Ухвала

Іменем України

07 вересня 2022 року

м. Київ

справа № 367/6881/21

провадження № 61-8007ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О.,

вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду

від 21 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Стандрат Білдінг», про зобов`язання надати звіт та стягнення грошових коштів, отриманих у зв`язку з виконанням доручення,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Стандрат Білдінг» (далі -

ТОВ «Стандрат Білдінг»), про зобов`язання надати звіт та стягнення грошових коштів, отриманих у зв`язку з виконанням доручення.

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 13 жовтня 2021 року відкрито провадження у вказаній справі.

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на рухоме і нерухоме майно та грошові кошти

ОСОБА_2 , які знаходяться на рахунках у банківських або в інших кредитно-фінансових установах, у тому числі, що розміщені на поточному рахунку

№ НОМЕР_1 , IBAN НОМЕР_2 в Акціонерному товаристві Комерційного банку «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») у межах заявлених вимог про стягнення грошових коштів у розмірі 4 753 540,00 грн.

В обґрунтування заяви про забезпечення позову зазначав, що відповідачка у разі задоволення позову матиме можливість ухилитись від виконання рішення, розпорядившись майном та коштами, які отримала неправомірно, передавши або подарувавши їх третім особам, що може значно утруднити або взагалі зробити неможливим виконання рішення суду.

Ураховуючи вищевикладене, просив суд накласти арешт на рухоме і нерухоме майно та грошові кошти ОСОБА_2 , які знаходяться на рахунках у банківських або в інших кредитно-фінансових установах, у тому числі, що розміщені на поточному рахунку № НОМЕР_1 , IBAN НОМЕР_2

в AT КБ «ПриватБанк» у межах заявлених вимог про стягнення грошових коштів

у розмірі 4 753 540,00 грн.

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 16 листопада 2021 року заяву ОСОБА_1 задоволено. Накладено арешт на рухоме і нерухоме майно та грошові кошти ОСОБА_2 , які знаходяться на рахунках у банківських або в інших кредитно-фінансових установах, у тому числі, що розміщені на поточному рахунку

№ НОМЕР_1 , IBAN НОМЕР_2 в AT КБ «ПриватБанк», МФО 305299, у межах заявлених вимог про стягнення грошових коштів у розмірі 4 753 540,00 грн. Ухвалу допущено до негайного виконання.

Вживаючи заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на рухоме і нерухоме майно та грошові кошти, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що невжиття заходів забезпечення може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду.

Постановою Київського апеляційного суду від 21 липня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 16 листопада 2021 року в частині накладення арешту на грошові кошти ОСОБА_2 , які знаходяться на рахунках у банківських або в інших кредитно-фінансових установах, у тому числі, що розміщені на поточному рахунку

№ НОМЕР_1 , IBAN НОМЕР_2 в AT КБ «ПриватБанк», МФО 305299 скасовано. В іншій частині ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 16 листопада 2021 року залишено без змін.

Скасовуючи ухвалу місцевого суду в частині накладення арешту на грошові кошти ОСОБА_2 , апеляційний суд виходив з того, що такий арешт може призвести до неможливості відповідачки використовувати як безготівкові, так і готівкові розрахунки для задоволення своїх мінімальних життєвих потреб, а саме: забезпечення своїх потреб у харчуванні, лікуванні, відпочинку, придбанні одягу, розрахунках за надані комунальні та інші послуги, сплати податків тощо. Апеляційним судом зазначено, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що на рахунку (рахунках) відповідачки перебуває більша сума ніж сума заявлених ним вимог, і після арешту частина коштів буде вільною, а відтак арешт усіх грошових коштів призведе до утиску прав відповідачки і неможливості забезпечити свої життєво-необхідні потреби. Апеляційний суд погодився із вжитим місцевим судом заходом забезпечення позову у вигляді накладення арешту на рухоме та нерухоме майно в межах заявлених вимог про стягнення грошових коштів у розмірі 4 753 540,00 грн, оскільки такий вид забезпечення позову спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення у разі задоволення позову.

16 серпня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 21 липня 2022 року, у якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі ухвалу Ірпінського міського суду Київської області

від 16 листопада 2021 року.

В обґрунтування касаційної скарги заявник зазначає, що предметом позову у цій справі є стягнення із відповідачки на його користь грошових коштів у розмірі 4 753 540,00 грн, які ОСОБА_2 отримала і не повернула на виконання його доручення, а тому накладення на такі кошти арешту з метою забезпечення виконання рішення суду про їх стягнення є розумним, обґрунтованим та доцільним, оскільки може попередити ризики приховування відповідачкою грошових коштів задля унеможливлення виконання рішення суду. Вказує, що такий захід забезпечення позову відповідає вимогам збалансованості інтересів сторін, оскільки не позбавляє відповідачку засобів існування у вигляді надходження на її банківський рахунок грошових коштів поза межами розміру суми - 4 753 540,00 грн, що є предметом позову.

Перевіривши доводи касаційної скарги, оскаржуване судове рішення, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження у цій справі.

Пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду апеляційному порядку.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваного судового рішення суд дійшов висновку, що скарга є необґрунтованою та правильне застосування судом норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Такого висновку суд дійшов з огляду на таке.

Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до положень статті 150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до частини п`ятої статті 153 ЦПК України залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі

№ 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) сформульовано висновок про те, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Окрім цього, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд також має здійснити оцінку обґрунтованості доводів протилежної сторони (відповідача) щодо відсутності підстав та необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову з урахуванням зокрема того, чи порушує вжиття відповідних заходів забезпечення позову (у вигляді заборони третім особам вчиняти певні дії щодо предмета спору тощо) права відповідача або вказаних осіб, а відповідно чи порушується при цьому баланс інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу та яким чином; чи спроможний відповідач фактично (реально) виконати судове рішення в разі задоволення позову, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав та чи спроможний позивач захистити їх в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду, якщо захід забезпечення позову не буде вжито судом.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, що має бути підтверджено доказами наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Апеляційним судом встановлено, що між сторонами справи виник спір стягнення грошових коштів, отриманих у зв`язку з виконанням доручення, у розмірі

4 753 540,00 грн.

У заяві про забезпечення позову ОСОБА_1 просив суд накласти арешт на рухоме і нерухоме майно та грошові кошти ОСОБА_2 , які знаходяться на рахунках у банківських або в інших кредитно-фінансових установах, у тому числі, що розміщені на поточному рахунку № НОМЕР_1 , IBAN НОМЕР_2 в AT КБ «ПриватБанк» у межах заявлених вимог про стягнення грошових коштів у розмірі 4 753 540,00 грн.

Апеляційний суд дійшов висновку, що заходи забезпечення позову, вжиті місцевим судом в частині накладення арешту на грошові кошти ОСОБА_2 , які знаходяться на рахунках у банківських або в інших кредитно-фінансових установах в межах заявлених вимог про стягнення грошових коштів у розмірі 4 753 540,00 грн, не є адекватними, співмірними та пропорційними і не забезпечують збалансованості інтересів сторін.

Такий висновок суд апеляційної інстанції обґрунтовував посиланням на статтю 41 Конституції України, статті 317, 319, 321 ЦК України, статтю 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Апеляційний суд вважав, що накладення арешту як на усе майно відповідачки, так і на усі її грошові кошти в межах суми позову не є пропорційним втручанням у право власності останньої, оскільки може призвести до залишення її без засобів для існування.

Отже судом апеляційної інстанції на виконання вимог частини третьої статті 150

ЦПК України надана оцінка співмірності заходів забезпечення позову із заявленими вимогами, а також проведено оцінку на предмет дотримання балансу інтересів сторін спору.

Доводи касаційної скарги про те, що забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти ОСОБА_2 є розумним, обґрунтованим та доцільним, оскільки може попередити ризики приховування відповідачкою грошових коштів задля унеможливлення виконання рішення суду, Верховний Суд оцінює критично з огляду на таке.

Відповідно пункту 1 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується шляхом накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Дійсно, накладення арешту на грошові кошти у якості забезпечення позову про стягнення грошових коштів є обґрунтованим і достатнім, проте забезпечувальні заходи не можуть охоплювати усе майно особи - відповідача, з урахуванням того, що можливість позитивного рішення на користь позивача все ж таки є гіпотетичною на час вжиття заходів забезпечення позову на початку вирішення спору. Саме тому суд, застосовуючи заходи забезпечення позову з метою охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача, повинен обов`язково зважити і на дотримання прав та інтересів відповідача, тобто збалансовувати інтереси обох сторін спору.

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 16 листопада 2021 року, з висновками якої частково погодився суд апеляційної інстанції, накладено арешт на рухоме і нерухоме майно ОСОБА_2 в межах заявлених вимог про стягнення грошових коштів у розмірі 4 753 540,00 грн. Водночас, судами не конкретизовано обсяг та вартість указаного майна, оскільки обов`язкового з`ясування при вжитті заходів забезпечення позову вартості майна, на яке судом накладається арешт, законодавством не передбачено (див. постанову Верховного Суду від 19 лютого

2019 року у справі № 911/1695/18).

Такий вид забезпечення позову здатний забезпечити фактичне виконання судового рішення у разі задоволення позову у майбутньому.

Якщо після виконання судового рішення в частині накладення арешту на рухоме і нерухоме майно ОСОБА_2 у межах заявлених вимог про стягнення грошових коштів у розмірі 4 753 540,00 грн, виявиться, що за сукупною вартістю цього майна буде недостатньо, заявник не позбавлений можливості повторно звернутися до суду із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти відповідачки.

Верховний Суд наголошує, що забезпечення позову шляхом накладення арешту на усе майно відповідачки може призвести до надмірного та невиправданого обмеження прав та інтересів відповідачки.

Ураховуючи вищевикладене, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що накладення арешту на грошові кошти ОСОБА_2 , які знаходяться на рахунках у банківських або в інших кредитно-фінансових установах, з урахуванням того, що також накладено арешт на рухоме та нерухоме майно відповідачки, буде неспівмірним заходом.

Постанова Київського апеляційного суду від 21 липня 2022 року є законною та обґрунтованою, прийнятою із правильним застосуванням норм процесуального права, підстави для її скасування відсутні, що підтверджує висновок суду про необґрунтованість касаційної скарги.

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 21 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Стандрат Білдінг», про зобов`язання надати звіт та стягнення грошових коштів, отриманих у зв`язку з виконанням доручення відмовити.

Копію ухвали та додані до скарг матеріали направити особам, які подали касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак І. Ю. Гулейков С. О. Погрібний