справа № 357/571/20 головуючий у суді І інстанції Орєхов О.І.
провадження № 22-ц/824/7343/2022 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

07 вересня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Фінагеєва В.О. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 грудня 2021 року у справі за позовом Комунального підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківтепломережа» до ОСОБА_1 , третя особа - голова правління Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ЛЕВАН-70» Татарін Андрій Васильович, про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з централізованого опалення, заборгованості внаслідок інфляційних процесів та трьох відсотків річних, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2020 року КП БМР «Білоцерківтепломережа»звернувся до суду з позовом та з урахуванням уточнених позовних вимог просив стягнути з відповідача заборгованість за надані послуги централізованого опалення в розмірі - 36 103 грн. 51 коп. за період з 01 січня 2017 року по 01 травня 2020 року; заборгованість внаслідок інфляційних процесів у розмірі - 4 492 грн. 07 коп. та три відсотки річних у розмірі - 1 832 грн. 92 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, щозгідно особового рахунку № НОМЕР_1 відповідач за період з 01 січня 2017 року по 01 грудня 2019 року має заборгованість за послуги з централізованого опалення в розмірі 29 555 грн. 31 коп., яку необхідно стягнути за рішенням суду, оскільки відповідач добровільно борг не погашає. В листопаді 2018 року позивач звертався до ОСОБА_3 із претензією № 468 від 01 листопада 2018 року за адресою АДРЕСА_1 , про сплату в добровільному порядку суми заборгованості, але лист із повідомленням був повернутий працівниками пошти на адресу підприємства із зазначенням причини: за закінченням терміну зберігання. В подальшому позивачем було повторно направлено ОСОБА_3 претензію № 468 від 01 листопада 2018 року за місцем реєстрації відповідача по АДРЕСА_2 . Боржник 20 грудня 2018 року отримав претензію особисто, але заборгованість так і не сплатив. ОСОБА_3 були направлені ще ряд претензій за № 105 від 13 травня 2019 року та за № 177 від 20 грудня 2019 року, на які також не відредаговано. Своїми діями боржник порушив статті 525, 526 ЦК України.

Ухвалою суду від 15 вересня 2020 року замінено первісного відповідача ОСОБА_3 на належного відповідача ОСОБА_1

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 грудня 2021 року позов КП БМР «Білоцерківтепломережа» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача КП Білоцерківської міської ради «Білоцерківтепломережа» заборгованість в розмірі 32 905,26 гривень, інфляційні втрати в розмірі 3 930,74 грн. та три відсотки річних в сумі 1 578,66 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неправильне застосування норм матеріального права та порушенням норм процесуального права та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що в даній справі має місце спір про право бути звільненим від оплати за не отримані послуги, спір щодо реалізації права не підключення квартири до системи теплопостачання протягом відповідного періоду, отриманої відповідачем в непідключеному стані до системи централізованого теплопостачання будинку, у разі передання квартири від забудовника у непідключеному стані до даної системи централізованого теплопостачання багатоквартирного будинку та спір про право бути звільненим від оплати за нараховані позивачем обсяги теплової енергії в заявлених розмірах, які фактично відповідачу не надавалися, не отримувалися, а проходять лише стояки. Відповідач вказує на те, що квартира АДРЕСА_3 залишилася в непідключеному стані до централізованого теплопостачання будинку, послуги не отримувалися відповідачем протягом заявленого позивачем розрахункового періоду, квартира знаходилася в непридатному для проживання стані. При винесенні рішення, суд дійшов помилкового висновку про те, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично ними користувалися та встановив по суті факт користування відповідачем даними послугами, що не відповідає дійсності. Суд першої інстанції залишив поза увагою, що надані позивачем докази, на яких ґрунтується судове рішення, спірні між собою відомості, які в своїй сукупності не є достатніми, не підтверджують беззаперечно обставини, які суд вважав встановленими. Рішення суду прийняте за відсутності в матеріалах справи достатніх доказів, якими достовірно можливо було б підтвердити встановлені судом обставини, які засвідчували б факт відключення квартири саме відповідачем від мереж централізованого теплопостачання та доказів ненадання йому послуг з постачання тепла. В зв`язку з недоведеністю самовільного відключення квартири від централізованого теплопостачання відповідачем та наявністю в матеріалах справи доказів, якими спростовуються докази, на які посилається позивач, та наявністю доказів якими в своїй сукупності підтверджується факт не споживання послуг - підлягали застосуванню норми п. 9 ч. 29 Правил надання послуг з централізованого опалення, затверджених Постановою КМУ від 21 липня 2005 року №630. В іншому випадку, стягнення оплати за послуги, які фактично не надавалися, відповідачем не отримувалися - суперечитиме принципу справедливості. Також, загальний розмір заборгованості за заявлений позивачем розрахунковий період є необґрунтованим. Так, в матеріалах справи відсутні будь-які відомості про будь-які показники загального будинкового лічильника та про обсяги спожитої теплової енергії будинком. Крім того, всупереч вимог п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України розрахунковий період заборгованості та ціна позовних вимог до неналежного відповідача неодноразово позивачем збільшувалася під час розгляду справи та зменшувалася в день винесення рішення по справі. Також, процесуальні дії під час розгляду справи вчинялися представником позивача за відсутності належного підтвердження процесуальної дієздатності. Окрім цього, в порушення норм ч. 8 ст. 83, ст. 175, 177 ЦПК України позивачем з 20 січня 2020 року по 2021 рік долучалися до матеріалів справи нові доказі, без будь-яких клопотань про поновлення строку та без обґрунтування щодо неможливості вчасного подання позивачем нових доказів.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач вказує про те, що рішення суду першої інстанції прийнято з дотримання норм як матеріального так і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що згідно особового розрахунку №529-6 відповідач за період з 01 січня 2017 року по 01 грудня 2019 року має заборгованість за послуги з централізованого опалення в розмірі 29 555 грн. 31 коп. (а.с.3, т.1)

В листопаді 2018 року позивач звертався до ОСОБА_3 із претензією № 468 від 01 листопада 2018 року за адресою АДРЕСА_1 , про сплату в добровільному порядку суму заборгованості, але лист із повідомленням був повернутий працівниками пошти на адресу підприємства із зазначенням причини: за закінченням терміну зберігання (а.с. 5, т.1).

В подальшому позивачем було повторно направлено ОСОБА_3 претензію № 468 від 01 листопада 2018 року за місцем реєстрації відповідача по АДРЕСА_2 . Боржник 20 грудня 2018 року отримав претензію особисто, але заборгованість так і не сплатив (а.с.6, т.1).

ОСОБА_3 були направлені ще ряд претензій за №105 від 13 травня 2019 року та за №177 від 20 грудня 2019 року, на які також не відредаговано (а.с.7-8, т.1).

В ході розгляду справи судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_4 , що підтверджується наявною в матеріалах справи Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, дата та час формування 03.08.2020 року. Дата проведення державної реєстрації 21.02.2020 року ( а.с. 150-151 том 1 ).

Ухвалою суду від 15 вересня 2020 року замінено первісного відповідача ОСОБА_3 на належного відповідача ОСОБА_1 .

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_1 за період з 01 січня 2017 року по 01 лютого 2020 року є обґрунтованими та доведеними.

Апеляційний суд не погоджується по суті з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги з наступних підстав.

Згідно ст. 67 Житлового кодексу України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Згідно п. 35 Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 572 від 8 жовтня 1992 року власники, наймачі та орендарі жилих приміщень зобов`язані своєчасно вносити плату за обслуговування і ремонт будинку, плату за найм чи оренду квартири, комунальні та інші послуги.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, рішення суду першої інстанції переглядається в частині вимог щодо стягнення з відповідача заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води у період з 01 січня 2017 року по 01 лютого 2020 року.

Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції станом на 2004 рік) власник приміщення, будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд (далі - власник) - фізична або юридична особа, якій належить право володіння, користування та розпоряджання приміщенням, будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд, зареєстроване у встановленому законом порядку.

Споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

У відповідності до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до споживачів житлово-комунальних послуг відносяться індивідуальний та колективний споживачі.

Індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Зі змісту зазначених норм законодавства вбачається, що споживачем житлово-комунальних послуг може бути виключно власник квартири, або інша особа, яка за згодою власника користується квартирою та отримує житло-комунальні послуги.

Позивач, звертаючись до суду з позовом про стягнення заборгованості, зазначає, що він надає відповідачу ОСОБА_3 послуги з централізованого опалення.

У вересні 2020 року позивач звернувся до суду із заявою про заміну первісного відповідача належним відповідачем, вказуючи про те, що згідно з інформацією з Державного реєстру речових пара на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна по АДРЕСА_1 , власником є ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 15 вересня 2020 року замінено первісного відповідача ОСОБА_3 на належного відповідача ОСОБА_1 .

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що відповідно до Декларації про готовність об`єкта до експлуатації Будівництва групи житлових будинків з вбудованими офісними приміщеннями (ІІ черга будівництва) АДРЕСА_5 від 24 червня 2014 року, замовником якого було Приватне підприємство «Еркер», будівництво закінчено, а об`єкт готовий до експлуатації (а.с. 207-212, т.2).

Відповідно до договору купівлі-продажу майнових прав №529/РГ від 12 квітня 2011 року та акту прийому-передачі майнових прав №542/РГ від 14 квітня 2011 року Товариство з обмеженою відповідальністю «РОСТЦЕГЛА» передало, а ОСОБА_1 прийняв майнові права на квартиру АДРЕСА_4 (а.с. 203-205, т.2).

При цьому, поняття майнового права визначено статтею 3 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні". Відповідно до нього, майновими правами визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності , а також інші специфічні права та права вимоги.

Таким чином, договір про купівлю-продаж майнових прав не містить відомостей про набуття ОСОБА_1 права власності чи права користування на квартиру.

Зі змісту наданого суду договору купівлі-продажу майнових прав від 12 квітня 2011 року № 529/РГ (а.с. 203 т. 2) вбачається, що ОСОБА_1 придбав у ТОВ «Ростцегла» право набути у власність квартиру АДРЕСА_4 .

При цьому матеріали справи не містять жодного доказу належності майнових прав та яких саме прав на зазначену квартиру у ТОВ «Ростцегла», як і підстав набуття такого права зазначеною особою.

Набуття відповідачем зазначеного права свідчить лише про право зазначеної особи набути квартиру у власність у майбутньому і не тягне за собою виникнення у ОСОБА_1 ні права власності, ні права користування квартирою.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що до моменту реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_4 , а саме до 21 лютого 2020 року (а.с. 150-151, том 1), відповідач ОСОБА_1 не був ні власником, ні користувачем зазначеної квартири, а, відтак, відсутні підстави вважати його споживачем комунальних послуг в розумінні Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

В матеріалах справи міститься витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з якого вбачається, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_4 з 21 лютого 2020 року.

Отже, відповідач не був споживачем комунальних послуг у вказаний позивачем період, а саме з 01 січня 2017 року по 01 лютого 2020 року, оскільки власником квартири він став лише з 21 лютого 2020 року.

При цьому жодних доказів того, що ОСОБА_1 за згодою власника квартири користувався нею та отримував житлово-комунальні послуги у період, в який такі послуги надавалися, або ж відомостей про набуття права власності ОСОБА_1 раніше визначеної дати, позивачем суду надано не було.

Таким чином, вимоги позивача про стягнення заборгованості, яка була нарахована з 01 січня 2017 року по 01 лютого 2020 року, з неналежного відповідача ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції у силу вимог ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи з ухвалення нового рішення по суті вимог позивача.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з вимогами ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При подачі апеляційної скарги представник позивача ОСОБА_2 зазначала, що орієнтовний розмір судових витрат, які скаржник очікує понести у зв`язку з розглядом справи апеляційним судом становить 15 000 грн.

На підтвердження зазначеного представник позивача надала суду клопотання про долучення доказів понесених витрат. У поданому клопотанні представник позивача ОСОБА_2 вказує на те, що відповідач поніс витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000 грн. Так, до клопотання було додано, зокрема, розрахунок №2 витрат з надання правничої допомоги від 20 липня 2022 року та акт-прийому передачі послуг з надання правничої допомоги від 20 липня 2022 року. ОСОБА_2 представляє інтереси ОСОБА_1 на підставі ордеру та договору про надання правничої допомоги №0810/20/1ц від 08 жовтня 2020 року.

В п. 5.2 договору про надання правничої допомоги сторонами визначено, що вартість однієї години роботи адвоката або витраченого часу, що невід`ємно пов`язаний з підготовкою та написання необхідних процесуальних документів, вивчення матеріалів справи, проведення переговорів, складання необхідних заяв, клопотань тощо становить 1 000 грн.

У акті про приймання послуг зазначено, що відповідачу надано такі послуги як: вивчення/аналіз рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 грудня 2021 року по справі №357/571/20 (1 година, вартість - 1 000 грн.), аналіз законодавства з даної категорії справ (2 години, вартість - 2 000 грн.), написання апеляційної скарги (7 годин 30 хвилин, вартість 7 000 грн.). А всього 10 000 грн.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Заперечуючи проти клопотання про долучення доказів понесених відповідачем судових витрат, позивач вказує на недоведеність понесених відповідачем судових витрат, а також їх неспівмірність з складністю справи.

Колегія суддів погоджується з зазначеними доводами в частині що, такі витрати частково є не співмірними зі складністю справи, заявлена до стягнення сума є завищеною.

Зокрема, зазначена категорія справ не є складною, сума позову є невеликою, розгляд справи в суді апеляційної інстанції відбувався в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а, відтак, написання апеляційної скарги протягом 7 год. 30 хв. та вартість такої послуги у розмірі 7 000 грн. не є співмірною зі складністю справи. Тому апеляційний суд вважає за необхідне зменшити розмір заявленої до стягнення суми за підготовку апеляційної скарги з 7 000 грн. до 3 000 грн.

Отже, судові витрати, що підлягають стягненню з позивача на користь відповідача, складаються з витрат на професійну правничу допомогу, а саме: вивчення/аналіз рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 грудня 2021 року по справі №357/571/20 - 1 000 грн., аналіз законодавства з даної категорії справ - 2 000 грн., написання апеляційної скарги 3 000 грн. А всього 6 000 грн.

При подачі позовної заяви сплаті підлягав судовий збір у розмірі 1 921 грн. При подачі апеляційної скарги відповідач сплатив судовий збір в розмірі 2 881 грн. 50 коп. (1921*150%). Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги, сплачений відповідачем судовий збір підлягає стягненню на його користь з позивача у розмірі 2 881 грн. 50 коп.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , задовольнити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 грудня 2021 рокускасувати та прийняти постанову.

У задоволенні позову Комунального підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківтепломережа» до ОСОБА_1 , третя особа - голова правління Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ЛЕВАН-70» Татарін Андрій Васильович, про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з централізованого опалення, заборгованості внаслідок інфляційних процесів та трьох відсотків річних відмовити.

Стягнути з Комунального підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківтепломережа», місцезнаходження якого вул. Мережна, 3, в м. Біла Церква Київської області, ідентифікаційний код 04654336,на користь ОСОБА_1 , проживаючого поАДРЕСА_6 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 судовий збір у розмірі 2 881 (дві тисячі вісімсот вісімдесят одна) гривні 50 копійок.

Стягнути з Комунального підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківтепломережа», місцезнаходження якого вул. Мережна, 3, в м. Біла Церква Київської області, ідентифікаційний код 04654336,на користь ОСОБА_1 , проживаючого поАДРЕСА_6 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 витрати на правову допомогу у розмірі 6 000 (шість тисяч) гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Судді Фінагеєв В.О.

Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.