Справа № 758/6777/21 Головуючий 1 інстанція- Марфіна Н.В.
Проваження № 22-ц/824/8155/2022 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

09 вересня 2022 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії судів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Савченка С.І., суддів Ігнатченко Н.В., Мережко М.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Подільського районного суду м.Києва від 27 травня 2022 року у справі:

- за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Собі», Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ України», ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди;

- за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Товариство з обмеженою відповідальністю «Собі», Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ПЗУ України» про стягнення матеріальної шкоди,

в с т а н о в и в:

В провадженні Подільського районного суду м.Києва перебуває вказана цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Собі», ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ України», ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: ТОВ «Собі», ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ України» про стягнення матеріальної шкоди.

Провадження у справі відкрите ухвалою судді від 24 травня 2021 року.

27 травня 2022 року представник позивачаадвокат Письменна Н.В. подала до суду клопотання про про повернення цивільної справи на стадію підготовчого засідання та клопотання про поновлення процесуального строку і витребування доказів у вигляді договору купівлі-продажу автомобіля, пошкодженого у ДТП, доказів оплати за цим договором та акту приймання передачі такого автомобіля.

Ухвалою Подільського районного суду м.Києва від 27 травня 2022 року у задоволенні обох клопотань відмовлено.

Не погодившись із вказаною ухвалою, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Письменної Н.В. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду в частині відмови у поновленні строку для витребування доказів та направити справу в цій частині для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на її незаконність і необгрунтованість, порушення судом норм процесуального права.

Скарга мотивована хибністю висновків суду про відсутність поважних причин для

- 2 -

повновлення процесуальних строків щодо витребування договору купівлі-продажу належного відповідачу ТОВ «Собі» автомобіля, пошкодженого у ДТП. Судом не враховано, що позивач ОСОБА_1 не є стороною договору купівлі-продажу автомобіля йому не були відомі дата та місце укладання цього договору, його місцезнаходження. Суд не звернув увагу, що позивач вживав самостійних заходів для отримання цих доказів, а з огляду на відмову суду у долученні цих доказів до справи, виникла необхідність у їх витребуванні. При цьому у позивача не було можливості заявити клопотання про витребування такого договору у визначений законом строк, бо позивач не мав можливості ідентифікувати цей доказ, зокрема зазначити дату укладання договору та місце укладання цього договору, його номер та сторін, місцезнаходження, а висновки суду про те, що позивачу було відомо про укладання цього договору є хибними і не підтверджуються матеріалами справи. Вважає, що відмова у поновленні процесуального строку суперечить завданню цивільного судочинства та не відповідає конституційним принципам, які гарантують доступ до правосуддя, а також порушує право на належний судовий захист, гарантоване Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод та низкою рішень ЄСПЛ, які встановлюють, що обмеження права особи на доступ до суду може мати місце лише якщо таке не шкодить самій суті права.

Ухвала в частині відмови у задоволенні клопотання про про повернення цивільної справи на стадію підготовчого засідання не оскаржується і не є предметом апеляційного перегляду.

Відповідач ТОВ «Собі» в особі представника адвоката Каплі А.С. подав відзив на апеляційну скаргу, де вказав, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно відмовив у повноленні строку з огляду на його пропуск і відсутність поважних причин для його поновлення, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.

Інші учасникиі правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися. Копії ухвали про відкриття апеляційного провадження та копії апеляційної скарги з додатками 28 липня 2022 року направлені згідно ч.6 ст.128 ЦПК України на електронні адреси відповідачів та їх адвокатів, що стверджується повідомленням про її доставлення.

Згідно приписів ч.2 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції про відмову поновити або продовжити пропущений процесуальний строк (п.10 ч.1 ст.353 ЦПК) розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у поновлені процесуального строку, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що клопотання представника позивача про витребування доказів подане після закінчення встановленого законом процесуального строку та відсутністю поважних причин його пропуску.

При цьому суд виходив з того, що позивач був обізнаний про укладення договору купівлі-продажу належного йому автомобілявід 03 листопада 2018 року, оскільки комісіонер

- 3 -

ТОВ «Автоплюс К», який діяв на підставі укладеного з позивачем договору комісії від 03 листопада 2018 року, згідно ч.1 ст.1022 ЦК України після вчинення правочину повинен надати позивачу (комітентові) звіт і передати йому все одержане за договором комісії.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду, які є правильними та такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи і які встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до положень частин 2 та 3 ст.83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву на позов.

Згідно ч.1 ст.84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах 2 та 3 ст.83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

Строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом (ч.1 ст.120 ЦПК України).

Згідно ч.1 ст.126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Відповідно до ч.1 ст.127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Судом встановлено, що ухвалою судді Подільського районного суду м.Києва від 24 травня 2021 року відкрите провадження у даній справі та ухвалено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Предметом спору за позовом ОСОБА_1 та зустрічним позовом ОСОБА_2 є відшкодування матеріальної шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 07 березня 2018 року за участю належного позивачу автомобіля «Mercedes-Benz S» реєстраційний номер НОМЕР_1 під його керуванням та автомобіля «Volkswagen Jetta» реєстраційний номер НОМЕР_2 , належного ТОВ «Собі» під керуванням водія ОСОБА_2 з вини останнього.

Ухвалою Подільського районного суду м.Києва від 04 листопада 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті за правилами загального позовного провадження.

Ні при подачі позову, ані після отримання зустрічного позову, ані при проведенні підготовчого засідання і його закритті позивачем не було заявлено і не повідомлено суд про труднощі у отриманні доказів і необхідність їх витребування.

27 травня 2022 року позивач подав до суду клопотання про про повернення цивільної справи на стадію підготовчого засідання та клопотання про поновлення процесуального строку і витребування доказіву вигляді договору купівлі-продажу від 03 листопада 2018 року щодо відчуження належного позивачу автомобіля «Mercedes-Benz S» реєстраційний номер НОМЕР_1 , пошкодженого у ДТП, доказів оплати за цим договором та акту приймання-передачі такого автомобіля. Обидва клопотання мотивовані тим, що у відзиві на позов відповідача ТОВ «Собі» зазначено про те, що якщо пошкоджений автомобіль залишився у власності позивача, а відтак розмір відшкодування розраховується як різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди. Внаслідок дослідження цього питання представник позивача дізналась про вартість спірного автомобіля, який був

- 4 -

проданий на підставі договору купівлі-продажу від 03 листопада 2018 року, про який дізналась 01 грудня 2021 року. Клопотання про витребування такого договору не могло бути заявлено на стадії підготовчого засідання через неможливість ідентифікувати такий. У зв`язку із цим, просить клопотання задовольнити.

Також судом встановлено, що клопотання представника позивача про витребування доказів подане після закінчення встановленого законом процесуального строку та відсутністю поважних причин його пропуску.

За таких обставин суд вірно відмовив у поновленні строку для витребування доказів.

Доводи апеляційної скарги щодо хибності висновків суду про відсутність поважних причин для поновлення процесуальних строків щодо витребування договору купівлі-продажу належного позивачу автомобіля, зокрема неврахування судом того факту, що позивач ОСОБА_1 не є стороною договору купівлі-продажу автомобіля і не мав можливості ідентифікувати цей доказ, зокрема зазначити дату укладання договору та місце укладання цього договору, його номер та сторін, місцезнаходження, а висновки суду про те, що позивачу було відомо про укладання цього договору не підтверджені матеріалами справи, колегія суддів відхиляє як необгрунтовані.

З матеріалів справи вбачається, що 03 листопада 2018 року позивач уклав із ТОВ «Автоплюс К» договір комісії щодо продажу належного йому автомобіля «Mercedes-Benz S», який в цей же день, тобто 03 листопада 2018 року був проданий комісіонером ТОВ «Автоплюс К» на користь ОСОБА_3 .

Отже, судом незаперечно встановлено, що автомобіль був відчужений більш ніж за два з половиною роки до звернення ОСОБА_1 до суду, що у свою чергу очевидно та поза всяким розумним сумнівом свідчить про обізнаність останнього про продаж автомолбіля.

Суд першої інстанції вірно виходив із обізнаності позивача про укладення договору купівлі-продажу належного йому автомобіля від 03 листопада 2018 року, оскільки комісіонер ТОВ «Автоплюс К», який діяв на підставі укладеного з позивачем договору комісії від 03 листопада 2018 року, згідно ч.1 ст.1022 ЦК України після вчинення правочину повинен надати позивачу (комітентові) звіт і передати йому все одержане за договором комісії.

При цьому намагання представника позивача обумовити необхідність поновлення строків посиланням на те, що про наявність договору кіпівлі-продажу вона дізналася лише 01 грудня 2021 року не мають правового значення, оскільки позивачем у справі є ОСОБА_1 і спір стосується саме його прав і обов`язків, в тому числі належного виконання саме ним процесуальних обов`язків як позивача, а не прав та обов`язків його представника, які є повністю похідними від прав та обов`язків позивача.

Апеляційний суд враховує встановлену цивільним законодавством презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту необізнаності про стан своїх майнових прав покладається на цю особу. Отже, в даній справі саме позивач мав довести суду, що після укладення договору комісії 03 листопада 2018 року та продажу автомобіля в цей же день, і до моменту зверення до суду у травні 2021 року, тобто протягом двох з половиною років він не був обізнаний та не цікавився чи продано його автомобіль, якщо продано то чому не передані йому кошти, якщо не продано, то з яких причин. Доказів про те, позивач вживав усіх заходів для з`ясування наведених обстаивн, проте не зміг цього зробити, позивачем не надано. За таких обставин суд першої інстанції прийшов до вірних висновків про обізнаність позивача щодо продажу належного йому автмообіля за два з половиною роки до моменту звернення з позовом до суду.

Згідно ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не звернув увагу, що позивач вживав самостійних заходів для отримання цих доказів, а з огляду на відмову суду у долученні цих доказів до справи, виникла необхідність у їх витребуванні на підставі ст.84 ЦПК України

- 5 -

безпідставні та суперечать змісту даної норми.

Зокрема, відповідно до приписів ч.1 ст.84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

За змістом даної норми процесуальний механізм витребування доказів призначений для того, щоб за сприяння суду залучити до справи ті докази, які сторона не має змоги самостійно отримати та надати до суду.

У даній справі встановлено, що предметом витребування є матеріали договору купівлі-продажу автомобіля «Mercedes-Benz S» реєстраційний номер НОМЕР_1 , власником якого є позивач, і від імені якого цей автомобіль відчужено 03 листопада 2018 року комісіонером ТОВ «Автоплюс К» за договором купівлі-продажу.

Отже, позивач має повне право на отримання усіх матеріалів такого договору чи їх копій як від комісіонера ТОВ «Автоплюс К», так і від будь-якого сервісного центру МВС України, де такий договір укладено. Посилаючись на необхідність витребування вказаного договору та документів, пов`язаних з його укладанням, позивач не аргументував у контексті положень ст.84 ЦПК України у чому полягає неможливість самостійного отримання ним такого доказу, зокрема чи звертався він із відповідними запитами для його отримання і до якої саме особи, чи відмовлено йому у наданні договору і які причини такої відмови.

При цьому апеляційний суд звертає увагу, що суд не вправі підміняти сторону в частині її обов`язків подання доказів і збирати чи отримувати докази на користь однієї із сторін без достатніх правових підстав, що прямо зазначено у ч.2 ст.13 ЦПК України, згідно якої збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду.

Протилежне очевидно та поза всяким розумним сумнівом буде порушувати фундаментальні принципи цивільного судочинства, а саме: змагальності та рівності учасників судового процесу.

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (п.26 рішення ЄСПЛ від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України»).

Це по-перше.

По-друге, з матеріалів справи вбачається, що доказ у вигляді договору купівлі-продажу автомобіля «Mercedes-Benz S» реєстраційний номер НОМЕР_1 отримано позивачем і він 26 січня 2022 року подавав до суду клопотання про приєднання цього доказу, яке ухвалою суду від 01 лютого 2022 року залишено без розгляду з огляду на порушення позивачем строків подання доказів.

А відтак, апеляційний суд погоджується із доводами відзиву на апеляційну скаргу відповідача про те, що, заявляючи клопотання про витребування доказів в порядку ст.84 ЦПК України, позивач фактично за допомогою процесуальних механізмів намагається залучити до матеріалів справи доказ, у приєднанні якого судом вже відмовлено, тобто діє всупереч ухвалі суду, що у свою чергу може свідчити про недобросовісне користуванням процесуальними правами, що суперечить ст.44 ЦПК України.

Отже, відмова у поновленні строку є обгрунтованою і сприяє юридичній визначеності і не породжує сподівання (очікування) сторони щодо можливості приєднання доказів, які у неї вже маються, у інший процесуальний спосіб.

Доводи апеляційної скарги про те, що відмова у поновленні процесуального строку суперечить завданню цивільного судочинства та не відповідає конституційним принципам, які гарантують доступ до правосуддя, а також порушує право на належний судовий захист, гарантоване Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод та низкою

- 6 -

рішень ЄСПЛ, які встановлюють, що обмеження права особи на доступ до суду може мати місце лише якщо таке не шкодить самій суті права, колегія суддів вважає необгрунтованими.

Відхиляючи дані доводи, відповідно до приписів ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ч.4 ст.10 ЦПК України апеляційний суд застосовує Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і практику Європейського суду з прав людини як джерела права.

Так згідно п.1 ст.6 Конвенції кожен має право на справедливий … розгляд його справи упродовж розумного строку … судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Право на справедливий судовий розгляд, закріплене в п.1 ст.6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя. При цьому Україна, як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Водночас ЄСПЛ у своїх рішеннях, здійснюючи тлумачення положень Конвенції, неодноразово наголошував, що право на доступ до правосуддя, закріплене у ст.6 Конвенції, не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути розумний ступінь пропорційності між застосованими засобами та поставленою метою (рішення від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ашінгдейн проти Великої Британії», рішення від 30 травня 2013 року у справі «Наталія Михайленко проти України»).

Вирішення питання щодо поновлення строку перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (п.27 рішення ЄСПЛ від 26 квітня 2007 року у справі «Олександр Шевченко проти України», рішення ЄСПЛ від 14 жовтня 2003 року «Трух проти України»).

Поновлення процесуального строку зі спливом встановленого строку та за підстав, які не видаються переконливими, буде порушувати законні права та інтереси сторін і суперечити принципам рівності сторні та юридичної визначеності (рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України», п. 53 рішення ЄСПЛ від 29 жовтня 2015 року у справі «Устименко проти України»).

Аналіз наведених рішень ЄСПЛ свідчить про те, що п.1 ст.6 Конвенції гарантує справедливий судовий розгляд не тільки позивачу, а й іншій стороні - відповідачу, в тому числі при вирішенні питання про поновлення строків для вчинення процесуальних дій, які мають грунтуватися на законі.

Судом встановлено, що позивач просить поновити встановлений законом строк для витребування доказів в порядку ст.84 ЦПК України, які у нього вже маються і у приєднанні яких судом відмовлено, що виключає застосування процесуального механізму, встановленого ст.84 ЦПК України та у свою чергу свідчить про необгрунтованість клопотання і відсутність порушення прав позивача.

Окрім того судом встановлено, що про наявність договору був обізнаний.

За таких обставин відмова суду у поновленні строку витребування доказів, грунтується на законі та переслідує легітимну мету, а також має розумний ступінь пропорційності між застосованими засобами і поставленою метою та не суперечитьпринципу юридичної визначеності.

Це ж стосується посилань позивача на порушення його права на доступ до суду,

- 7 -

оскільки у випадку незгоди із судовим рішенгнням позивач вправі включити заперечення проти ухвал, які не підлягають окремому оскарженню до апеляційнйої скарги на судове рішення, зокрема заперечення проти узхзвали суду щодо відмови у приєднянні даних доказів у вигляді договору кіпівля продажу.

Даючи оцінку доводам учасників, викладеним у апеляційній скарзі і відзиві на апеляційну скаргу, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування є достатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції в оскаржуваній частині відповідає обставинам справи, ухвалена з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасована з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Згідно п.2 ч.1 ст.389 ЦПК України ухвали суду першої інстанції про відмову поновити або продовжити пропущений процесуальний строк після їх перегляду в апеляційному порядку та постанови апеляційних судів за результатами такого перегляду касаційному оскарженню не підлягають.

Керуючись ст.ст.259, 374, 379, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

УхвалуПодільського районного суду м.Києва від 27 травня 2022 року в частині відмови у поновленні процесуального строку залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає згідно п.2 ч.1 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: