Ухвала

12 вересня 2022 року

м. Київ

справа № 754/3300/19

провадження № 61-7225ск22

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Крата В. І. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на постанову Київського апеляційного суду від 29 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_3 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , державного реєстратора Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві Нілової Ангеліни Олександрівни, треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, Головне територіальне управління юстиції у місті Києві, Міністерство юстиції України, про захист права власності шляхом скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяження, скасування запису про право власності,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2019 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вказаним вище позовом у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 , у якому з урахуванням уточнених позовних вимог просила: визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора Управління державної реєстрації ГТУЮ у м. Києві Нілової А. О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 17 липня 2015 року за індексним номером 22947815, згідно з яким здійснено державну реєстрацію права власності на квартиру на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 ; скасувати запис про право власності № 10455974 від 08 липня 2015 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Реєстрі права власності на нерухоме майно, внесений на підставі рішення державного реєстратора Управління державної реєстрації ГТУЮ у м. Києві Нілової А. О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 17 липня 2015 року за індексним номером 22947815.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 26 травня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що за умовами договору іпотеки позивач надала свою згоду на позасудовий спосіб врегулювання питання щодо звернення стягнення на предмет іпотеки у разі неналежного виконання умов кредитного договору, про що міститься відповідне застереження за статтею 36 Закону України «Про іпотеку», яке передбачає перехід до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки в разі порушення кредитних зобов`язань. Неповнолітня ОСОБА_4 народилась після укладення договору іпотеки, а під час прийняття рішення про реєстрацію права власності на спірну квартиру за відповідачем на підставі цього договору права дитини порушені не були, оскільки вона не була власником цього житла та не користувалась нерухомістю, яка передавалася в іпотеку. Крім того, неповнолітня дитина після народження не була зареєстрована на постійне місце проживання за адресою предмета іпотеки, отже отримання дозволу на здійснення правочину та/або реєстраційної дії від служби у справах дітей не було потрібне, оскільки перереєстрація права власності на предмет іпотеки не призвела до зменшення чи обмеження існуючого права на користування вказаним житлом дитини.

Суд відхилив як необґрунтовані посилання позивача на неотримання нею вимоги про усунення порушень, адже матеріали реєстраційної справи містять копію такої вимоги від 17 березня 2015 року та копію повідомлення про вручення їй 23 березня 2015 року поштового відправлення. Сама ОСОБА_3 на вказану вимогу надала відповідь від 02 квітня 2015 року, а судовими рішеннями у адміністративній справі № 826/6081/16 встановлено факт отримання позивачем цієї вимоги 23 березня 2015 року.

Стосовно обґрунтувань позивачем вимог позову відсутністю доказів на підтвердження факту заборгованості за основним зобов`язанням та ненадання іпотекодержателем державному реєстратору звіту про оцінку предмета іпотеки суб`єкта оціночної діяльності, то суд дійшов висновку, що постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 31 травня 2017 року, яка набрала законної сили, встановлено зазначені обставини та зроблено висновок, що у державного реєстратора були відсутні підстави для відмови у державній реєстрації прав та їх обтяжень, передбачених статтею 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а тому його рішення від 17 липня 2015 року № 22947815 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень прийнято на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений законодавством України, яке було чинним на момент прийняття вказаного рішення.

Крім того, відмовляючи у задоволенні позову через необґрунтованість та безпідставність, суд вважав необхідним зазначити, що звертаючись до суду з вимогою про визнання протиправним і скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, позивач обрала неналежний спосіб захисту порушеного права, що є додатковою підставою для відмови в задоволенні її вимог в цій частині. При цьому спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно має розглядатися як спір, що пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно, тому позовні вимоги не можуть бути звернуті до державного реєстратора, яку позивач визначила відповідачем.

Додатковим рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 24 червня 2021 року вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Київського апеляційного суду від 29 червня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено, рішення Деснянського районного суду м. Києва від 26 травня 2021 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту державної реєстрації Міністерство юстиції України Нілової А. О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 17 липня 2015 року за індексним номером 22947815, відповідно до якого здійснено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 . У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.Вирішено питання про розподіл судових витрат.

При частковому задоволенні позову, урахувавши правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 23 січня 2019 року у справі № 306/1224/16-ц (провадження № 14-501цс18) та від 20 березня 2019 року у справі № 306/2053/16-ц (провадження № 14-22цс19), колегія суддів апеляційного суду зробила висновки, що під час здійснення державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за іпотекодержателем не враховано положення частини третьої статті 37 Закону України «Про іпотеку», оскільки така державна реєстрація була проведена за відсутності відомостей в реєстраційній справі про вартість предмета іпотеки, визначену на момент такого набуття, а також не доведено до відома іпотекодавця інформацію про вартість майна, за якою відбулося зарахування вимог кредитора. Наведене також повністю узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 18 травня 2022 року у справі № 487/5843/17 (провадження 61-5308св21), яка прийнята за схожих правовідносин, а суд касаційної інстанції погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про наявність підстав для скасування рішення державного реєстратора з огляду на неподання державному реєстратору документа про експертну оцінку предмета іпотеки для проведення державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем.

Апеляційний суд зазначив, що відмовляючи у задоволенні позову, районний суд вказав, що звертаючись до суду з вимогою про визнання протиправним і скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, позивач обрала неналежний спосіб захисту порушеного права, оскільки саме скасування запису про право власності є належним способом захисту прав та інтересів позивача, а рішення державного реєстратора із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. На момент ухвалення судом першої інстанції рішення про відмову у задоволенні позову про скасування запису про право власності відповідача такий спосіб захисту суперечив частині другій статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», тому правомірним та ефективним способом захисту права позивача, з урахуванням змін, внесених до Закону, є скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав та їх обтяження.

Таким чином рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту державної реєстрації Міністерство юстиції України Нілової А. О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 17 липня 2015 року за індексним номером 22947815, відповідно до якого здійснено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 є протиправним, а відтак підлягає скасуванню.

Задоволення цього позову в частині скасування державної реєстрації не призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки ОСОБА_1 , який скористався позасудовим способом звернення стягнення на предмет іпотеки, проте не подав звіт про експертну оцінку предмета іпотеки, повинен був знати про порушення процедури державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем, тому він не міг мати правомірних очікувань на набуття у власність спірного нерухомого майна.

Що стосується правомірності вирішення спору за позовом до державного реєстратора Управління державної реєстрації ГТУЮ у м. Києві Нілової А. О., то колегія суддів погодилась з висновком суду першої інстанції про те, що державний реєстратор не є належним відповідачем у справі, тому в цій частині вимог слід відмовити саме з наведеної підстави.

ОСОБА_1 29 липня 2022 року засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2 , на постанову Київського апеляційного суду від 29 червня 2022 року.

Ухвалою Верховного Суду від 08 серпня 2022 року касаційну скаргу залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків, а саме: вказати підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 ЦПК України підстави (підстав), обґрунтувати неправильне застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права і надати уточнену касаційну скаргу та її копії відповідно до кількості учасників справи.

У серпні 2022 року на виконання ухвали Верховного Суду від 08 серпня 2022 року ОСОБА_1 подав уточнену касаційну скаргу, у якій просить постанову суду апеляційної інстанції в частині задоволених позовних вимог і передати справу у цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Підставами, на яких подається уточнена касаційна скарга, особа, яка подала касаційну скаргу, зазначає пункти 1 та 2 частини другої статті 389 ЦПК України ( 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні). В уточненій касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права та, обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження судових рішень, передбачену пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного, зокрема, у постанові Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 199/8324/19.

Обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження судових рішень, передбачену пунктом 2 частини другої статті 389 ЦПК України, ОСОБА_1 посилається на необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 18 травня 2022 року у справі № 487/5843/17, мотивуючи тим, що положення частини третьої статті 37 Закону України «Про іпотеку» не передбачало станом на 2015 рік наявність відомостей в реєстраційній справі про вартість предмета іпотеки, визначену на момент такого набуття. Постанова Верховного Суду від 18 травня 2022 року у справі № 487/5843/17 не є релевантною до цієї справи, оскільки Верховний Суд у постанові застосував законодавство не в редакції, яка діяла на момент реєстрації права власності (2015 рік), а законодавство, яке діяло в редакціях після 01 січня 2016 року та застосував висновки Верховного суду у справах, у яких правовідносини не є подібними.

Касаційна скарга підлягає поверненню у цій частині з таких мотивів.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав). У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні. У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Тлумачення вказаних норм ЦПК України дозволяє зробити висновок, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених в пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, на підставі пункту 2 частини другої статті 389 ЦПК України, має бути в касаційній скарзі мотивовано необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Про повернення касаційної скарги постановляється ухвала (частина шоста статті 393 ЦПК України).

Аналіз уточненої касаційної скарги свідчить, що у ній відсутнє вмотивоване обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 18 травня 2022 року у справі № 487/5843/17. Сама по собі вказівка на необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах не свідчить про обґрунтування особою, яка подала касаційну скаргу, підстав касаційного оскарження та не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України). Тому ОСОБА_1 не виконано вимог ЦПК України при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктом 2 частини другої статті 389 ЦПК України, і згідно пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України, касаційна скарга у цій частині підлягає поверненню.

Окрім цього, оскаржену постанову Київського апеляційного суду ухвалено 29 червня 2022 року. Постанова Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 199/8324/19, на яку посилається у касаційній скарзі ОСОБА_1 , ухвалено та оприлюднено в Єдиному державному реєстрі судових рішень після ухвалення оскарженого судового рішення. Тому посилання на указану постанову Верховного Суду не може бути підставою касаційного оскарження судового рішення і згідно пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України, касаційна скарга у цій частині підлягає поверненню.

Керуючись статтями 260, 389, 392, 393, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на постанову Київського апеляційного суду від 29 червня 2022 року в частині посилання у касаційній скарзі на постанову Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 199/8324/19 та в частині підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 2 частини другої статті 389 ЦПК України повернути.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. І. Крат