Справа №345/1584/22
Провадження № 2/345/636/2022
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

З А О Ч Н Е

19.09.2022 року м. Калуш

Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Онушканича В.В.

за участю секретаря судового засідання Бандури Г.М.,

розглянувши у заочному відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом. Свої вимоги мотивує наступним. 16.02.2022 року він позичив ОСОБА_2 114 000,00 грн. Факт позики був оформлений, шляхом укладання договору позики, який був нотаріально посвідчений. Згідно договору позики кошти повинні були повернуті до 10.05.2022 року.

Через декілька днів відповідач ОСОБА_2 звернувся до позивача, що йому необхідно ще позичити коштів. Тож 25.02.2022 року позивач позичив відповідачу ще 1800 доларів США. При позичанні цих коштів відповідач надав письмову розписку про суму позичених коштів, термін повернення позики. Згідно складеної розписки кошти мали бути повернуті до 10.04.2022 року.

Позивач зазначає, що час повернення коштів минув, а відповідач гроші не повертає та уникає спілкування із позивачем, відмовляється повертати кошти. Згідно договору позики відповідач зобов`язувався в разі прострочення повернення коштів сплатити проценти у розмірі 15% річних на всю суму за весь строк позики. Оскільки відповідачем прострочено термін повернення, окрім суми позики, він зобов`язаний повернути проценти у розмірі 17100,00 грн.

Щодо боргу у сумі 1800 доларів США, то позивач вказує, що у борговій розписці зобовязаня виражене у валюті - доларах США, а грошовий еквівалент, тобто сума коштів у національній валюті України не визначалась. Вказаним договором не встановлено іншого порядку повернення боргу та не передбачено його визначення в грошовому еквіваленті, тому правових підстав для перерахунку у гривні зазначеного боргу в розмірі 1800 доларів США за офіційним курсом НБУ не вбачається.

За таких обставин позивач змушений звернутися до суду та просить стягнути з відповідача на його користь борг в сумі 1800 доларів США та 114 000,00 грн., проценти в сумі 17100,00 грн., а також стягнути з відповідача судові витрати.

Позивач подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує та не заперечує щодо заочного розгляду справи.

Відповідач в судове засідання не з`явився з невідомих для суду причин, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся у передбаченому законом порядку, в тому числі, шляхом розміщення оголошення про виклик на офіційному веб-сайті судової влади України (а.с. 37). З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, вивчивши матеріали справи, вважає позов підставним та таким, що підлягає до часткового задоволення із наступних підстав.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Судом встановлено, що 16.02.2022 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики (а.с. 6), за умовами якого позичальник ОСОБА_2 отримав від позикодавця ОСОБА_1 , а позикодавець ОСОБА_1 передав у власність позичальникові ОСОБА_2 гроші в сумі 114 000,00 грн. В догові зазначено, що передачу грошей було здійснено до підписання цього договору. Відповідно до п.2б вказаного договору сторони узгодили, що остаточний розрахунок щодо повернення позики має бути здійснено не пізніше 10.05.2022 року.

Водночас, станом на дату розгляду справи, вказана сума позики не повернута.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

П.2г вищевказаного договору позики передбачено, що у випадку прострочення повернення грошей позичальник зобов`язується сплати проценти у розмірі 15% річних за всю суму за весь строк позики.

15 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 15, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Отже, за період з 11.05.2022 року по 19.09.2022 року загальна сума процентів становить 6184,00 грн. (114 000,00 грн. * 132 дні * 15% /100 /365).

Отже, з відповідача на користь позивача слід стягнути 114 000,00 грн. боргу та 6184,00 грн. процентів за договором позики від 16.02.2022 року.

Також 25.02.2022 року відповідач отримав від позивача позику в сумі 1800 доларів США, про що свідчить розписка, яка міститься в матеріалах справи.

В постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року, прийнятої за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах (справа № 6-63 цс 13), зазначено, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Як вбачається зі змісту розписки, ОСОБА_2 зобов`язався повернути борг до 10.04.2022року.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Оригінал розписки, яка міститься в матеріалах справи, свідчить про те, відповідач борг згідно розписки не повернув.

При цьому предметом договору позики, укладеного між сторонами і оформленого письмовою розпискою від 25.02.2022 року, є іноземна валюта - долари США .

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

У частині четвертій статті 5 Декрету № 15-93 наведено вичерпний перелік обставин, за яких особа, яка здійснює валютну операцію, має отримати на її здійснення індивідуальну ліцензію. Декретом № 15-93 не передбачено обов`язку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу/отримання між фізичними особами - резидентами/нерезидентами, які перебувають в Україні, іноземної валюти в позику.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.

У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).

Таким чином, оскільки відповідач не виконав свого обов`язку щодо повернення суми позики згідно розписки від 25.02.2022 року, вимоги позивача про стягнення з відповідача грошової суми в розмірі 1800,00 доларів США є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

За таких обставин, оцінюючи в сукупності зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути 114 000,00 грн. боргу та 6184,00 грн. процентів за договором позики від 16.02.2022 року, а також 1800 доларів США згідно розписки від 25.02.2022 року.

Відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. А тому з відповідача на користь позивача слід стягнути 1728,42 грн. сплаченого судового збору, а також 2351,00 грн. витрат за надання правничої допомоги (а.с. 11-13), пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, ст.ст.536, 1046,1047,1049, 1051 ЦК України, керуючись ст.ст. 259, 263-265, 280-282 ЦПК України,

в и р і ш и в:

Позов задоволити частково.

Стягнути із ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , 114 000,00 грн. боргу та 6184,00 грн. процентів за договором позики від 16.02.2022 року, також 1800 доларів США згідно розписки від 25.02.2022 року, 1728,42 грн. сплаченого судового збору, а також 2351,00 грн. витрат за надання правничої допомоги.

За письмовою заявою відповідача заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Інші учасники справи (в тому числі і позивач), а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заяви про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст судового рішення складено 19.09.2022 року.

Суддя