справа № 570/906/21
провадження № 2/570/88/2022
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

01 вересня 2022 року

Рівненський районний суд Рівненської області

в особі судді Кушнір Н.В.,

з участю секретаря судового засідання Новоселецької М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в приміщенні Рівненського районного суду Рівненської області /м.Рівне, вул.C.Петлюри, 10/ цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним,

в с т а н о в и в:

покликаючись на неможливість отримання спадщини після смерті ОСОБА_3 , позивач у поданій до суду 01 березня 2021 року позовній заяві, вимоги по якій уточнені у заяві від 15 березня 2021 року, просить визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом на користь ОСОБА_2 , видане на спадкове майно ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідчене приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Сохацьким І.С. у спадковій справі №8/2020.

У відзиві представник відповідача адвокат Роман Оспанов просить відмовити у позові, оскільки позивачем не доведено, що матеріали справи містять докази та обгрунтування, що свідчили б про протиправний характер будь-чиїх дій у складанні та посвідченні заповіту ОСОБА_3 і відсутність у відповідача права на спадкування після її смерті.

По суті спору стверджує, що, зі слів відповідача, спадкодавець була тіткою його бабусі ОСОБА_4 . З 2010 року спадкодавець звернулася до його бабусі з проханням про допомогу і весь час до її смерті протягом 10 років його бабуся та він допомагали спадкодавцю: прибирали, готували їсти, привозили продукти, возили до лікаря і т.п., між ним склалися приязні відносини. В 2013 році спадкодавець, перебуваючи при здоровому глузді та ясній памяті, діючи добровільно, без будь-якого примусу склала заповіт на його користь.

У письмових поясненнях представник відповідача адвокат Левченко К.В. просить у позові відмовити та надала аналогічні у відзиві пояснення.

Додатково стверджує, що висновок експерта дозволяє зробити єдиний висновок про відмову в позові, оскільки беззаперечно доведено, що оспорюваний заповіт складено заповідачем.

Сторін відповідно до ст.128-130 ЦПК України належним чином повідомлено про дату, час і місце розгляду справи.

У поданій до суду заяві позивач просить справу слухати у його відсутність.

Представник відповідача адвокат Левченко К.В. у поданій заяві просить справу розглянути без участі представника відповідача.

Враховуючи достатність матеріалів справи для прийняття рішення та доказів про правовідносини сторін, відсутність необхідності заслуховувати їх особисті пояснення з приводу спору, суд, беручи до уваги встановлені строки розгляду цивільних справ, думку сторін, дійшов висновку про можливість розглянути справу у їх відсутність та у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, вважаючи їх достатніми для винесення рішення, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов таких висновків.

Вимоги ст.264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Сторони скористалися правовою допомогою.

Як встановлено судом, ІНФОРМАЦІЯ_1 померла рідна сестра позивача ОСОБА_5 . Вона проживала по АДРЕСА_1 .

Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді будинковолодіння за вказаною адресою.

06 листопада 2013 року спадкоємець склав заповіт на все своє майно на користь відповідача. Даний заповіт посвідчений секретарем Клеванської селищної ради Рівненського району Рівненської області Лекай Г.С.

03 липня 2020 року приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Сохацьким Ігорем Семеновичем за заявою ОСОБА_2 заведена спадкова справа до майна померлої №8/2020.

01 вересня 2020 року позивач подав заяву про прийняття спадщини після смерті своєї рідної сестри ОСОБА_3 , що прийнята нотаріусом, який письмово повідомив позивача, що видати йому свідоцтво про право на спадщину за законом немає правових підстав, оскільки померла під час життя заповіла все своє майно відповідачу.

24 грудня 2020 року відповідачу видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок по АДРЕСА_1 та земельну ділянку для будівництва та його обслуговування як спадкоємцю по заповіту ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до висновку експерта №9941 від 14 червня 2022 року за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи заповіт від імені ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_2 від 06 листопада 2013 року, що посвідчений секретарем Клеванської селищної ради Рівненського району Рівненської області Лекай Г.С. та зареєстрований у реєстрі за №424, виконаний ОСОБА_3 .

До спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права.

Відповідно до ст.1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Заповіт як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Недійсним є заповіт: в якому волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; складений особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення. У відповідності з ч.3 ст.203 ЦК Кодексу волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі

Загальні вимоги до форми заповіту встановлені ст.1247 ЦК, а саме: письмова форма; нотаріальне посвідчення або посвідчення особами, уповноваженими на це законом (ст.1251, 1252 ЦК); зазначення у заповіті місця та часу його складання; підписання заповіту заповідачем.

За результатами аналізу встановлених обставин справи та вищенаведених правових норм можна дійти таких висновків.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.27 своєї постанови №7 від 30 травня 2008 року"Про судову практику у справах про спадкування» відповідно до ст.1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, тощо.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.п.4-8 своєї постанови від 06.11.2009 року №9 "Про судову практику у справах про визнанння правочинів недійсними", судам відповідно до ст.115 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (ч.1 ст.219, ч.1 ст.220, ч.1 ст.224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (ч.2 ст.222, ч.2 ст.223, ч.1 ст.225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Зважаючи, що законодавець визначив пріоритет спадкування за заповітом над спадкуванням за законом, зазначивши у ч.2 ст.1223 ЦК України, що спадкування за законом має місце лише у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також неохоплення заповітом усієї спадщини, та, враховуючи зміст заповіту, саме ОСОБА_2 є спадкоємцем всього належного ОСОБА_3 майна. Необізнаність позивача про наявність заповіту не впливає на права та обов"язки спадкоємців, що вказані у заповіті.

Суд погоджується із думкою сторони відповідача, що були дотриманні вимоги закону при складанні і посвідченні заповіту, оскільки заповіт складений у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання; перед підписом заповідача зазначено про те, що заповіт ним зачитано, посвідчений уповноваженою на те особою, волевиявлення заповідача було вільним та відповідало його внутрішній волі.

Є недоведеними вимоги позивача про недійсність заповіту через відсутність волевиявлення заповідача залишити все, належне йому майно, саме йому. Зазначені доводи ґрунтуються лише на поясненнях самого позивача та спростовуються поясненнями відповідача. Позивач будь-яких доказів того, що волевиявлення заповідача при складанні заповіту не було вільним, не надав, а тому суд вказаний довод не приймає до уваги. Ніхто не підтвердив факту відсутності волевиявлення спадкодавця на написання заповіту чи вчинення на нього тиску, отже в межах спірних правовідносин волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його внутрішній волі. Суд також приймає до уваги пояснення відповідача, відповідно до яких відповідач тривалий час фактично проживав в одному будинку із заповідачем, піклувався про нього, надавав їй допомогу, у зв`язку з чим у заповідача виникло бажання заповідати саме відповідачу належну їй власність. Доводи позивача про те, що заповідач обіцяла залишити йому все своє майно не зумовлює недійсність заповіту, оскільки це не вплинуло на волевиявлення заповідача.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що заповіт складений письмово, у встановленому порядку посвідчений уповноваженою особою органу місцевого самоврядування та зареєстрований в реєстрі, відповідно до ивсновку експерта виконаний заповідачем, тому дійшов висновку про недоведеність позивачем тієї обставини, що заповіт складено не заповідачем, отже підстави для встановлення його недійсним відповідно до ст.1257 ЦК України відсутні.

Зважаючи, що доводи позивача зводяться до необізнаності позивача з фактом наявності заповіту ОСОБА_3 на користь відповідача та очікувань позивача щодо отримання спадщини за законом, а матеріали справи не містять доказів на підтвердження обставин, викладених у позовній заяві, позовна заява є безпідставною та необгрунованою, що, як наслідок, є підставою для відмови у позові у повному обсязі.

Об`єктивних і переконливих доказів, які спростовували би заперечення відповідача, позивач не надав, а судом їх здобуто не було, що вказує на необґрунтованість позову.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п.6 ст.3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз.десятий п.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Відповідно до висновку, викладеного в постанові Верховного суду від 01.07.2020 у справі № 594/1216/15-ц, «Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (§ 23 рішення у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року № 63566/00).

При цьому Верховний Суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»)».

При вирішенні питання про розподіл судових витрат між сторонами суд виходить із положень ч.1 ст.141 ЦПК України, де зазначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв"язку з відмовою у позові понесені позивачем витрати залишаються на ньому.

На підставі наведенного, керуючись ст.263, 265 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

відмовити у цивільному позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним. .

Рішення може бути оскаржено до Рівненського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 / ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець с.Борове Рокитнівського району Рівненської області паспорт НОМЕР_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований по АДРЕСА_2 /.

Відповідач: ОСОБА_2 / ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженець с.Кисоричі Рокитнівського району Рівненської області, паспорт НОМЕР_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрований по АДРЕСА_3 /.

Суддя Кушнір Н.В.