ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/877/22 Справа № 175/1814/19 Головуючий у першій інстанції: Бойко О. М. Суддя-доповідач: Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2022 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Єлізаренко І.А., Свистунової О.В.,

за участю секретаря Сахарова Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційним скаргам ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми,

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що між сторонами 19.02.1999 року укладено договір позики, відповідно до якого позивач надав відповідачу гроші в розмірі 200000,00 грн. без визначення строку повернення, відповідач зобов`язався повернути суму позики та шість відсотків від суми займу за кожний місяць користування грошима. Позивач звернувся до відповідача з вимогою про повернення коштів 25.03.2019 року, надіславши на адресу позичальника цінного листа, де просив в термін до 24.04.2019 року повернути кошти. Таким чином, договір позики розірвано на підставі ч.2 ст.1050 ЦКУ 24.04.2019 року. До теперішнього часу кошти відповідач не повернув, відповіді на лист не надав. Тому позивач просив стягнути на свою користь з відповідача суму боргу в розмірі 200000,00 гривень та відсотки у розмірі 2196000,00 гривень.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2021 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за розпискою 200000,00 гривень, суму відсотків у розмірі 432000,00 гривень та судовий збір у розмірі 9605,00 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення в частині часткової відмови у стягненні відсотків з ухваленням у цій частині нового судового рішення про задоволення позову в повному обсязі.

З апеляційною скаргою на вказане вище рішення звернувся також ОСОБА_2 , в особі свого представника ОСОБА_3 , в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для залишення без задоволення апеляційної скарги відповідача та часткового задоволення апеляційної скарги позивача, часткового скасування оскаржуваного рішення з ухваленням у скасованій частині нового судового рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 19.02.1999 року укладено договір позики, відповідно до якого позивач надав у позику відповідачу гроші в розмірі 200000,00 грн. без визначення строку повернення. Відповідач зобов`язався повернути суму позики та шість відсотків від суми займу за кожний місяць користування грошима.

Договір укладено у простій письмовій формі у вигляді боргової розписки, оригінал якої долучений до матеріалів справи (а.с. 72 т.1).

28 березня 2019 року позивач звернувся до відповідача з письмовою вимогою про повернення суми позики з відсотками протягом 30 днів від дня пред`явлення цієї вимоги, але не пізніше 25.04.2019 року, що підтверджується копією вказаної вимоги №25/03 від 25.03.2019 року, квитанцією відділення Укрпошти та описом вкладення (а.с. 11-13 т.1).

Також встановлено, що рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 30 листопада 2021 року у цивільній справі №204/1523/21 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним правочину задоволено частково. Визнано недійсною умову договору позики від 19 лютого 1999 року про сплату шести відсотків в місяць від суми позики за користування позиченою сумою в розмірі 200000,00 грн., укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати зі сплати судового збору в сумі 908,00 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 29 березня 2022 року №204/1523/21 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 30 листопада 2021 року скасовано. ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 про визнання недійсним правочину відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 1362,00 грн.

Додатковою постановою Дніпровського апеляційного суду від 12 квітня 2022 року рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 30 листопада 2021 року в частині розподілу судових витрат скасовано. Судовий збір, сплачений ОСОБА_2 за подання позовної заяви у розмірі 908 грн. віднесено на його рахунок. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000,00 грн.

Вказані вище постанова та додаткова постанова апеляційного суду набрали законної сили.

За загальним правилом закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи (ст. 58 Конституції України).

Відповідно до ч. 1 ст. 374 ЦК України 1963 року, який був чинним на час укладення договору позики від 19.02.1999 року, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості.

Згідно ч. 1 ст. 165 ЦК України 1963 року, якщо строк виконання зобов`язання не встановлений або визначений моментом витребування, кредитор вправі вимагати виконання, а боржник вправі провести виконання в будь-який час.

Статтею 170 ЦК України 1963 року встановлено, що проценти по грошових та інших зобов`язаннях не допускаються, за винятком операцій кредитних установ, зобов`язань по зовнішній торгівлі та інших випадків, зазначених у законі.

Пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності з 1 січня 2004 року, встановлено, що Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

У відповідності до ч.ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України 2003 року, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; встановивши факт укладення 19.02.1999 року між сторонами договору позики, одержання відповідачем у борг 200000,0 грн.; враховуючи недоведеність відповідачем факту повернення позивачу суми позики, - колегія дійшла висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми позики за договором позики від 19.02.1999 року в розмірі 200000,00 грн.

Оригінал розписки від 19.02.1999 року долучений до матеріалів справи (а.с. 72 у томі 1).

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідач не визнає укладення договору позики та написання ним боргової розписки від 19.02.2019 року, є недоведеним, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Суду не представлено висновок спеціаліста (експерта), зокрема, про те, що боргова розписка написана не ОСОБА_2 , підпис від його імені зроблений іншою особою, тощо. Клопотання про призначення відповідної експертизи судом - не заявлено, що підтверджується матеріалами справи, протоколом судового засідання.

Отже, рішення місцевого суду в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу за розпискою в розмірі 200000,00 грн. підлягає залишенню без змін.

Разом з тим, недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей (частина перша статті 48 ЦК УРСР 1963 року).

У даній справі судом встановлено, що умова договору позики від 19 лютого 1999 року про встановлення процентів за користування позикою недійсною не визнана. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 29 березня 2022 року №204/1523/21 ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 про визнання недійсним правочину від 19.02.1999 року відмовлено. Вказана постанова набрала законної сили.

До відносин сторін за договором позики від 19 лютого 1999 року з 01 січня 2004 року підлягають застосуванню положення ЦК України, і позикодавець має право на нарахування процентів з моменту набрання чинності ЦК України до моменту пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, яка викладена у постанові від 03 лютого 2021 року у справі №203/6896/14-ц (провадження №61-930св20).

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як встановлено судом, 28 березня 2019 року позивач звернувся до відповідача з письмовою вимогою про повернення суми позики з відсотками протягом 30 днів від дня пред`явлення цієї вимоги, але не пізніше 25.04.2019 року (а.с. 11-13 т.1). Отже, строк повернення позики настав 25.04.2019 року.

У пункті 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12-ц (провадження №14-10цс18) зроблено висновок, що «після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання».

Таким чином сума процентів за користування позикою за період з 01 січня 2004 року до 25 квітня 2019 року складає 2208000,00 грн. згідно з наступним розрахунком: (200000,00 х 6%) х 184 = 2208000,00грн, де 200000,00 - сума позики; 184 - кількість місяців за період з 01 січня 2004 року до 25 квітня 2019 року.

Однак, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню відсотки за користування позикою у межах заявлених позовних вимог у розмірі 2196000,00 грн., відповідно до змісту позовної заяви.

В судовому засіданні місцевого суду представник відповідача ОСОБА_3 просив застосувати строк позовної давності до позовних вимог.

Статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, спеціальна позовна давність в один рік встановлено п.1 ч.2 ст.258 ЦК України відносно неустойки.

Згідно із ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Удоговорі позики від 19 лютого 1999 року не встановлено строку повернення позики, а також обов`язку щомісячно сплачувати проценти. Обов`язок по їх сплаті виник у боржника після пред`явлення вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, а про порушене право позивач дізнався з 26.04.2019 року. Тому позовна давність ОСОБА_1 не пропущена.

Такі висновки також відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній, зокрема, у постанові від 03 лютого 2021 року у справі №203/6896/14-ц (провадження №61-930св20).

Отже, апеляційна скарга представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задоволенню не підлягає; апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню. Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2021 року підлягає скасуванню в частині стягнення з відповідача суми відсотків у розмірі 432000,00 грн. тав частині відмови у задоволенні позовних вимог з ухваленням у цій частині нового судового рішення.

За положеннями ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Приймаючи до уваги задоволення позовних вимог у повному обсязі, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у вигляді сплаченого судового збору при поданні позовної заяви (9605,00 грн.), апеляційної скарги на рішення суду (14407,50 грн.) та касаційної скарги на ухвалу суду (454,00 грн.) в загальному розмірі 24466 (двадцять чотири тисячі чотириста шістдесят шість) грн. 50 коп. (а.с. 8, 97 т.1, а.с. 9 т.2).

Тому оскаржуване рішення підлягає також скасуванню в частині розподілу судових витрат з ухваленням у цій частині нового судового рішення.

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З урахуванням наведеного, рішення суду першої інстанції підлягає частковому скасуванню з ухваленням у скасованій частині нового судового рішення.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2021 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми відсотків у розмірі 432000,00 грн.; в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судового збору у розмірі 9605,00 грн.; в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати та у скасованій частині ухвалити нове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) відсотки у розмірі 2208000 (два мільйони двісті вісім тисяч) грн. 00 коп.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2021 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу за розпискою в розмірі 200000,00 грн. залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати в розмірі 24466 (двадцять чотири тисячі чотириста шістдесят шість) грн. 50 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий Т.П. Красвітна

Судді І.А. Єлізаренко

О.В. Свистунова