Ухвала

Іменем України

15 вересня 2022 року

м. Київ

справа № 760/10443/20

провадження № 61-8780ск22

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 07 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, в якому просив:

визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 12 жовтня 2005 року, видане на ім`я ОСОБА_1 , зареєстроване у реєстрі за № 2-2352, посвідчене державним нотаріусом Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори Русіною Н. О. на 1/3 частку спадкового майна, яке складається з жилого будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 , що належав померлому ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Дев`ятою Київською державною нотаріальною конторою 15 червня 1990 року Р № 4-4465, зареєстрованого в КМ БТІ 13 серпня 1990 року за № 29614;

визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 12 жовтня 2005 року, видане на ім`я ОСОБА_2 , зареєстроване у реєстрі за № 2-2347, посвідчене державним нотаріусом Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори Русіною Н.О. на 1/3 частку спадкового майна, яке складається з жилого будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 , що належав померлому ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Дев`ятою Київською державною нотаріальною конторою 15 червня 1990 року Р № 4-4465, зареєстрованого в КМ БТІ 13 серпня 1990 року за № 29614;

визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 12 жовтня 2005 року, видане на ім`я ОСОБА_3 , зареєстроване у реєстрі за № 2-2342, посвідчене державним нотаріусом Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори Русіною Н. О. на 1/3 частку спадкового майна, яке складається з жилого будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 , що належав померлому ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Дев`ятою Київською державною нотаріальною конторою 15 червня 1990 року Р № 4-4465, зареєстрованого в КМ БТІ 13 серпня 1990 року за № 29614.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 21 вересня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 12 жовтня 2005 року, видане на ім`я ОСОБА_1 , зареєстроване у реєстрі за № 2-2352, посвідчене державним нотаріусом Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори Русіною Н. О. на 1/3 частку спадкового майна, яке складається з жилого будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 , що належав померлому на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Дев`ятою Київською державною нотаріальною конторою 15 червня 1990 року Р № 4-4465, зареєстрованого в КМ БТІ 13 серпня 1990 року за № 29614.

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 12 жовтня 2005 року, видане на ім`я ОСОБА_2 , зареєстроване у реєстрі за № 2-2352, посвідчене державним нотаріусом Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори Русіною Н. О. на 1/3 частку спадкового майна, яке складається з жилого будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 , що належав померлому на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Дев`ятою Київською державною нотаріальною конторою 15 червня 1990 року Р № 4-4465, зареєстрованого в КМ БТІ 13 серпня 1990 року за № 29614.

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 12 жовтня 2005 року, видане на ім`я ОСОБА_3 , зареєстроване у реєстрі за № 2-2352, посвідчене державним нотаріусом Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори Русіною Н. О. на 1/3 частку спадкового майна, яке складається з жилого будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 , що належав померлому на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Дев`ятою Київською державною нотаріальною конторою 15 червня 1990 року Р № 4-4465, зареєстрованого в КМ БТІ 13 серпня 1990 року за № 29614.

Стягнено з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2 522,40 грн.

Постановою Київського апеляційного суду від 07 липня 2022 року рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 21 вересня 2021 року скасовано та постановлено по справі нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені по справі судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 4 086,00 грн.

Суд апеляційної інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_2 не входив до кола спадкоємців першої черги за законом після смерті ОСОБА_4 , а тому видача на його ім`я свідоцтва про право на спадщину за законом здійснена з порушенням вимог закону. Проте, позивач з позовом до суду звернувся після спливу позовної давності, та не просив суд про її поновлення, а відповідач у своїй заяві наполягав на застосуванні наслідків спливу позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

08 вересня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 07 липня 2022 року в указаній вище справі.

Касаційна скарга містить клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження з посиланням на те, що оскаржувану постанову апеляційного суду представник заявника отримав 16 серпня 2022 року. На підтвердження надано докази.

Відповідно до положень частин першої та другої статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу.

Згідно відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень постанову Київського апеляційного суду прийнято 07 липня 2022 року та оприлюднено 25 липня 2022 року.

Зважаючи на те, що строк на касаційне оскарження заявником пропущено з поважних причин, тому він підлягає поновленню.

Як підставу для касаційного оскарження вказаного судового рішення заявник зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/650/13-ц, від 04 березня 2020 року у справі № 761/6811/16-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно зі статтею 129 Конституції України та статей 2, 17 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Суд встановив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Відділом реєстрації смерті у м. Києві, серія НОМЕР_1 .

Відповідно до свідоцтва про народження, виданого ЗАГС Ленінградського району міста Києва 12 травня 1987 року, батьком позивача ОСОБА_1 є померлий ОСОБА_4 , а матір`ю - ОСОБА_3 , відповідач по справі.

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина, до складу якої увійшов житловий будинок, що знаходиться у АДРЕСА_1 , який належав померлому на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Дев`ятою Київською державною нотаріальною конторою 15 червня 1990 року Р № 4-4465, зареєстрованого в КМ БТІ 13 серпня 1990 року за № 29614.

Померлий ОСОБА_4 на випадок своєї смерті заповітів не залишив, відповідно спадкування майна здійснювалось за законом.

Після смерті ОСОБА_4 все його майно у першу чергу за законом успадкували позивач ОСОБА_1 , як син померлого, відповідач ОСОБА_2 , також як син померлого та ОСОБА_3 , як дружина, яка пережила померлого.

12 жовтня 2005 року державним нотаріусом Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори Русіною Н. О. позивачу було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, реєстровий номер 2-2352, ОСОБА_2 видано свідоцтво про право на спадщину за законом, реєстровий номер 2-2347 та ОСОБА_3 - свідоцтво про право на спадщину за законом, реєстровий номер 2-2342.

Отже, після смерті ОСОБА_4 його будинок, що знаходиться в АДРЕСА_1 , успадкували ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних частинах, по 1/3 частці (частині) будинку кожен.

Матеріали спадкової справи № 1086 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 містять заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_3 від 12 жовтня 2005 року, у якій вони просили включити ОСОБА_2 в коло спадкоємців померлого, як його сина. Дана заява підписана особисто ОСОБА_1 , особу якого встановлено державним нотаріусом.

Згідно із виданим 28 лютого 2020 року Дарницьким районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції повторного свідоцтва про народження ОСОБА_2 серії НОМЕР_2 , його батьком є ОСОБА_5 , матір`ю - ОСОБА_6 .

Відповідно до відомостей, що містяться в свідоцтві про зміну прізвища, імені, по батькові серія НОМЕР_3 від 22 грудня 1992 року ОСОБА_7 змінив прізвище з « ОСОБА_8 » на « ОСОБА_9 », по-батькові з « ОСОБА_10 » на « ОСОБА_11 », про що в книзі реєстрації актів про зміну прізвища, імені, по батькові 22 грудня 1992 року зроблено запис за № 133.

29 червня 2021 року ОСОБА_2 подав заяву про застосування строків позовної давності, у якій він вказує, що позовні вимоги ОСОБА_1 заявлені зі спливом строку позовної давності, так як ОСОБА_1 достеменно знав про те, що ОСОБА_4 не є біологічним (рідним) батьком ОСОБА_2 , ще до смерті батька у листопаді 2004 року.

Обов`язок спадкоємця, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно встановлено і у статті 1297 ЦК України.

Правових наслідків невиконання такого обов`язку, зокрема у вигляді втрати права на спадщину, положеннями цивільного законодавства не передбачено. Водночас, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якого є нерухоме майно, але не отримав свідоцтва про право на спадщину, не має можливості розпоряджатися таким майном, оскільки у нього немає правовстановлюючого документа на спадкування нерухомого майна.

Свідоцтво про право на спадщину - це документ, який посвідчує перехід права власності на спадкове майно від спадкодавця до спадкоємців. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується оформлення спадкових прав.

Відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

У постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18), від 14 травня 2018 року у справі № 296/10637/15-ц (провадження № 61-2448св18) та від 23 вересня 2020 року у справі № 742/740/17 (провадження № 61-23св18) Верховний Суд виклав правові висновки, відповідно до яких свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Частиною першою статті 261 ЦК України передбачено, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 травня 2019 року у справі № 522/19610/15-ц (провадження № 61-35779св18), Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2021 року у справі № 332/4629/15 (провадження № 61-15451св18), Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 вересня 2021 року у справі № 441/688/18 (провадження № 61-2912св21), Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 лютого 2022 року в справі № 711/4004/19 (провадження № 61-2485св21) викладено правові висновки, відповідно до яких до правовідносин у справах за позовом спадкоємця, який прийняв спадщину, про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним застосовується трирічний строк для звернення до суду за захистом порушеного права, який розпочинає свій відлік з моменту видачі нотаріусом свідоцтва про право на спадщину. Момент, з якого особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, пов`язується з датою видачі нотаріусом відповідного свідоцтва.

Перебіг позовної давності починається з моменту, коли у особи виникло право на подання позову у матеріально-правовому аспекті. Мається на увазі таке подання позову, з яким пов`язується судовий захист права або здійснення примусу до дотримання норм права. Перебіг позовної давності пов`язується з моментом, коли право позивача порушено і таке порушення не усувається.

Насамперед, для визначення моменту виникнення права на позов важливими є об`єктивні обставини - самий факт порушення права, а із встановленням моменту порушення права позивача підлягають встановленню суб`єктивні обставини - момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в частині першій статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Зазначене є наслідком дії загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, котрі є підставами її вимог і заперечень.

Відповідний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-178гс15, від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15 та неодноразово підтриманий Верховним Судом, зокрема, у постановах від 08 травня 2018 року у справі № 911/2534/17, від 15 травня 2018 року у справі № 911/3210/17, від 31 жовтня 2018 року у справі № 703/805/16-ц (провадження № 61-3765св18), від 29 травня 2019 року у справі № 522/19610/15-ц (провадження № 61-35779св18), від 10 липня 2019 року у справі № 321/1702/16-ц (провадження № 61-24616св18), від 15 січня 2020 року у справі № 200/19766/16-ц (провадження № 61-4313св19), від 22 січня 2020 року у справі № 826/4464/17 (адміністративне провадження № К/9901/44726/18), від 12 червня 2020 року у справі № 709/2117/16-ц (провадження № 61-20168св18), від 17 червня 2020 року у справі № 724/1721/17 (провадження № 61-41822св18), від 08 жовтня 2020 року у справі № 918/333/13-г, від 15 жовтня 2020 року у справі № 523/1993/18 (провадження № 61-3749св20), від 21 жовтня 2020 року у справі № 401/971/19 (провадження № 61-23300св19), у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19).

Отже, початок перебігу позовної давності за позовами про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину пов`язується з тим моментом, коли спадкоємець дізнався або за усіма об`єктивними обставинами повинен був дізнатися про порушення свого права. У визначенні початкового моменту позовної давності суд повинен виходити з таких критеріїв оцінки поведінки позивача, як добросовісність, розумність та справедливість, закріплених у статті 3 ЦК України, що відповідним чином висуває до кожного учасника цивільних відносин вимоги до поведінки, яка має відповідати поведінці доброго господаря та дбайливого власника. Добрий господар повинен піклуватися про своє майно, вживати дії з його збереження та своєчасного захисту його і прав на нього протягом розумного строку. Особа не може вважатися дбайливим власником, якщо тривалий період не цікавиться власним майном, не вживає заходів, які б вчинив добрий господар невідкладно, якщо не існує перешкод, що об`єктивно перешкоджали йому у вчиненні таких дій.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції правильно встановив, що оскаржене свідоцтво про право на спадщину порушує права позивача як спадкоємця першої черги, проте позовна вимога про визнання його недійсним не підлягає задоволенню у зв`язку зі спливом позовної давності, оскільки станом на 12 жовтня 2005 року, дату написання заяви щодо включення ОСОБА_2 в коло спадкоємців померлого ОСОБА_4 , ОСОБА_1 був обізнаний із тією обставиною, що ОСОБА_2 не є рідним сином померлого.

Отже, не заслуговують на увагу доводи заявника про те, що апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/650/13-ц, від 04 березня 2020 року у справі № 761/6811/16-ц, оскільки встановлені судами у цих справах фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є іншими ніж у справі, яка переглядається. У кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично - доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності. Крім того, вказані висновки не суперечать висновкам цієї постанови.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц вказано, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Пономарьов проти України» та ін.) повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.

Наведені норми закону та позиція Верховного Суду дають підстави для висновку про законність оскаржуваного судового рішення.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Таким чином, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 необхідно відмовити, оскільки, доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що правильність застосування судом апеляційної інстанції вищевказаних норм матеріального та процесуального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга є необґрунтованою.

Керуючись статтею 390, пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження судового рішення задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження постанови Київського апеляційного суду від 07 липня 2022 року.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 07 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

Є. В. Петров