Провадження № 2/344/290/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2022 року м.Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Шамотайла О.В.

з участю секретаря Устинської Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Івано-Франківську цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 (у період з 24.07.2018 по 06.08.2019 року прізвище ОСОБА_4 про поділ майна подружжя. Позов мотивовано тим, що позивач перебував із відповідачем у шлюбі, який зареєстровано Чернівецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області 24.06.2018 року, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено актовий запис за № 1238. 06.08.2019 року шлюб між сторонами припинено Чернівецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області, про що видано свідоцтво про розірвання шлюбу. Під час перебування у шлюбі 07.11.2018 року укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна (комора), яке буде створене у майбутньому № КЛ4-К-VІІ/ІХ між Приватним підприємством «КАСКАД БУД» та ОСОБА_5 ; Згідно п.2.2. договору купівлі-продажу нерухомого майна (комора), яке буде створене у майбутньому № КЛ4-К-VІІ/ІХ від 07.11.2018 року за даним Договором продається комора № VIII загальною площею 3,5 (три цілих п`ять десятих) кв.м. та комора № ІХ загальною площею 3,5 (три цілих п`ять десятих) кв.м. (надалі по тексту приміщення), що розташована у підвалі 1 (першого) під`їзду згідно генплану житлового будинку з приміщеннями громадського призначення та харчування, який знаходиться за будівельною адресою: АДРЕСА_1 (надалі Об`єкт). Згідно протоколу погодження договірної ціни від 07.11.2018 року (додаток № 1 до договору купівлі-продажу нерухомого майна (комора), яке буде створене у майбутньому № КЛ4-К-VІІ/ІХ від 07.11.2018 року) розмір договірної ціни становить 28 000 (двадцять вісім тисяч) грн. 00 коп. Згідно квитанції до прибуткового касового ордера № 24 від 07.11.2018 року здійснено оплату згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна (комора), яке буде створене у майбутньому № КЛ4-К-VІІ/ІХ від 07.11.2018 року. Також 26.03.2019 року придбано транспортний засіб CITROEN BERLINGO, 2011 року випуску, колір синій, об`єм двигуна 1560, вага 1407, тип авто: легковий, тип кузова: Універсал-b, VIN-код: НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 . Право власності на транспортний засіб було зареєстровано за відповідачем. 29.06.2019 року згідно договору купівлі-продажу транспортного засобу № 6374/19/006842 здійснено відчуження зазначеного транспортного засобу, ціна транспортного засобу склала 234 190,00 грн. (двісті тридцять чотири тисячі сто дев`яносто грн. 00 коп.). Оскільки транспортний засіб був відчужений без згоди позивача, за визначеною у договорі купівлі-продажу транспортного засобу № 6374/19/006842 від 29.06.2019 року ціною, враховуючи різницю між 50% вартості автомобіля та вартістю об`єктів згідно договору від 07.11.2018 року купівлі-продажу нерухомого майна (комора), яке буде створене у майбутньому № КЛ4-К-VІІ/ІХ, Позивач просить стягнути з відповідача в користь позивача грошову компенсацію вартості частини автомобіля марки CITROEN BERLINGO, 2011 року випуску, колір синій, об`єм двигуна 1560, вага 1407, тип авто: легковий, тип кузова: Універсал-b, VIN-код: НОМЕР_1 в розмірі 103 095,00 грн (сто три тисячі дев`яносто п`ять грн. 00 коп.), визнати за позивачем майнові права за договором купівлі-продажу нерухомого майна (комори), яке буде створене у майбутньому № КЛ4-К-VІІІ/ІХ від 07.11.2018 року, шляхом заміни сторони покупця з особи відповідача на особу позивача, розподіл судових витрат здійснити відповідно до пропорційності задоволення позовних вимог по справі.

В судове засідання позивач не з`явився, однак його представником подано через канцелярію суду клопотання відповідно до змісту якого вимоги позову підтримує, просить задоволити, а справу розглянути у відсутності сторони позивача.

Представник відповідача скористався правом на подання відзиву. Зокрема у своєму відзиві, відповідач зазначає, що обсяг спiльно нажитого майна, поділу якого вимагає позивач, складається з прав за договором купівлі-продажу нерухомого майна (комори), яке буде створено в майбутньому № КЛ4-К-VIII/IX вiд 07.11.18р. та транспортного засобу - CITROEN BERLINGO, 2011 року випуску, колір синій об`єм двигуна 1,6 HDI Універсал-В, номер кузова НОМЕР_3 . Просить суд взяти до уваги той факт, що наданий позивачем Договір купівлі-продажу нерухомого майна (комора), яке буде створене у майбутньому № КЛ4-K-VII/IX вiд 07.11.2018 року є лише договором про можливе створення майна в майбутньому та відсутні акти прийому-передачі майна (комори) та відсутні відомості щодо такого майна в Реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно. Також вказує, що обґрунтованим є висновок про те, що автомобіль марки CITROEN, модель BERLINGO, 2011 року випуску, колір синій, номер кузова НОМЕР_1 , хоча й придбано у період шлюбу, однак кошти використані для його придбання не були спільними, а належали батьку відповідача ОСОБА_6 . Автомобіль купувався виключно для особистих цілей відповідача, а не в інтересах сім`ї, отже його не можна відносити до спільної сумісної власності подружжя а відтак здійснювати його поділ. Просить врахувати дані обставини при ухваленні судового рішення по справі.

Заслухавши сторін, дослідивши всебічно, повно та об`єктивно наявні матеріали справи, судом були встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Позивач перебував із відповідачем у шлюбі, який зареєстровано Чернівецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області 24.06.2018 року, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено актовий запис за № 1238 (а.с. 9)

06.08.2019 року шлюб між сторонами припинено Чернівецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області, про що видано свідоцтво про розірвання шлюбу ( а.с. 10).

Під час перебування у шлюбі 07.11.2018 року укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна (комора), яке буде створене у майбутньому № КЛ4-К-VІІ/ІХ між Приватним підприємством «КАСКАД БУД» та ОСОБА_5 ; Згідно п.2.2. договору купівлі-продажу нерухомого майна (комора), яке буде створене у майбутньому № КЛ4-К-VІІ/ІХ від 07.11.2018 року за даним Договором продається комора № VIII загальною площею 3,5 (три цілих п`ять десятих) кв.м. та комора № ІХ загальною площею 3,5 (три цілих п`ять десятих) кв.м. (надалі по тексту приміщення), що розташована у підвалі 1 (першого) під`їзду згідно генплану житлового будинку з приміщеннями громадського призначення та харчування, який знаходиться за будівельною адресою: АДРЕСА_1 (надалі Об`єкт) ( а.с. 11-13).

Згідно протоколу погодження договірної ціни від 07.11.2018 року (додаток № 1 до договору купівлі-продажу нерухомого майна (комора), яке буде створене у майбутньому № КЛ4-К-VІІ/ІХ від 07.11.2018 року) розмір договірної ціни становить 28 000 (двадцять вісім тисяч) грн. 00 коп. Згідно квитанції до прибуткового касового ордера № 24 від 07.11.2018 року здійснено оплату згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна (комора), яке буде створене у майбутньому № КЛ4-К-VІІ/ІХ від 07.11.2018 року ( а.с. 14).

Як вказує сторона, 26.03.2019 року придбано транспортний засіб CITROEN BERLINGO, 2011 року випуску, колір синій, об`єм двигуна 1560, вага 1407, тип авто: легковий, тип кузова: Універсал-b, VIN-код: НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 . Право власності на транспортний засіб було зареєстровано за відповідачем ( а.с. 111), а 29.06.2019 року згідно до договору комісії № 006842 відповідачем здійснено відчуження зазначеного транспортного засобу, ціна транспортного засобу склала 234 190,00 грн. (двісті тридцять чотири тисячі сто дев`яносто грн. 00 коп.) (а.с. 114).

Відповідно до ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами ст.61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Як визначено статтями 68,69 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно доЦивільного кодексу України. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Як роз`яснив Пленум ВСУ у п.23 Постанови Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя від 21 грудня 2007 року N 11 , вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Як не заперечується сторонами, 06.08.2019 року шлюб між сторонами припинено Чернівецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області, про що видано свідоцтво про розірвання шлюбу

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Правила поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя визначено положеннями СК України.

Так, відповідно до ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Статтею 71 СК України визначено способи та порядок поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Так, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя.

Аналізуючи матеріали справи суд вказує таке.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997р. № 475/97-ВР (далі Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

У постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 30 січня 2013 р. у справі № 6-168цс12 зроблено висновок, що майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Способами захисту «права очікування» може бути до прикладу визнання іпотечних договорів, укладених всупереч волі правоочікувача, недійсними, або ж визнання права власності на створене нерухоме майно.

Об`єкт будівництва (об`єкт незавершеного будівництва) це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.

Об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

При цьому ВС зазначив, що відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього.

Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

ВС наголосив, що у разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

При цьому суд може визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін.

Відповідний правовий висновок був викладений у постанові Верховного Суду від 28 жовтня 2019 року у справі № 308/2695/16-ц , аналогічна позиція сформульована у постановах Верховного Суду: від 03 грудня 2018 року у справі № 525/511/16-ц (провадження № 61-32375св18), від 20 лютого 2020 року у справі № 496/6067/15-ц (провадження № 61-14600св19).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Ці право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 38), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (пункт 72), від 13 жовтня 2020 року у справі № 369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (пункт 55), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31)).

Отже, коли особа звернулася до суду за захистом її порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, виконання його рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до порушення його права та інтересу, чи не допустити таке порушення. Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту.

Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58)).

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)).

Позивач звернувся до суду з метою поділу в тому числі і неподільної речі - автомобіля, що перебуває у спільній сумісній власності, бо набутий за час перебування у шлюбі з відповідачем. Єдиним варіантом вирішення такого бачить відмову від його частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль і отримання від відповідача грошової компенсації за цю частку.

За змістом частин першої та сьомої статті 41 Конституції України, частин першої та п`ятої статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України).Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (частина перша статті 60 СК України).

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України (стаття 68 СК України).

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина третя статті 370 ЦК України).

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України).

Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України).

Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга статті 365 ЦК України).

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни).

Результат тлумачення приватно-правових норм, тобто діяльності зі з`ясування їхнього змісту (сенсу), має бути розумним. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вже звертав увагу на те, що загальні засади (принципи) цивільного права є фундаментальними, й інші джерела правового регулювання, насамперед акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту цих засад (принципів). Останні мають пряму дію, а тому їх слід ураховувати, здійснюючи, зокрема, тлумачення приписів актів цивільного законодавства (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати.

При цьому, вимога позивача про стягнення з відповідача грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на майно подружжя не породжує обов`язку відповідача попередньо внести відповідну суму на депозитний рахунок суду (висновок, сформульований у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2018 року у справі № 299/2587/15-ц). Підтвердження платоспроможності такого відповідача законодавство України не вимагає.

Факт відсутності у відповідача коштів для одномоментної виплати компенсації позивачеві сам по собі не може бути ознакою надмірності тягаря з такої виплати. Якщо у цього відповідача будуть відсутні кошти, зокрема регулярні доходи, для реального виконання рішення суду, за яким на користь позивача треба виплатити компенсацію, то під час виконавчого провадження виконавець може звернути стягнення на майно відповідача, у тому числі на присуджену йому річ (стаття 56 Закону України «Про виконавче провадження»). Виручені від реалізації кошти спрямовуються на задоволення вимог стягувача, сплату виконавчого збору, відшкодування витрат виконавчого провадження тощо.

Згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом частини четвертої статті 71 СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом частини другої статті 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки у неподільній речі (близькі за змістом висновки висловлені, зокрема, у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 квітня 2020 року у справі № 210/4854/15-ц, від 24 березня 2021 року у справі № 501/2211/18, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від3 лютого 2020 року у справі № 235/5146/16-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного судувід 3 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц і від 9 червня 2021 року у справі № 760/789/19).

Подібність спірних правовідносин у справах можливо визначити за допомогою трьох критеріїв. З-поміж них змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків сторін спору) є основним, а суб`єктний і об`єктний - додатковими. Останні два критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад цих правовідносин або їх специфічний об`єкт. Самі по собі предмет позову та сторони справи можуть не допомогти встановити подібність правовідносин за жодним із критеріїв. Не завжди обраний позивачем спосіб захисту є належним й ефективним. Тому формулювання предмета позову може не вказати на зміст і об`єкт спірних правовідносин. Крім того, сторонами справи не завжди є сторони спору (наприклад, коли позивач або відповідач неналежний). Тому порівняння сторін справи не обов`язково дозволить оцінити подібність правовідносин за суб`єктами спірних правовідносин (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (пункти 26-27, 30, 97-98)).

У постанові від 25 травня 2020 року у справі № 347/955/16 Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду залишив без змін рішення судів попередніх інстанцій про виплату позивачеві 1/2 вартості автомобіля як компенсації його частки у праві спільної сумісної власності подружжя. Вважав, що у ситуації, коли один із подружжя, який не користується спірним автомобілем, просить виплатити йому компенсацію вартості його частки у вказаному праві, згідно з вимогами статей 60, 61, 70, 71 СК України слід присудити відповідну компенсацію за рахунок іншого із подружжя, який цим автомобілем користується, незалежно від його згоди.

За змістом (правами й обов`язками щодо поділу неподільної речі шляхом присудження позивачеві компенсації його частки у праві спільної сумісної власності подружжя на цю річ і її виділення відповідачеві), одним із об`єктів (неподільною річчю, поділу якої стосується спір) і суб`єктами (особами, які набули у власність це майно, перебуваючи у шлюбі) спірні правовідносини у справі № 347/955/16 є подібними до спірних правовідносин у справі № 209/3085/20. Тому в останній суд першої інстанції правильно врахував висновок Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, сформульований у постанові у першій справі.

Отож підсумовуючи все вищенаведене, враховуючи права та інтереси сторін по справі, суд вважає за можливе стягнути з відповідача грошову компенсацію вартості 1/2 частини спірного автомобіля в розмірі 85637,50 грн. беручи до уваги розрахунок вартості на момент звернення із позовом до суду ( сума 171275,00 грн., а.с.38), адже враховуючи вартість спірного авто на момент відчуження ( сума 234190 грн., а.с. 114) та з огляду на встановлену вартість у висновку експерта №48-07-21 від 09.07.2021 ( сума 150652,65 грн., а.с.237-258) така вартість (171275,00 грн.) є на переконання суду відповідною та належною, а зазначене спірне нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, права на яке було придбано сторонами у період шлюбу, слід визнати спільною сумісною власністю подружжя , яке набуто ними за період шлюбу, тобто об`єкт права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток кожного з подружжя в розмірі по 1/2 з огляду на принцип рівності часток дружини та чоловіка у спільному майні і такий розподіл буде справедливим та співмірним і якнайкраще відповідатиме інтересам сторін.

За таких обставин позов підлягає до часткового задоволення.

Відповідно до ч. 1 та ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі наведеного, відповідно до ст. ст. 60, 65, 69, 70 Сімейного кодексу України, ст. ст. 16, 365, 368 ч. 3 Цивільного кодексу України, керуючись ст. ст. 13, 81, 89, 259, 263-265, 273 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_4 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає за адресою: с.Базар, Чортківського р-ну, Тернопільської обл., РНОКПП: НОМЕР_5 грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля марки CITROEN BERLINGO, 2011 року випуску, колір синій, об`єм двигуна 1560, вага 1407, тип авто: легковий, тип кузова: Універсал-b, VIN-код: НОМЕР_1 в розмірі 85637,50 грн. (вісімдесят п`ять тисяч шістсот тридцять сім грн. 50коп.).

Визнати спільною сумісною власністю подружжя нерухоме майно, зокрема об`єкт незавершеного будівництва, права на яке було придбано сторонами у період шлюбу із визначенням часток кожного з подружжя в розмірі по 1/2 з огляду на принцип рівності часток, а саме:

- визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає за адресою: с.Базар, Чортківського р-ну, Тернопільської обл., РНОКПП: НОМЕР_5 майнові права на 1/2- 50% за договором купівлі-продажу нерухомого майна (комори), яке буде створено у майбутньому №КЛ4-К-VIII/ІХ від 07.11.2018);

- визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_4 майнові права на 1/2 - 50% за договором купівлі-продажу нерухомого майна (комори), яке буде створено у майбутньому №КЛ4-К-VIII/ІХ від 07.11.2018);

В решті вимог позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_4 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає за адресою: с.Базар, Чортківського р-ну, Тернопільської обл., РНОКПП: НОМЕР_5 1624,77 грн. витрат понесених при розгляді справи.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Івано-Франківського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги через Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Довідка: повний текст рішення суду виготовлений 05.09.2022.

Суддя Шамотайло О.В.