08 вересня 2022 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич