Справа № 308/988/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 травня 2022 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:

головуючого судді Бенца К.К.,

при секретарі судового засідання Курбатова Д.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгород цивільну справу за правилами загального позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на майно, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на майно.

Позовну заяву обґрунтовує тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , 1984 р.н., перебували у шлюбі з 17.06.2006 по 15.08.2016 року. За час перебування у шлюбі спільних дітей в них не було.

Під час перебування у шлюбі з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за договором купівлі-продажу за особисті кошти ним було придбано житловий будинок та земельну ділянку (кадастровий номер: 212488681:04:001:0130), що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 169 750,00 грн.

Право власності на вказане майно Позивачем набуто на підставі Договору купівлі- продажу житлового будинку та земельної ділянки від 25 червня 2008 року, посвідченого нотаріально приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Асаулюком А.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1839, зареєстрованого в державному реєстрі правочинів за № 2983341.

Позивач вважає, що житловий будинок та земельна ділянка не є спільним майном, а є його особистою власністю , оскільки придбав їх за особисті кошти.

Позивач вказує на те, що джерелом набуття житлового будинку та земельної ділянки є виключно його особисті кошти .

Позивач зазначає, що на момент укладення шлюбу, він проживав спільно із батьками ОСОБА_3 - батько, ОСОБА_4 - матір, та братом ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_2 .

Квартира АДРЕСА_3 , належала на праві спільної сумісної власності Позивачу та згаданим вище членам його родини.

Згідно Договору купівлі-продажу квартири від 16.05.2008 - спільну сумісну квартиру відчужено за ціною 69 030,00 грн.

Суму коштів від реалізації спільного сумісного майна (за винятком 1/4 від загальної суми, належної позивачу) згідно розписки від 17.05.2008 складеної та підписаною між співвласниками відчуженої квартири - отримав безпосередньо він .

Між ним та його батьком ОСОБА_3 20.06.2008 укладено договір позики, на підставі якого останній передав йому 120 000 грн. для придбання домоволодіння розташованого в с. Тарнівці, про що складено письмову розписку, згідно якої він отримав грошові кошти в сумі 120 000 грн.

Крім того, так як вищезгадана квартира, була його єдиним житлом та його батьків , та брата, мета надання йому позики - це придбання домоволодіння для спільного проживання разом з батьками.

Отже, у 2008 році він особисто придбав вищевказане домоволодіння за кошти, походження яких пов`язане як з обставиною відчуження спільної квартири, так і отриманої позики безпосередньо від батька, що і слугувало придбанню майна.

За таких обставин вважає, що домоволодіння та земельна ділянка не є сумісно набутим майном подружжя, оскільки майно придбано за його особисті кошти .

Позивач зазначає, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти , які належали їй, йому особисто - п.3 ч.1 ст. 57 СК України.

В зв`язку з вищенаведеним та враховуючи, що житловий будинок та земельна ділянка були придбані під час шлюбу, за виключно його особисті кошти , позивач просить ухвалити рішення, яким позовні вимоги задовольнити та визнати за ним право особистої приватної власності на житловий будинок та земельну ділянку (кадастровий номер: 212488681:04:001:0130), що розташовані за адресою:. АДРЕСА_1 .

В судове засідання позивач не зявився. Надав суду заяву відповідно до якої просив провести розгляд справи без його участі за наявними матеріалами. Проти заочного розгляду справи не заперечує.

Відповідач у судове засідання повторно не з`явилася, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку, за зареєстрованим місцем проживання у відповідності до ч.ч.6,7 ст. 128 ЦПК України, що стверджується рекомендованим повідомленням яке повернулося на адресу суду із відміткою Укрпошти «адресат відсутній за вказаною адресою» за № 719, № 583, № 777, № 049 про причини неявки суд не повідомляла, клопотань про відкладення розгляду справи та письмового відзиву до суду не надходило.

Відповідно до ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПКУкраїни у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Суд вважає за необхідне звернути увагу на тому, що застосовуючи відповідно до ч. 4 ст. 10 Цивільно- процесуального кодексу України, ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07.07.1989 р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Враховуючи, що відповідач повідомлений належним чином повторно не з`явився до суду без повідомлення причин, не подав відзив, тому, при відсутності заперечень зі сторони позивача, вирішує справу на підставі наявних в ній доказів та матеріалів і ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України.

Заяви, клопотання сторін:

21.09.2021 р. позивачем подано до суду заяву про проведення підготовчого судового засідання без його участі.

13.05.2022 року позивачем подано до суду заяву про проведення розгляду справи без його участі.

В ході розгляду справи проведені наступні процесуальні дії:

18.11.2020 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду прийнято позовну заяву за № 308/988/20 до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

21.09.2021 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду.

Суд, вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного.

Згідно ст. ст. 13, 81ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5. даної статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи , а ч.6 що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Фактичні обставини справи:

Судом встановлено, що 17.06.2006 р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, що стверджується свідоцтвом про шлюб виданого виконавчим комітетом Кам`яницької сілької ради Ужгородського району від 17.06.2006 року серії НОМЕР_1 від 17.06.2006 року, копія якого приєднана до матеріалів справи. (а.с.11)

Судом встановлено, що 15.08.2016 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано, про що Ужгородським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області складено відповідний актовий запис № 17 та видано Свідоцтво про розірвання шлюбу від 15.08.2016 року серія НОМЕР_2 , копія якого приєднана до матеріалів справи. (а.с.12)

Судом встановлено, що за період перебування у шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було придбано відповідно до договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Асаулюк А.В. від 25.06.2008 р. зареєстровано в реєстрі № 1839 житловий будинок та земельну ділянку (кадастровий номер: 212488681:04:001:0130), що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 169 750,00 грн., що підтверджується даними договору купівлі продажу від 25.06.2008 р., даними інформації з витягу Державного реєстру правочинів № 6140939 від 25.06.2008.

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 16.05.2008 квартиру АДРЕСА_3 та належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 батько позивача, ОСОБА_4 - матір позивача, та брату позивача ОСОБА_5 відчужено за ціною 69 030,00 грн. ( а.с. 13)

Суму коштів від реалізації спільного сумісного майна (за винятком 1/4 від загальної суми, належної позивачу) згідно розписки від 17.05.2008 складеної та підписаною між співвласниками відчуженої квартири - отримав безпосередньо ОСОБА_1 .

Між Позивачем ОСОБА_1 та його батьком ОСОБА_3 20.06.2008 укладено договір позики, згідно якого останній передав позивачу ОСОБА_1 в борг 120 000 грн. для придбання домоволодіння розташованого в с. Тарнівці, про що складено письмову розписку, згідно якої позивач отримав в борг грошові кошти в сумі 120 000 грн. ( а.с. 15)

Як встановлено судом, ОСОБА_1 за період з 2005 року по 2021 рік отримував дохід , що стверджується даними відомостей ПФ України .

Нормативно-правове обґрунтування :

Відносини, що склалися з приводу поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя регулюються Цивільним кодексом України, Сімейним Кодексом України.

На підставі ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Згідно ч. 2 ст. 60 СК України вважається, що кожна річ набута, за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 63 Сімейного Кодексу України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Отже, норми сімейного законодавства презумують спільність майна подружжя, набутого у шлюбі, якщо не буде доведено, що це майно є особистою приватною власністю одного з них.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

У зв`язку з викладеним в разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15, в постановах Верховного Суду України від 07.09.2016 року у справі №6-801цс16 та від 05.04.2017 року у справі №6-399цс17.

Тлумачення пункту 3 частини першої статті 57 СК України свідчить, що у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти таке майно є особистою приватною власністю.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована. Один із подружжя може оспорювати поширення правового р ежиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Конституція України у статті 41 гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Водночас суд враховує, що відповідач не заперечує факт придбання спірного нерухомого майна у період шлюбу за особисті кошти позивача, не надано доказів та не доведено відповідачем , надання коштів на придбання спірного нерухомого майна, а також не доведено її участі, як одного з подружжя .

Суду не надано відомості про отриманий відповідачем дохід та власні заощадження, які вона мала та використала на придбання нерухомого майна.

Судом не досліджено доходи відповідача , оскільки жодних доказів сторонами до суду не надано.

Документального підтвердження, що станом на час придбання нерухомого майна відповідач мала заощаджені кошти або отримувала значні доходи матеріали справи не містять.

Відповідачем не доведено, що кошти на придбання спірного нерухомого майна були її особистою приватною власністю, які вона отримала у подарунок або отримала як дохід від праці , а також не доведено її участі, як одного з подружжя , особистими фінансовими накопиченнями у придбанні спірної нерухомості.

Суд враховує, що належними та допустимими доказами доведено, що у 2008 році Позивач особисто придбав вищевказане домоволодіння за кошти, походження яких пов`язане як з обставиною відчуження спільної квартири, так і отриманої позики безпосередньо від батька, що і слугувало придбанню майна. За таких обставин домоволодіння та земельна ділянка не є сумісно набутим майном подружжя, оскільки майно придбано за особисті кошти Позивача.

Зважаючи на наведене, позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання житлового будинку та земельної ділянки (кадастровий номер: 212488681:04:001:0130), що розташовані за адресою:. АДРЕСА_1 його особистою приватною власністю є обґрунтованими, вмотивованими та такими, що підлягають до задоволення.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства , традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін, та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, виходячи із принципів розумності та справедливості, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, зважаючи на те, що відповідачем не представлено суду жодних доказів щодо безпідставності вимог позивача, суд приходить до висновку про задоволення позову з підстав та мотивів викладених вище.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Керуючись ст. ст. 7, 12, 17, 18, 76, 141, 259, 263-265, 280-284 ЦПК України, 57,60,63,69,70,72 СК України, ст.ст. 368,372 ЦК України,суд, -

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на майно задовольнити.

Визнати житловий будинок та земельну ділянку (кадастровий номер: 212488681:04:001:0130), що розташовані за адресою:. АДРЕСА_1 - особистою приватною власністю ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_3 ).

Стягнути з ОСОБА_2 (місце реєстрації : АДРЕСА_4 ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання : АДРЕСА_5 ) суму сплаченого судового збору в розмірі 5586,2 грн.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення .

Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 (місце проживання : АДРЕСА_5 );

Відповідач - ОСОБА_2 (місце реєстрації : АДРЕСА_4 ).

Дата складання повного тексту судового рішення - 23.05.2022 .

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду К.К. Бенца