Справа № 147/1090/15-ц
Провадження № 2/147/1/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2022 року смт.Тростянець

ростянецький районний суд Вінницької області у складі:

головуючого судді Натальчук О.А.,

із секретарем Свистун А.П.,

за участю:

представника АТ «Альфабанк», адвоката Михніцького Г.Ю.,

представника відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом, адвоката Калинчук А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в приміщенні Тростянецького районного суду Вінницької області цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , третя особа Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», про стягнення заборгованості за договором кредиту, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» про визнання частково недійсним договору відступлення прав вимоги,

встановив:

У вересні 2015 року в провадженні Тростянецького районного суду Вінницької області надійшла цивільна справа за позовом ПАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк», до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором кредиту.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 17.12.2012 між ПАТ «Альфа-Банк» та ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» було укладено Договір відступлення прав вимоги (далі - Договір), відповідно до якого ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» відступила ПАТ «Альфа-Банк» права вимоги до кредитних договорів, укладених між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та фізичними особами. Згідно вищезазначеного договору відбулося відступлення права вимоги за договором про іпотечний кредит №04-2.1/640 від 06.08.2007 року, що було укладено між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та фізичною особою ОСОБА_1 , на користь ПАТ «Альфа-Банк». Таким чином, позивач зазначає, що на даний час усі права кредитора за вищевказаним договором про іпотечний кредит належать ПАТ «Альфа-Банк».

06.08.2007 між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ОСОБА_1 було укладено договір про іпотечний кредит №04-2.1/640. Відповідно до умов договору , банк зобов`язався надати боржнику (за договором про іпотечний кредит - позичальникові) кредит у розмірі 110500,00 доларів США, а відповідач зобов`язується повернути наданий кредит і сплатити проценти за користування в сумі, строки та на умовах, що передбачено договором про іпотечний кредит. Банк свої зобов`язання за договором про іпотечний кредит виконав у повному обсязі. В свою чергу, відповідач ОСОБА_1 неналежно виконувала взяті на себе зобов`язання, чим порушила істотні умови кредитного договору, в результаті чого, станом на 12.08.2015 має прострочену заборгованість: за кредитом у розмірі 60536,02 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку становить 1293748,27 грн.; по відсотках в розмірі 1398,41 доларів США, що становить 29886,19 грн.; по комісії в розмірі 5,24 доларів США, що становить 111,99 грн.; пеня у розмірі 104,12 доларів США, що по курсу НБУ на дату розрахунку складає 2225,21 грн.

Враховуючи викладене, ПАТ «Альфа-Банк» просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №04-2.1/640 від 06.08.2007, яка станом на 12.08.2015 становить 1325971,96 грн., а також витрати по сплаті судового збору в сумі 3654,00 грн.

Відповідачем було подане заперечення на позовну заяву у цивільній справі №147/1090/15-ц (т.1, а.с.53,54), в якому зазначено, що ОСОБА_1 не визнає позовні вимоги та заперечує проти їх задоволення з наступних підстав. При зверненні до суду з цивільним позовом, позивач повідомив, що 17.12.2012 між ПАТ «Альфа-Банк» та ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» було укладено Договір відступлення права вимоги, відповідно до якого ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» відступило ПАТ «Альфа-Банк» права вимоги до кредитних договорів. У зв`язку з укладенням Договору відступлення права вимоги від 17.12.2012, позивач вважає, що ним отримано право вимоги за кредитним договором №04-2.1/640 від 06.08.2007. Однак ОСОБА_1 зазначає, що така позиція позивача суперечить вимогам чинного законодавства України, а право вимоги за кредитним договором №04-2.1/640 від 06.08.2007, укладеним між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ОСОБА_1 , не підтверджено позивачем належними та допустимими доказами. Також у запереченні вказано, що умовами договору про іпотечний кредит №04-2.1/640 від 06.08.2007, а саме п.5.3.4, було передбачено право банку відступати право вимоги за вказаним договором з наступним повідомленням позичальника про особу нового кредитора протягом 5 днів з моменту укладання банком з цього приводу договору. Розділом 6, п.6.1. Договору про відступлення прав вимоги від 17.12.2012 також передбачено обов`язок повідомлення позичальників про зміну кредитора за зобов`язаннями. Але жодних повідомлень про відступлення права вимоги за кредитним договором ОСОБА_1 не отримувала і матеріали справи таких доказів не містять.

Відповідач також звертала увагу суду на те, що до моменту належного її повідомлення про зміну кредиторів за укладеним нею кредитним договором №04-2.1/640 від 06.08.2007 та надання належних та достовірних доказів переходу до нового кредитора права у зобов`язанні, ОСОБА_1 має повне право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові. Наявна у матеріалах справи вимога про дострокове повернення кредиту від 20.08.2015 містить недостовірну інформацію щодо неодноразових звернень позивача до відповідача з питань виконання зобов`язань з виплати кредиту та не містить жодного доказу такого звернення в період з 17.12.2012 по даний час. Окрім того, позивачем не надано суду належних доказів набуття ПАТ «Альфа-Банк» права вимоги за договором про іпотечний кредит №04-2.1/640 від 06.08.2007 в розмірі 1325971,96 грн. Крім зазначеного вище, ОСОБА_1 звертала увагу на те, що в матеріалах справи відсутні докази передачі з боку ПАТ «Альфа-Банк» до ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» будь-яких коштів в якості купівельної ціни за договором відступлення прав вимоги від 17.12.2012, що разом із належним оформленням Реєстру позичальників, є обов`язковою умовою набуття чинності зазначеним договором, відповідно до п.4.1 та п. 4.2 Договору. Відсутність зазначеної інформації та доказів підтверджує недоведеність позовних вимог ПАТ «Альфа-Банк» та позбавляє останнього права звернення до суду із даними вимогами.

22.02.2016 до суду надійшла заява представника ПАТ «Альфа-Банк» про збільшення позовних вимог разом з додатками (т.1, а.с.125).

Ухвалою Тростянецького районного суду Вінницької області від 26.02.2016 заяву ПАТ «Альфа-Банк» про збільшення позовних вимог у цивільній справі №147/1090/15-ц за позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, залишено без розгляду.

В подальшому, представником ПАТ «Альфа-Банк» було подано заяву про забезпечення позову з додатками (т.1, а.с.142-146), яку ухвалою Тростянецького районного суду від 16.03.2016 залишено без задоволення.

20.04.2016 від ОСОБА_1 надійшла зустрічна позовна заява у цивільній справі №147/1090/15-ц. про визнання частково недійсним договору відступлення прав вимоги. В обґрунтування зустрічного позову зазначила, що 06.08.2007 між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та фізичною особою ОСОБА_1 було укладено іпотечний кредит №04-2.1/640 від 06.08.2007, відповідно до якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит у сумі 110500 доларів США з кінцевим терміном повернення не пізніше 02.08.2027. Після звернення ПАТ «Альфа-Банк» до Тростянецького районного суду з цивільним позовом, ОСОБА_1 стало відомо, що про відступлення права вимоги за договором про іпотечний кредит №04-2.1/640 від 06.08.2007. Не зважаючи на те, що ОСОБА_1 безпосередньо не була стороною вищевказаного договору про відступлення прав вимоги, але враховуючи, що за цим договором передавалися і вимоги за договором про іпотечний кредит від 06.08.2007, стороною якого була остання, ОСОБА_1 вважає, що вказаний договір відступлення прав вимоги від 17.12.2012 зачіпає і її права і законні інтереси як боржника за кредитним договором, а тому вона є заінтересованою особою за змістом ч.3 ст. 215 ЦК України та має право на звернення до суду з даним позовом. Вказує, що оспорюваний договір має всі ознаки і правовий зміст договору факторингу. А саме, його сторонами є фінансові установи; предметом цих договорів є право грошової вимоги до третьої особи, строк платежу якого настав, а також право вимоги, яке виникне в майбутньому. При цьому, згідно із п.11 ч.1 ст. 4 ЗУ від 12.07.2001 р. №2664-111 «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», факторинг відноситься до фінансових послуг. Відповідно до ст.7 вищевказаного закону, у разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій. Ні ПАТ «Альфа-Банк», ні ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» на час укладання спірного договору відступлення прав вимоги від 17.12.2012 не мали ліцензій на надання фінансових послуг факторингу. Таким чином, ОСОБА_1 вважає, що договір відступлення права вимоги в частині відступлення права вимоги за договором про іпотечний кредит №04-2.1/640 від 06.08.2007 є недійсним, а тому у ПАТ «Альфа-Банк» відсутнє право вимоги до неї за договором про іпотечний кредит від 06.08.2007. ОСОБА_1 просила прийняти зустрічний позов до розгляду з первісним позовом, об`єднати вимоги в одне провадження та визнати недійсним договір відступлення прав вимоги від 17.12.2012, який укладено між ПАТ «Альфа-Банк» та ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» в частині відступлення прав вимоги за договором про іпотечний кредит №04-2.1/640 від 06.08.2007, який укладено між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та фізичною особою ОСОБА_1 (т.1, а.с.163,164).

Ухвалою суду від 20.04.2016 прийнято до провадження зустрічний позов ОСОБА_1 до Публічного Акціонерного Товариства «Альфа-Банк», ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» про визнання частково недійсним договору відступлення прав вимоги. Об`єднано зустрічний позов ОСОБА_1 до ПАТ «Альфа-Банк», ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» про визнання частково недійсним договору відступлення прав вимоги з позовом ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором кредиту. Залучено в якості третьої особи на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» до участі у справі за первісним позовом ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором кредиту.

У травні 2016 року від представника ПАТ «Альфа-Банк» надійшли письмові заперечення проти зустрічного позову ОСОБА_1 (т.1, а.с.180-184). В обґрунтування заперечень зазначає, що 17.12.2012 між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (виступає правонаступником Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк (закрите акціонерне товариство) та ПАТ «Альфа-Банк» було укладено Договір відступлення прав вимоги (надані за текстом - Договір відступлення), відповідно до якого ПАТ «Альфа-Банк» зобов`язалося передати грошові кошти в розпорядження ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», а ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» зобов`язалося відступити ПАТ «Альфа-Банк» свої права грошових вимог до боржників за Кредитними договорами, перелік яких міститься в Додатку №1 до Договору відступлення. Таким чином, ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» було відступлено право грошової вимоги за договором про іпотечний кредит № 04-2.1/640 від 06.08.2007, що було укладено між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та фізичною особою - ОСОБА_1 , на користь ПАТ «Альфа-Банк». Таким чином, на даний час усі права кредитора за вищевказаним договором про іпотечний кредит № 04-2.1/640 від 06.08.2007 належать ПАТ «Альфа- Банк».

Окрім того, відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступам або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором.

Згідно ст. 1080 ЦК України, договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. У цьому разі клієнт не звільняється від зобов`язань або відповідальності перед боржником у зв`язку із порушенням клієнтом умови про заборону або обмеження відступлення права грошової вимоги.

Представник ПАТ «Альфа-Банк» звертає увагу суду на те, що Постановою Київською апеляційного адміністративного суду від 20.08.2013 № 2а-12909/12/2670 було скасовано п.1 Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03.04.2009 № 231 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», згідно якою до фінансових послуг факторингу було віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників суб`єктів господарювання за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення. На підставі цієї Постанови Розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 06.02.2014 № 352, пункт 1 розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03.04.2009 № 231 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23.04.2009 за № 373/16389, яким передбачалося, шо до фінансової послуги факторингу віднесено набуття права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому до боржників - суб`єктів господарювання за договором, на якому базується таке відступлення, виключено. Спірний договір відступлення прав вимоги було укладено 17.12.2012. ОСОБА_1 від дати укладення Договору відступлення прав вимоги здійснювалась часткова оплата кредитної заборгованості на рахунок ПАТ «Альфа-Банк» (як вбачається з розрахунку заборгованості по кредитному договору 14.01.2013 року нею було сплачено на рахунок ПАТ «Альфа-Банк» 735,29 дол. США), що в свою чергу спростовує факт неповідомлення її про перехід прав вимоги до ПАТ «Альфа-Банк».

Також, у запереченнях було зазначено, що окремої ліцензії на здійснення факторингових операцій не потрібно, оскільки відступлення права вимоги є договірною передачею зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредиторові у випадках, встановлених законом. Отримавши право грошової вимоги за кредитним договором до боржника, ПАТ «Альфа-Банк» придбавав фінансовий актив у юридичної особи. Відповідно, законодавство України не містить норми, внаслідок застосування якої у фактора за договором факторингу шляхом купівлі права і грошової вимоги існував чи існує обов`язок отримати ліцензію для підтвердження свого права на здійснення факторингових операцій.

У травні 2016 року від ПАТ «Альфа-Банк» надійшла заява про застосування до зустрічного позову ОСОБА_1 строку позовної давності (т.1, а.с.186, 187). У заяві зазначено, що обов`язок доведення часу з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача за зустрічним позовом ОСОБА_1 . У квітні 2016 року вона звернулася до суду з зустрічним позовом про визнання частково недійсним договору відступлення прав вимоги. Спірний договір про відступлення прав вимоги було укладено 17.12.2012. ОСОБА_1 від дати укладання договору частково здійснювалася оплата кредитної заборгованості на рахунок ПАТ «Альфа-Банк», а саме 14.01.2013 було сплачено заборгованість у розмірі 735,29 дол. США, що таким чином спростовує факт неповідомлення її про перехід прав вимоги до ПАТ «Альфа-Банк». В свою чергу із зустрічним позовом ОСОБА_1 звернулася лише у квітні 2016 року, тобто із пропуском строку позовної давності, встановленого ст.257 ЦК України.

08.02.2017 від представника ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» надійшло заперечення проти зустрічного позову (т.2,а.с.137,138, 143), в якому вказав, що позивачка за зустрічним позовом стверджує, що між відповідачами був укладений договір факторингу. Проте, поняття факторингу встановлено ч.1 ст.1077 ЦК України. Натомість, між ПАТ «Промінвестбанк» та ПАТ «Альфа-Банк» було укладено договір про відступлення права вимоги в порядку та на умовах, передбачених ст. ст. 512-519 ЦК України і такий договір має іншу правову природу, ніж договір факторингу. Відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення прав вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Правочин може бути визнано недійсним лише з підстав, визначених законом. В даному випадку такі підстави відсутні і оспорюваний правочин відповідає всім вимогам ст.203 ЦК України. Зазначив, що позов ОСОБА_1 про визнання частково недійсним договору відступлення права вимоги від 17.01.2013 розглядається лише як намагання ухилитися від виконання своїх обов`язків по кредитному договору. Просив відмовити у задоволенні зустрічного позову.

Ухвалою суду від 07.06.2017 призначено у даній справі судово-економічну експертизу, проведення якої доручено експертам Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз. На розгляд експертів поставлено наступне питання: Чи підтверджується документально заборгованість по сплаті тіла кредиту, відсотків за користуванням кредитом, комісії за обслуговування кредиту, пені за несвоєчасне погашення заборгованості, яка виникла у ОСОБА_1 станом на 12.08.2015 за Договором про іпотечний кредит №04-2.1/640 від 06.08.2007 перед ПАТ «Альфа-Банк»?

15.11.2018 на адресу суду від Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз надійшов висновок судового експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи від 31.10.2018 за №3983/17-21 (т.2, а.с. 231-261).

14.05.2019 від представника АТ «Альфа-Банк» надійшла заява про передачу зустрічного позву ОСОБА_1 на розгляд до належного суду за місцем знаходження відповідача та відзив на зустрічну позовну заяву (т.3, а.с. 24-26)

Також, 14.05.2019 АТ «Альфа-Банк» надійшла уточнена позовна заява, в якій представник АТ «Альфа-Банк» просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за кредитним договором №04-2.1/640 від 06.08.2007, яка станом на 12.08.2015 становить 62 043,79 доларів США та складається із заборгованості: за кредитним договором 60536,02 доларів США, по відсотках 1398,41 доларів США, по комісії 5,24 доларів США, по пені 104,12 грн. Також просив стягнути судовий збір у розмірі 3654,00 грн. (т.3, а.с.29).

28.05.2019 від представника ОСОБА_1 , адвоката Клименко І.Ф. надійшло письмове пояснення, в якому зазначає, що клопотання представника АТ «Альфа-Банк» про зміну підсудності зустрічного позову до задоволення не підлягає у зв`язку з його неправомірністю та необґрунтованістю (т.3, а.с.43,44)

14.08.2019 від представника АТ «Альфа-Банк» надійшла заява про застосування строку позовної давності до зустрічної позовної вимоги, клопотання про призначення повторної судово-економічної експертизи та письмові пояснення з приводу судово-економічної експертизи (т.3, а.с.75-77).

В судовому засіданні 27.11.2019 суд ухвалив відмовити в задоволенні клопотання про передачу зустрічного позову для розгляду за підсудністю (т.3, а.с.116-120). Також заяву про уточнення позовних вимог було долучено до матеріалів справи.

Згідно Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 29.07.2020 цивільну справу № 147/1090/15-ц (провадження 2/147/1/20) відповідно до Положення про автоматизовану систему документообігу суду, за принципом вірогідності було розподілено судді Тростянецького районного суду Вінницької області Натальчук О.А.

30.07.2020 справу прийнято до свого провадження суддею Натальчук О.А. та призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 28.01.2021 призначено у справі судово-економічну експертизу, проведення якої доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз. Провадження у справі зупинено.

21.09.2021 на адресу суду надійшли матеріали цивільної справи №147/1090/15-ц з додатками. Ухвала суду від 28.01.2021 залишена без виконання, оскільки попередня оплата вартості проведення експертизи не була здійснена.

02.11.2021 від представника АТ «Альфа-Банк» Михніцького Г.Ю. надійшло клопотання про зупинення провадження у справі №147/1090/15-ц до вирішення справи №760/28765/20 та набрання рішенням законної сили.

Ухвалою суду від 02.11.2021 зупинено провадження у даній цивільні справі до ухвалення рішення у цивільній справі №760/28765/20 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Юдін Максим Анатолійович про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та запису про реєстрацію права власності.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 02.12.2021 ухвалу Тростянецького районного суду Вінницької області від 02.11.2021 про зупинення провадження у справі, скасовано. Справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою суду від 13.12.2021 поновлено провадження у даній справи та призначено підготовче засідання.

10.02.2022 закрито підготовче провадження по справі, призначено справу до судового розгляду по суті.

11.07.2022 від представника ОСОБА_1 , адвоката Калинчук А.С. надійшли додаткові пояснення у справі (т.5, а.с.171-176). В поясненнях зазначено, що до позовної заяви долучено не засвідчені копія договору про іпотечний кредит та копія договору про відступлення прав вимоги, а також документи під назвою «Розрахунок суми заборгованості», тому суд не може їх приймати до уваги. Також зазначила, що в матеріалах справи відсутні докази здійснення оплати за Договором про відступлення права вимоги ПАТ «Альфа-Банк» на користь ПАТ «Промінвестбанк», що є елементом набуття права вимоги. Відсутність погоджувальних підписів сторін у додатку до договору про відступлення права вимоги, унеможливлюють прийняття цих доказів як належних та достовірних. Окрім того вказала, що банком не було додано до позовної заяви первинні бухгалтерські документи на підтвердження факту існування заборгованості. Розрахунок заборгованості не є документом первинного бухгалтерського обліку, а є одностороннім арифметичним розрахунком стягуваних сум, який повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони.

Представник АТ «Альфа-Банк», адвокат Михніцький Г.Ю., в судовому засідання просив первісний позов задовольнити. Зазначив, що 06.08.2007 між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ОСОБА_1 було укладено договір про іпотечний кредит. Відповідно до умов договору, банк надав боржнику кредит у розмірі 110500,00 доларів США на придбання квартири. В подальшому, а саме 17.12.2012 між ПАТ «Альфа-Банк» та ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» було укладено Договір відступлення прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» відступила ПАТ «Альфа-Банк» права вимоги до кредитних договорів, зокрема і до договору, який було укладено з ОСОБА_1 . Згідно з п. 4.1-4.3, п.9.1 договору про відступлення права вимоги, новий кредитор, а саме позивач набув усіх прав як процесуальний правонаступник первісного кредитора, а отже набув права вимоги до ОСОБА_1 . Відповідач належним чином не виконувала умови договору, у зв`язку з чим виникла заборгованість у розмірі 62 043,79 доларів США. Додатково вказав, що п.6.10 визначено строк позовної давності, тому вважає, що строк звернення до суду з даним позовом не пропущено. Зустрічний позов ОСОБА_1 не визнає, оскільки окремої ліцензії на здійснення факторингових операцій не потрібно, оскільки відступлення права вимоги є договірною передачею зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредиторові у випадках, встановлених законом. Отримавши право грошової вимоги за кредитним договором до боржника, ПАТ «Альфа-Банк» придбавав фінансовий актив у юридичної особи. Відповідно, законодавство України не містить норми, внаслідок застосування якої у фактора за договором факторингу шляхом купівлі права і грошової вимоги існував чи існує обов`язок отримати ліцензію для підтвердження свого права на здійснення факторингових операцій.

Окрім того, представник АТ «Альфа-Банк», адвокат Михніцький Г.Ю., уточнив, що під час звернення до суду з уточненими позовними вимогами, у заяві було допущено описку, а саме зазначено, що розмір заборгованості ОСОБА_1 по пені становить 104,12 грн., однак ця сума має бути зазначеною в доларах США, оскільки позивач просить стягнути заборгованість у валюті. Просив це врахувати при ухваленні рішення.

ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася.

Представник ОСОБА_1 , адвокат Калинчук А.С. в судовому засіданні заперечила проти стягнення заборгованості з ОСОБА_1 , оскільки банком не було додано до позовної заяви первинні бухгалтерські документи на підтвердження факту існування заборгованості. Звертала увагу суду на висновок експертизи, який міститься в матеріалах справи, яким не підтверджена заборгованість перед банком. Окрім того, поданий Альфа-Банк розрахунок, не може свідчити про наявність боргу. Також зазначила, що ОСОБА_1 відсутня в реєстрі боржників, а значить у банку були відсутні підстави для звернення до суду з даним позовом. Підтримала зустрічний позов, поданий раніше та просила його задовольнити. Окрім того повідомила, що відповідно до вимог ЦПК України, нею додатково буде подана заява про стягнення з АТ «Альфа-Банк» судових витрат.

Представник ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

В матеріалах справи (т.3, а.с.7 звор.) наявна заява представника третьої особи про розгляд справи за відсутності представника ПАТ «Промінвестбанк».

Окрім того, відповідно до ч.11 ст. 128 ЦПК України третя особа була повідомлений про дату, час і місце проведення судового засідання через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, про що в матеріалах справи наявне підтвердження. З опублікуванням оголошення про виклик, особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи та оцінивши зібрані у ній докази в їх сукупності, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів судом, у тому числі, є примусове виконання обов`язку в натурі.

Встановлено, що 20.04.2016 від ОСОБА_1 надійшла зустрічна позовна заява про визнання частково недійсним договору відступлення прав вимоги. Остання стверджує, що у ПАТ «Альфа-Банк» відсутнє право вимоги до неї за договором про іпотечний кредит від 06.08.2007, а тому суд вважає за доцільне спочатку розглянути позовні вимоги ОСОБА_1 за зустрічним позовом.

Так, у своїй зустрічній позовній заяві ОСОБА_1 посилається на те, що оспорюваний договір має всі ознаки і правовий зміст договору факторингу. А саме, його сторонами є фінансові установи; предметом цих договорів є право грошової вимоги до третьої особи, строк платежу якого настав, а також право вимоги, яке виникне в майбутньому. При цьому, згідно із п.11 ч.1 ст. 4 ЗУ від 12.07.2001 №2664-111 «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», факторинг відноситься до фінансових послуг. Ні ПАТ «Альфа-Банк», ні ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» на час укладання спірного договору відступлення прав вимоги від 17.12.2012 не мали ліцензій на надання фінансових послуг факторингу, а тому договір відступлення права вимоги в частині відступлення права вимоги за договором про іпотечний кредит №04-2.1/640 від 06.08.2007 є недійсним. Окрім того, зазначила, що ОСОБА_1 безпосередньо не була стороною вищевказаного договору про відступлення прав вимоги, але враховуючи, що за цим договором передавалися і вимоги за договором про іпотечний кредит від 06.08.2007, стороною якого була остання, вона вважає, що вказаний договір відступлення прав вимоги від 17.12.2012 зачіпає і її права і законні інтереси як боржника за кредитним договором.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

У п. 1 ч. 1 ст. 512 та ст. 514 ЦК України вказано, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином(відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги).

Отже правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.

Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

За змістом ст. 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

Відповідно до ст. 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, зокрема договору відступлення права вимоги (цесії), визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, у тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором.

Згідно зі ст. 1048 ЦК України якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові. Якщо відступлення права грошової вимоги факторові здійснюється з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором, фактор зобов`язаний надати клієнтові звіт і передати суму, що перевищує суму боргу клієнта, який забезпечений відступленням права грошової вимоги, якщо інше не встановлено договором факторингу. Якщо сума, одержана фактором від боржника, виявилася меншою від суми боргу клієнта перед фактором, який забезпечений відступленням права вимоги, клієнт зобов`язаний сплатити факторові залишок боргу.

Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 11 вересня 2018 року справа № 909/968/16, договір факторингу є правочином, який характеризується тим, що: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватись у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Правочин, якому не притаманні перелічені ознаки, не є договором факторингу, а є правочином з відступлення права вимоги. Порушення вимог до форми, змісту, суб`єктного складу договору факторингу відповідно до статті 203 ЦК України зумовлює його недійсність.

Так, відповідно до пункту 5 частини першої статті 1, пункту 11 частини першої статті 4 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Факторинг вважається фінансовою послугою.

Згідно з частиною першою статті 6 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб`єктами господарювання на підставі договору. Договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити: 1) назву документа; 2) назву, адресу та реквізити суб`єкта господарювання; 3) відомості про клієнта, який отримує фінансову послугу: прізвище, ім`я, по батькові, адреса проживання - для фізичної особи, найменування та місцезнаходження - для юридичної особи; 5) найменування фінансової операції; 6) розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків; 7) строк дії договору; 8) порядок зміни і припинення дії договору; 9) права та обов`язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; 9-1) підтвердження, що інформація, зазначена в частині другій статті 12 цього Закону, надана клієнту; 10) інші умови за згодою сторін; 11) підписи сторін.

Договір відступлення права вимоги має такі ознаки: 1) предметом є відступлення права вимоги щодо виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) таке зобов`язання може бути як грошовим, так і не грошовим (передання товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним або безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, за яким виникло відповідне зобов`язання; 5)наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. Отже, за договором відступлення права вимоги первісний кредитор у конкретному договірному зобов`язанні замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (пункти 37, 38)).

Договір факторингу має такі ознаки: 1) предметом є надання фінансової послуги за плату; 2) мета полягає у наданні фактором й отриманні клієнтом фінансової послуги; 3) зобов`язання, в якому клієнт відступає право вимоги, може бути тільки грошовим; 4) такий договір має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, але й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 5) укладається тільки у письмовій формі та має містити визначені Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» умови (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (пункт 48)).

Якщо предметом і метою договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору притаманні як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, у суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (пункт 51)).

Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути зумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не означає наявність фінансової послуги, яку новий кредитор надає попередньому (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (пункт 57)).

Судом установлено, що 17.12.2012 між ПАТ «Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком» та ПАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк» укладено договір про відступлення право вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами, за яким до ПАТ «Альфа-Банк», перейшло право вимоги за кредитним договором №04-2.1/640 від 06.08.2007 (т.1, а.с.78-102).

Згідно з п. 3.1.1, 3.1.2 вказаного Договору, сума основних прав вимоги у гривні становить 169193631,76 грн.: сума основних прав вимог в доларах США 25658939,33 дол. США.

Відповідно до реєстру прав вимоги, сума вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №04-2.1/640 від 06.08.2007 становить 90076,30 дол. США.

Вирішуючи виключну правову проблему щодо розмежування правочину відступлення права вимоги та договору факторингу, ВП ВС дійшла висновку, що слід виходити з наведених вище суттєвих ознак указаних договорів, які відрізняють договір відступлення права вимоги від договору факторингу.

Так, якщо предметом та метою укладеного договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору притаманні як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, у суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу.

Якщо укладений договір відступлення права вимоги містить умови, які притаманні виключно договору факторингу, або навпаки, то суд має з`ясувати, який саме договір укладений сторонами, з урахування всієї сукупності його суттєвих ознак.

Згідно зі статтею 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Відповідно до частини першої статті 178 ЦК України об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи.

Відповідно до статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами.

Право вимоги у зобов`язанні є майновим правом, яке має цивільну оборотоздатність та може вільно відчужуватись з урахуванням обмежень, встановлених нормами глави 47 ЦК України.

Отже відступлення права вимоги може відбуватись, зокрема, на підставі договору купівлі-продажу, дарування, міни. Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути обумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не свідчить про наявність фінансової послуги, яка надається новим кредитором попередньому.

Зміст зобов`язання, у якому відступається право вимоги (оплата за поставлений товар, надану послугу, повернення наданих коштів тощо), не впливає на оборотоздатність цього майнового права, тому не має вирішального значення для відмежування договору відступлення права вимоги від договору факторингу.

При розгляді цієї справи встановлено, що за спірним договором ПАТ «Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком» (первісний кредитор) продала права вимоги до позивача у справі ПАТ «Альфа-Банк» (новий кредитор). Із наведеного вбачається, що первісний кредитор продав новому кредитору майнове право вимоги виконання боржником зобов`язань за кредитним договором. Метою укладення цього договору є отримання первісним кредитором коштів. Отже за своєю правовою природою спірний договір є договором купівлі-продажу майнового права, укладеним первісним кредитором для отримання грошових коштів, тому такий правочин не може бути віднесений до договорів факторингу, що спростовує доводи позивача за первісним позовом в цій справі.

Надаючи оцінку доводам зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 щодо визнання недійсності оспорюваного договору про відступлення права вимоги від 17.12.2012, в частині відступлення прав вимоги за договором про іпотечний кредит №04-2.1/640 від 06.08.2007, суд зауважує, що позивачем за зустрічним позовом не доведено наявність в ньому ознак факторингу, оскільки не доведено наявності мети в наданні фактором (новим кредитором) й отриманні клієнтом фінансової послуги; оспорюваний договір не передбачає оплату клієнтом наданої фактором (новим кредитором) фінансової послуги; в договорі не зазначено, що саме є винагородою фактора (нового кредитора).

Окрім того, із змісту оспорюваного договору відступлення права вимоги від 17.12.2012 вбачається, що у даному договорі встановлено всі істотні умови для такого виду договору відповідно до вимог чинного законодавства та інших нормативно-правових актів, воля сторін правочину була спрямована на реальне настання правових наслідків, що обумовлені договорами.

Посилання на те, що ні у ПАТ «Акціонерного комерційного промислово-інвестиційного банку», ні у ПАТ «Альфа-Банк» не було права на укладення договору про відступлення права вимоги у зв`язку із відсутністю відповідної ліцензії на здійснення фінансових послуг є безпідставними та спростовуються положенням Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», згідно з яким самі по собі операції за договором факторингу не є валютними операціями, адже не пов`язані з переходом права власності на валютні цінності чи користування ними або використання у будь-який спосіб. Право вимоги заборгованості за кредитним договором як предмет договору факторингу не є валютною операцією, а тому відсутність у сторони договору ліцензії на здійснення валютних операцій не має правового значення для укладення договору факторингу кредитної заборгованості за валютним кредитним договором.

Також, неповідомлення боржника про нового кредитора лише свідчить про неналежне виконання Договору про іпотечний кредит та Договору про відступлення прав вимоги, що може тягнути певні наслідки. Проте порушення умов договору жодним чином не може тягнути як наслідок його недійсність.

Зі змісту статей 516, 517 ЦК України також слідує, що за загальним правилом наслідком неповідомлення боржника про нового кредитора є його право не виконувати свого обов`язку новому кредитору, та виконати обов`язок первісному кредитору. Тобто, вказаними нормами також не передбачена недійсність договору про відступлення права вимоги.

Разом з тим, суд приймає до уваги те, що після укладення вищевказаного договору відступлення права вимоги, ОСОБА_1 сплачувала кошти на погашення кредиту на рахунок позивача за первісним позовом, що вказує на її обізнаність про зміну кредитора.

За таких обставин суд робить висновок про відсутність правових підстав для визнання в судовому порядку частково недійсним даного договору, оскільки судом не встановлено ознак фінансування під відступлення права вимоги (факторингу) в укладеному договорі про відступлення прав вимоги від 17.12.2012.

Таким чином, в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 необхідно відмовити.

При вирішенні справи у цій частині суд також враховує постанову ВП ВС від 8 червня 2021 року у справі № 346/1305/19.

Враховуючи те, що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 , не розглядається по суті заява представника відповідача за зустрічним позовом про застосування строку позовної давності, яка була подана 23.05.2016 (т.1, а.с.186-187).

Щодо позовної вимоги АТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованість, суд зазначає наступне.

Встановлено, що 06.08.2007 між ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» в особі філії «Відділення Промінвестбанку в м.Ладижин Вінницької області» та ОСОБА_1 був укладений Договір про іпотечний кредит №04-2.1/640, відповідно до якого Банк надав Позичальнику кредит у сумі 110500,00 доларів США для придбання нерухомості у власність, а саме: двохкімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 , на умовах, передбачених цим договором (т.1, а.с.14-21).

Згідно п.2.2. договору, за користування кредитом встановлюється процентна ставка в розмірі 10,5% річних. Розмір реальної відсоткової ставки відповідно до постанови НБУ №168 від 10.05.2007 року наведений у Додатку №2, який є невід`ємною частиною даного договору та становить 12,63%.

Пунктом 2.4 договору про іпотечний кредит визначено, що погашення кредиту та процентів за ним здійснюється позичальником щомісячно у відповідності до графіку (Додаток №1), який є невід`ємною частиною даного договору.

Відповідно до вимог п.3.1. договору, банк надає позичальнику кредит одноразово в повному обсязі шляхом перерахування коштів безпосередньо з позичкового рахунку № НОМЕР_1 позичальника відкритого банком, на рахунок № НОМЕР_2 в філії «Відділення Промінвестбанку в м.Ладижин Вінницької області», код банку 302485, для отримання готівкою: сторони домовились, що кредит буде надано одноразово не пізніше 5-ти банківських днів з дати підписання кредитного договору.

Нарахування банком процентів за користування кредитом починається з дати його видачі готівкою позичальнику (або перерахування коштів) безпосередньо з позичкового рахунку по день повного погашення кредиту на суму щоденного залишку заборгованості за кредитом. При розрахунку процентів використовується метод «факт/факт», виходячи з фактичної кількості днів у місяці та у році (п.3.2 Договору).

У випадку порушення позичальником строку погашення одержаного ним кредит, проценти нараховуються відповідно до п.3.3 цього договору.

Окрім того, за обслуговування кредитної заборгованості банк встановлює щомісячну комісійну винагороду в розмірі 0,01 % від ліміту кредитування або 55.80 грн., які підлягають сплаті позичальником (п.3.4 договору).

Відповідно до п. п. 5.2.1 договору про іпотечний кредит, позичальник зобов`язаний використати кредит за цільовим призначенням і погасити заборгованість по кредиту та процентам перед банком відповідно до розробленого графіку погашення (додаток №1 до договору).

Згідно п. п. 5.3.2 Кредитного договору, банк має право вимагати від позичальника (незалежно від настання кінцевого терміну погашення кредиту) сплати у повному обсязі заборгованості за кредитом та/або процентами за користування ним, суму неустойки і збитків передбачених цим договором у випадках, які визначаються згідно з цим договором істотними та можуть негативно вплинути на стан кредитної заборгованості позичальника.

Відповідно до п.6.4 кредитного договору, за несвоєчасну сплату сум кредиту та/або процентів за користування кредитом Позичальник сплачує банку пеню, яка обчислюється від суми простроченого платежу, у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діє у період прострочення, та нараховується за кожен день прострочення платежу.

У випадку порушення Позичальником строку погашення одержаного ним кредиту, він сплачує проценти в розмірі 20% річних від простроченої суми, згідно ч.2 ст.625 ЦК України (п.6.5).

Відповідно до п. 6.7 кредитного договору, за невиконання прийнятих на себе зобов`язань, передбачених п.п.5.2.3, 5.2.4, 5.2.5 та 5.2.6 цього договору, позичальник сплачує штраф у розмірі 15% від суми кредиту за кожний випадок невиконання.

Вищезазначений договір про іпотечний кредит №04-2.1/640 від 06.08.2007 містить підписи від імені представників сторін, підпис банку скріплено печаткою на кожній сторінці.

14.02.2011 між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ОСОБА_1 було підписано Договір про внесення змін та доповнень №1 до Договору про іпотечний кредит №04-2.1/640 від 06.08.2007 (т.1, а.с. 22). Його було укладено у зв`язку з припиненням діяльності філії «Відділення ПАТ Промінвестбанк в м.Ладижин Вінницької області», шляхом реорганізації у Ладижинське безбалансове відділення філії ПАТ «Промінвестбанк в м.Вінниця».

Також судом встановлено, що 17.12.2012 між Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» та Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» було укладено Договір відступлення прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» відступило ПАТ «Альфа-Банк» права вимоги до кредитних договорів укладених між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та фізичними особами (т.1, а.с.7-13, 78-101).

Відповідно до даного договору та чинного законодавства покупець - ПАТ «Альфа-Банк» набув усі права вимоги по відступленим Кредитним договорам включаючи сплату суми основного боргу, відсотків, комісій, нарахованих штрафних санкцій.

Згідно вищезазначеного Договору відбулося відступлення Права вимоги за Договором про іпотечний кредит №04-2.1/640 від 06.08.2007 р., що було укладено між ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та фізичною особою ОСОБА_1 , на користь ПАТ «Альфа-Банк».

Таким чином, на даний час усі права кредитора за вищевказаним Договором про іпотечний кредит належать ПАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк».

Під час розгляду справи встановлено, що кредитний договір містить інформацію про суму кредиту, мету кредиту, умови та порядок видачі, строк його повернення, погашення, розмір відсоткової ставки (річної), відповідальність сторін, він підписаний сторонами, сторони досягли домовленості з усіх істотних умов договору, на момент укладення договору позичальник не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним й відповідало їхній внутрішній волі.

Зобов`язання виникають з підстав, передбачених ст. 11 ЦК України, зокрема із договорів.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Отже, з моменту видачі, зарахування кредитних коштів у визначеному кредитним договором розмірі, банк вважається таким, що виконав свої зобов`язання за кредитним договором.

Однак, отримавши від банку кошти в кредит в порушення умов виконання договору про іпотечний кредит ОСОБА_1 свої зобов`язання з повернення кредиту і сплаті процентів за користування грошима належним чином не виконувала.

За розрахунком банку станом на 12.08.2015 ОСОБА_1 має заборгованість за кредитним договором в розмірі 62043,79 доларів США, яка складається з: заборгованості за кредитом в розмірі 60536,02 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку становить 1 293 748,57 грн., заборгованості по відсотках в розмірі 1398,41 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку становить 29 886,19 грн., заборгованість по комісії 5,24 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку становить 111,99 грн. та заборгованості по пені у розмірі 104,12 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку становить 2225,21 грн. (т.1, а.с.27).

Частиною 1 ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч.1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст. 530 ЦК України).

Судом встановлено, що наявний в матеріалах справи Додаток №1 до кредитного договору №04-2.1/640 від 06.08.2008 «Погашення кредиту ОСОБА_1 », містить залишок суми кредиту, місяць і рік погашення суми кредиту, щомісяця 460,42 доларів США (погашення суми кредиту), сума погашення процентів, загальна сума погашення за період з серпня 2007 року по серпень 2027 року 227834,09 дол. США (т.1, а. с. 17-19).

В Додатку №2 до вищезазначеного договору «Умови надання кредиту та розрахунок реальної вартості кредиту», вказано дати платежу, кількість днів, сума платежу та розрахунковий період, тощо (т.1, а.с.20,21).

Додаток №1 та Додаток №2 містять підписи від імені представників сторін. Підпис Банку скріплено печаткою.

Таким чином, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 перед підписанням договору про іпотечний кредит належно і у доступній формі ознайомилася з усіма його умовами, тарифами кредитора, вважала їх справедливими, адекватними, розумними і жодних заперечень не мала. Договір підписаний добровільно, волевиявлення позичальника було вільним, не під впливом помилки, тиску чи тяжких обставин, відповідало його внутрішній волі та намірам безумовного і реального виконання взятих на себе зобов`язань.

На момент укладення оспорюваного кредитного договору та протягом дії кредитного договору ОСОБА_1 не зверталася до банку із заявою про надання роз`яснень незрозумілих її умов договору, або за додатковою інформацією щодо умов кредитування, а також з пропозицією про внесення будь-яких змін до запропонованої редакції договору, тим самим фактично погодилася зі всіма умовами такого договору та додатками до нього.

ОСОБА_1 не визнає позовні вимоги банку з підстав того, що вона не була неналежно повідомленою про зміну кредитора за укладеним нею кредитним договором, а тому відповідачка має повне право не виконувати умови спірного договору.

Разом з тим, розрахунок заборгованості, який долучено до позовної заяви підтверджує, що відповідач ОСОБА_1 в добровільному порядку, починаючи з 01.01.2013, тобто після відступлення прав вимоги до нового кредитора, а саме ПАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», сплачувала іпотечний кредит. Останній платіж нею було здійснено 21.07.2015 (т.1, а.с.27).

Таким чином, уклавши 06.08.2007 договір про іпотечний кредит та отримавши грошові кошти на умовах повернення, строковості та платності, відповідач порушила зобов`язання, що призвело до виникнення заборгованості.

На виконання вимог ухвали суду від 07.06.2017 по даній справі було проведено судово-економічну експертизу. На вирішення експерта поставлено наступне питання: Чи підтверджується документально заборгованість по сплаті тіла кредиту, відсотків за користуванням кредитом, комісії за обслуговування кредиту, пені за несвоєчасне погашення заборгованості, яка виникла у ОСОБА_1 станом на 12.08.2015 за Договором про іпотечний кредит №04-2.1/640 від 06.08.2007 року перед ПАТ «Альфа-Банк»?

У висновку експерта від 31.10.2018 №3983/17-21 (т.2, а.с. 231-261) зазначено, що в кредитній справі №04-2.1/640 від 06.08.2007, фізична особа ОСОБА_1 , наявний видатковий касовий ордер №1 від 06.08.2007 р., в якому вказано дебет рахунка № НОМЕР_1 , кредит рахунка НОМЕР_3 , призначення платежу видано кредит на придбання квартири ОСОБА_1 , згідно розпорядження відділу активів і пасивів від 06.08.2007 в сумі 110 500,00 доларів США, еквівалент у гривнях 558 025,00. Видатковий ордер містить підписи: отримувача, бухгалтера, контролера та касира (а.19 висновку).

Також, за результатами дослідження наведених документів (платіжних доручень) та результатів дослідження заборгованості громадянки ОСОБА_1 за кредитним договором №04-2.1/640 від 06.08.2007, згідно договору відступлення прав вимоги б/н від 17.12.2012. ПАТ «Альфа-Банк» станом на 15.08.2015: залишок кредиту по графіку 66299,68 дол. США; погашено кредит за період з 17.12.2012 по 15.08.2015 на суму 20609,08 дол. США; основна непогашена строкова сума кредиту 59467,22 дол. США; сума нарахованих відсотків за період з 17.12.2012 по 15.08.2015 19024,01 дол. США; сума сплачених відсотків за період з 17.12.2012 по 15.08.2015 17923,81 дол. США; заборгованість по відсотках станом на 15.08.2015 р. складає 1100,20 дол. США, в тому числі прострочена в розмірі 843,59 дол. США при умові, що кошти оприбутковані на рахунок № НОМЕР_4 за 30.04.2013, НОМЕР_5 , НОМЕР_6 в сумі 6332,66 дол. США.

Разом з тим, зазначено, що в матеріалах, наданих на дослідження, відсутні, та на клопотання експерта не надано розрахунки нарахування пені, пеня нараховується у доларах, а також на перераховані кошти за період з 11.01.2013 по 20.07.2015, згідно платіжних доручень за мінусом комісії було придбано валюти в сумі 32200,23 дол. США, а за цей період лише по цих датах оприбутковано коштів на рахунок № НОМЕР_7 в сумі 31081,00 дол. США, розбіжності складають 1119,23 дол. США, пеня в сумі 104,12 дол. США документально не підтверджена.

Таким чином, за результатами дослідження заборгованості по сплаті тіла кредиту, відсотків за користування кредитом, комісії за обслуговування кредиту, пені за несвоєчасне погашення заборгованості, яка виникла у ОСОБА_1 станом на 12.08.2015 за договором про іпотечний кредит №04-2.1/640 від 06.08.2007 перед ПАТ «Альфа-Банк» документально не підтверджується.

При цьому, відповідно до ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили та оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивовано в судовому рішенні.

Частинами 1 та 2 ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, з урахуванням наведених норм закону, вищевказаний висновок судово-економічної експертизи не спростовує як факт отримання позичальником кредитних коштів, так і наявності утвореної заборгованості у зв`язку із неналежним виконанням зобов`язань за кредитним договором.

Як вбачається з матеріалів справи позичальник не довів належного повернення кредитних коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Згідно зі статтею 1049 ЦПК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 1 статті 1050 ЦК України визначено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Окрім того, договором про іпотечний кредит №04-2.1/640 від 06.08.2007, а саме п.5.3.2 передбачено, що банк має право вимагати від позичальника (незалежно від настання кінцевого терміну погашення кредиту) сплатити у повному обсязі заборгованість за кредитом та/або процентами за користування ним, суму неустойки і збитків, передбачених цим договором, у випадках, які визначаються згідно з цим договором істотними та можуть негативно вплинути на стан кредитної заборгованості позичальника.

Таким чином, ПАТ«Альфа-Банк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк» скористалося своїм правом та звернулося до суду з вимогою про дострокове погашення заборгованості у зв`язку з неналежним виконанням умов іпотечного договору.

Так, в судовому засіданні було досліджено Додаток №1 до кредитного договору №04-2.1/640 від 06.08.2008 «Погашення кредиту ОСОБА_1 », в якому зазначено залишок суми кредиту, місяць і рік погашення суми кредиту. Щомісячний розмір - 460,42 доларів США (погашення суми кредиту), сума погашення процентів, загальна сума погашення за період з серпня 2007 року по серпень 2027 року 227834,09 дол. США; Додаток №2 до вищезазначеного договору «Умови надання кредиту та розрахунок реальної вартості кредиту», вказано дати платежу, кількість днів, сума платежу та розрахунковий період, тощо.

Також було досліджено кредитну справу №04-12, в якій наявний видатковий касовий ордер №1 від 06.08.2007, в якому вказано дебет рахунка № НОМЕР_1 , кредит рахунка НОМЕР_3 , призначення платежу видано кредит на придбання квартири ОСОБА_1 , згідно розпорядження відділу активів і пасивів від 06.08.2007 в сумі 110 500,00 доларів США, еквівалент у гривнях 558 025,00. Видатковий ордер містить підписи: отримувача, бухгалтера, контролера та касира, що свідчить про те, що відповідач отримала кредит у визначеному розмірі, а отже повинна була виконувати умови договору.

Досліджуючи виписки по рахунках (надані для проведення експертизи та містяться в конверті №2) та копії прибуткових касових ордерів, які містяться в матеріалах справи, та які також були надані експерту для проведення експертизи, встановлено, що ОСОБА_1 не в повній мірі сплачувала кредит, згідно вимог Додатку до договору. Для прикладу, у квітні 2010 року вона повинна була сплатити 460,42 доларів США в рахунок погашення суми кредиту, однак 29.04.2010 через касу було внесено останньою 246,36 доларів США (призначення платежу погашення кредиту). 24.12.2010 було внесено 10,93 доларів США (погашення кредиту) та 769,86 доларів США (погашення відсотків), однак мала сплатити, згідно Додатку №1, 460,42 доларів США та відповідно 809,76 доларів США.

Заборгованість зі сплати кредиту, відсотків та пені також прослідковується із розрахунку заборгованості.

В обґрунтування своїх доводів представник ОСОБА_1 , адвокат Калинчук А.С., вказує на те, що розрахунок заборгованості та виписки по рахунках за кредитним договором не відповідають вимогам первинних документів, а відтак не можуть бути доказами безспірності заборгованості та її розміру.

Суд критично оцінює позицію адвоката, з огляду на наступне.

За аналізу положень ч. 1 ст. 76, ст. 80, ч. 1 ст. 81 ЦПК України випливає те, що належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

У даній справі банк на підтвердження наявності заборгованості та її розміру подав до суду розрахунок заборгованості по кредитному договору, виписки по рахунках, платіжні доручення.

Згідно з положеннями ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Разом з тим, відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (в редакції, чинній на час звернення до суду з позовною заявою, втрата чинності 07.07.2018), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Отже виписки по кредитному договору можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника, розрахунок заборгованості та платіжні доручення є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто, останні можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.

Таким чином, надані банком докази, яким суд дає оцінку у сукупності з іншими зібраними у справі доказами, підтверджують обставини видачі кредиту та його розміру, а також заборгованість по кредиту, розмір якої відображено у детальному розрахунку та не спростовано будь-яким контррозрахунком відповідача ОСОБА_1 .

Суд також критично оцінює посилання адвоката Калинчук А.С. на те, що ОСОБА_1 відсутня в реєстрі боржників, та зазначає, що наявність чи відсутність відповідача у певному реєстрі не спростовує наявності заборгованості останньої перед банком.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За правилами ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків (термінів), зокрема щодо сплати кредиту і процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Згідно зі статтею 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Відповідно до частин першої та шостої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідач ОСОБА_1 не надала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за іпотечним кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором. Таким чином, у порушення умов кредитного договору, а також ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України, відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Однак, згідно із п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 року, статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Судом встановлено, що відповідач не виконувала взятих на себе зобов`язань, порушувала вимоги умов кредитного договору, додатків до договору, тому на користь позивача підлягає стягненню сума заборгованості за договором про іпотечний кредит від 06.08.2007 в розмірі 62043,79 доларів США, що еквівалентно по курсу НБУ на 12.08.2015 1 325 971,96 грн.

Офіційний курс гривні до долара США станом на 12.08.2015 (дата здійснення розрахунку) становив 21,371550 грн. за 1 долар США.

Таким чином, з урахуванням наявних у справі письмових доказів та пояснень, наданих учасниками справи, суд дійшов висновку про доведеність факту отримання ОСОБА_1 кредитних коштів.

Натомість, якщо відповідач заперечує проти позову, то згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України саме на нього покладається обов`язок доводити такі заперечення відповідними доказами, чого ОСОБА_1 зроблено не було.

Разом з тим, 14.05.2019 від представника АТ «Альфа-Банк» надійшла уточнена позовна заява, в якій представник АТ «Альфа-Банк» просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за кредитним договором №04-2.1/640 від 06.08.2007, яка станом на 12.08.2015 становить 62 043,79 доларів США та складається із заборгованості: за кредитним договором 60536,02 доларів США, по відсотках 1398,41 доларів США, по комісії 5,24 доларів США, по пені 104,12 доларів США. Також просив стягнути судовий збір у розмірі 3654,0 грн. (т.3, а.с.29). Тобто позивач вирішив скористатися своїм правом та уточнити позовні вимоги, змінивши прохальну частину із стягнення заборгованості у гривневому еквіваленті на стягнення заборгованості у валютному еквіваленті, а саме у доларах США. Суд приймає до уваги, що уточнена позовна заява була прийнята до розгляду попереднім складом суду.

Таким чином, щодо валютного визначення заборгованості, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року №959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет №15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року №185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Декретом №15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Тобто, з аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Вказані висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №761/12665/14-ц (провадження №14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах №373/2054/16-ц (провадження №14-446цс18), №464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18) та №373/2054/16-ц (провадження №14-446цс18).

Разом з тим, суд не погоджується з тим, що нарахування та стягнення пені за невиконання умов договору повинно бути визначено у іноземні валюті, скільки пеня є неустойкою і має штрафний, а не компенсаційний характер, вона не входить до складу зобов`язання, її сплата та розмір визначені Законом України «Про захист прав споживачів» за неналежне надання виконавцем банківських послуг споживачеві, то нарахування та стягнення такої пені має бути здійснене в національній валюті України.

Тому, суд вважає за необхідне суму пені, яка зазначена у доларовому еквіваленті, визначити у гривнях, відповідно до курсу станом на 12.08.2015 (104,12 доларів США * 21,371550 грн. =2225,21 грн.)

Таким чином, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, то він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

За таких обставин суд дійшов висновку, що позовні вимоги ПАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», до ОСОБА_1 підлягають до задоволення.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; уразі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з задоволенням первісних позовних вимог у повному обсязі, стягненню з ОСОБА_1 на користь позивача ПАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк» підлягає судовий збір, сплачений в сумі 3654,00 грн. згідно меморіального ордеру №13385 від 28.08.2015 р.

Керуючись ст. ст. 259, 263-265,268,272,279 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , третя особа Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», про стягнення заборгованості за договором кредиту - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк» заборгованість за договором про іпотечний кредит №04-2.1/640 від 06.08.2007 р., яка станом на 12.08.2015 р. становить 61 939,67 доларів США та складається із заборгованості: за кредитним договором 60536,02 доларів США, по відсотках 1398,41 доларів США, по комісії 5,24 доларів США.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк» пеню у розмірі 2225 (дві тисячі двісті двадцять п`ять) грн. 21 коп. за договором про іпотечний кредит №04-2.1/640 від 06.08.2007 р.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк» судовий збір у розмірі 3654 (три тисячі шістсот п`ятсот чотири) грн.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» про визнання частково недійсним договору відступлення прав вимоги, відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом: Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк», , місцезнаходження: 03150, місто Київ, вулиця Велика Васильківська, 100.

Відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_8 , місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 .

Третя особа Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», адреса: 01001, м.Київ, провулок Шевченка, 12.

Повний текст рішення складено 07.09.2022 .

Суддя О.А. Натальчук