Справа № 465/5881/20 Головуючий у 1 інстанції: Ванівський Ю.М.
Провадження № 22-ц/811/4505/21 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Цяцяка Р.П.,

суддів Копняк С.М. та Шеремети Н.О.,

за участю: секретаря Колич Х.Б.;

адвоката Матушека В.В. представника позивача ОСОБА_1 ;

адвоката Дяківа В.Б. представника ТзОВ «Ресторан «Беркут»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Франківського районного суду міста Львова від 12 листопада 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю (ТзОВ) «Ресторан «Беркут», ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання недійсним договору уступки права вимоги від 24.10.2011 року та визнання недійсним угоди про припинення зобов`язань від 24.10.2011 року.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що 10.06.2003 року між учасником ТзОВ «Ресторан Беркут» ОСОБА_4 (з одного боку) та фізичною особою ОСОБА_1 (з іншого боку) було укладено Договір купівлі-продажу пайової частки ОСОБА_4 в статутному капіталі ТзОВ «Ресторан «Беркут» у розмірі 707 709 грн., що складає 95, 694 %.

На виконання вищезгаданого договору зборами учасників ТзОВ «Ресторан «Беркут»10.06.2003 року було прийнято рішення про виведення із складу учасників ТзОВ «Ресторан «Беркут» ОСОБА_4 , включення до числа учасників ОСОБА_1 та внесення відповідних змін до статуту, що підтверджується Протоколом зборів учасників ТзОВ «Ресторан «Беркут» № 4 від 10.06.2003 року.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13.11.2006 року у справі № 2-6051/06 задоволено зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа ТзОВ «Ресторан «Беркут», та визнано право власності на частку у розмірі 95, 694 % в статутному капіталі «Ресторан «Беркут» за Договором від 10.06.2003 року за ОСОБА_1 .

Однак, ОСОБА_4 , як керівником ТзОВ «Ресторан «Беркут», не було виконано вищезгадане рішення суду від 13.11.2006 року та не внесено змін до відомостей про склад Учасників ТзОВ «Ресторан Беркут» у Єдиний державний реєстр юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

У 2018 році позивачу стало відомо про наявність нібито укладених ним 24 жовтня 2011 року Договору уступки права вимоги та Угоди про припинення зобов`язань.

Позивач вважає, що вищезгадані договір та угода укладені без його участі і є такими, що спрямовані на позбавлення його «законних майнових прав» (а.с. 1-5).

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову відмовлено (а.с. 96-100).

Дане рішення оскаржив позивач.

Апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, покликаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та на порушення і неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Стверджує, що «він особисто не укладав та не підписував» Договору та Угоди, які він оспорює (а.с. 102-105).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони представника ТзОВ «Ресторан «Беркут», перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

ЦПК України встановлено, що:

- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81);

- суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13);

- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);

- належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77);

- обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина 4 статті 82);

- жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частина 2 статті 89).

Матеріалами справи стверджується те, що рішенням Господарського суду Львівської області від 11 травня 2017 року було відмовлено у позові ОСОБА_2 до ТзОВ «Ресторан «Беркут», ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , за участю третьої особи ОСОБА_5 , про визнання права власності на частку в статутному капіталі.

Як вбачається з мотивувальної частини вищезгаданогорішення Господарського суду Львівської області від 11 травня 2017 року, в ході розгляду цієї господарської справи було встановлено, що (зокрема) 24 жовтня 2011 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_6 було укладено договір уступки права вимоги.

Також, цим же рішенням Господарського суду Львівської області було встановлено, що в цей же день (24 жовтня 2011 року) між ОСОБА_1 та директором ТзОВ "Ресторан "Беркут" Варданяном В.О. було укладено угоду про припинення зобов`язань, що випливають з рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13.11.2006 р. по справі №2-6051/06 (а.с. 35-44).

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 26 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 було залишено без задоволення, а вищезгадане рішення Господарського суду Львівської області від 11 травня 2017 року без змін (а.с. 140-141).

Таким чином, вищезгаданими судовими рішеннями у господарській справі (у якій брали участь ті самі особи, що і у даній цивільній справі), що набрали законної сили, встановлено ту обставину, що 24.10.2011 року за участю позивача (апелянта) ОСОБА_1 договір уступки права вимоги та угода про припинення зобов`язань були укладеними, а відтак доводи апеляційної скарги стосовно того, що позивач (апелянт) «особисто не укладав та не підписував» цих Договору та Угоди, до уваги прийматися не можуть.

Так само, як не можуть прийматися до уваги доводи позовної заяви про те, що про вищезгадані Договір та Угоду від 24 жовтня 2011 року позивачу стало відомо лише «у 2018 році … із інтернету»: як такі, що повністю спростовуються вищезгаданими судовими рішеннями у господарській справі.

А інших доводів, які б могли слугувати правовою підставою для визнання Договору та Угоди від 24 жовтня 2011 року недійсними, ні позовна заява, ні апеляційна скарга не містять.

Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування відсутні і апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Франківського районного суду міста Львова від 12 листопада 2021 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 05 вересня 2022 року.

Головуючий: Цяцяк Р.П.

Судді: Копняк С.М.

Шеремета Н.О.