КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 754/2787/21 Головуючий у суді І інстанції Сенюта В.О.
Провадження № 22-ц/824/2860/2022 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

8 вересня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 27 жовтня 2021 рокуу справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - ОСОБА_3 , про відшкодування матеріальної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням,

в с т а н о в и в:

У лютому 2021 року ФОП ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , в якому просив стягнути з відповідача на його користь 471 936,00 грн матеріальної шкоди, 4 004,00 грн витрат на проведення судової експертизи та 10 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

На обґрунтування позовних вимог зазначено, що 5 січня 2018 року між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір прокату транспортного засобу з правом викупу № 379, відповідно до якого відповідач прийняв у строкове платне користування з подальшим правому викупу легковий автомобіль марки «Volkswagen Passat CC», 2012 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 .

15 лютого 2018 року близько 01 год. 30 хв. у м. Києві на перехресті пр. Маяковського та вул. Драйзера ОСОБА_2 , керуючи вказаним автомобілем марки «Volkswagen Passat CC», не впорався з керуванням та в`їхав у бордюр, після чого транспортний засіб упав за межі проїзної частини на пішохідну зону.

Внаслідок ДТП пасажири автомобіля марки «Volkswagen Passat CC» ОСОБА_4 та ОСОБА_5 отримали тілесні ушкодження і за даним фактом 15 лютого 2018 року внесено відомості про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001491.

Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 2 червня 2020 року у справі № 754/5585/18 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 286 КК України і призначено відповідне покарання.

Згідно висновку судового експерта Семенченка П.О. за результатами проведення автотоварознавчої експертизи № ВЕ-55/12-20 від 6 січня 2021 року, вартість матеріальної шкоди, завданої власнику пошкодженого колісного транспортного засобу «Volkswagen Passat CC», 2012 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , складає 471 936,00 грн, а за проведення вказаного експертного дослідження позивачем було сплачено 4 004,00 грн.

Таким чином, позивачу вищевказаним кримінальним правопорушенням, вчиненим відповідачем, завдано майнової шкоди внаслідок значних механічних пошкоджень автомобіля, який перебував у його володінні, управлінні та розпорядженні на підставі договору про надання послуг від 5 січня 2018 року, укладеним з ОСОБА_3 як власником транспортного засобу, який на момент вчинення правопорушення перебував у фактичному володінні ОСОБА_2 .

За наведених обставин позивач вважає, що на підставі положень статей 11, 396, 1166, 1187, 1192 ЦК України відповідач як винна в ДТП особа зобов`язаний відшкодувати йому як законному володільцю пошкодженого автомобіля завдану майнову шкоду разом із судовими витратами.

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що наданий позивачем договір від 5 січня 2018 року, укладений між ОСОБА_3 як замовником та ФОП ОСОБА_1 як виконавцем не може бути підтвердженням наявності у позивача речового права в розумінні статті 395 ЦК України, тому право вимоги на відшкодування матеріальної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, у позивача відсутнє.

В апеляційній скарзі позивач в особі представника - адвоката Гаврилюка М.Д. просить вказане судове рішення скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених в рішенні суду, обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції не враховано тієї обставини, що стаття 1187 ЦК України регулює правовідносини із відшкодування шкоди (позадоговірні відносини) та жодним чином не встановлює і не регулює речові права на чуже майно, зокрема право володіння чужим майном, яке може належати одночасно двом або більше особам, що прямо передбачено частиною другою статті 397 ЦК України. Отже, при ухваленні рішення суд виявив недопустиме нерозуміння права володіння чужою річчю, а тому вдався до підміни понять та дійшов необгрунтованого висновку про відсутність у позивача права володіння чужою річчю та, відповідно, права на судовий захист.

Районному суду належало встановити наявність у позивача саме речового права на чуже майно для правильного вирішення, однак він ухилився від надання належної правової оцінки обставин, на які посилався позивач у своїй позовній заяві, та не звернув уваги, що у відповідності до положень статті 398 ЦК України договір підтверджує наявне у позивача право володіння транспортним засобом (договірне володіння).

Також суд неправильно розтлумачив норми статті 1187 ЦК України та не застосував норми статей 395, 396, 397, 398, 1166 ЦК України, які підлягали застосуванню і які свідчать про те, що при укладенні договору найму право володіння власника (законного володільця) майна не припиняється, як і не припиняється право договірного володіння позивача. Тобто, ФОП ОСОБА_1 навіть після передачі транспортного засобу у пряме володіння відповідача не припинив свого опосередкованого володіння цим рухомим майном, оскільки не припинилося його панування над вказаною річчю та його інтерес щодо вказаного транспортного засобу після передачі його в прокат.

Окрім того, суд першої інстанції допустив порушення процесуальних норм, а саме частини четвертої статті 263 ЦПК України, не врахувавши при ухваленні оскаржуваного заочного рішення правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, та невірно застосувавши висновки, наведені у постанові Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справа № 200/21325/15-ц, зміст яких полягає в тому, що факт правомірності володіння майном є достатньою підставою для особи, яка володіє речовим правом на чуже майно, для звернення за захистом цього права.

Відзиви на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надійшли.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасника справи, що з`явився в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Судом встановлено, що транспортний засіб марки «Volkswagen Passat CC», 2012 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , належить на праві власності ОСОБА_3 , про що свідчить копія свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 (а.с. 23).

5 січня 2018 року між ОСОБА_3 як замовником та ФОП ОСОБА_1 як виконавцем укладено договір, предметом якого є зобов`язання виконавця надання послуги з управління та розпорядження переданим йому замовником у володіння транспортним засобом марки «Volkswagen Passat CC», 2012 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , а замовник зобов`язався оплатити надані послуги (а.с. 89-94).

З матеріалів справи вбачається, що між ФОП ОСОБА_1 як наймодавцем та ОСОБА_2 як наймачем було укладено договір прокату транспортного засобу з правом викупу № 379 без зазначення дати його укладення (а.с. 10-13).

Відповідно до пункту 1.1. цього договору позивач передає, а відповідач приймає у строкове платне користування з подальшим правом викупу легковий автомобіль марки (моделі) «Volkswagen Passat CC», 2012 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 .

5 січня 2018 року сторони підписали акт прийому-передачі до договору прокату транспортного засобу з правом викупу № 379, згідно якого вищевказаний автомобіль був переданий ОСОБА_2 (а.с. 14).

Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 2 червня 2020 року у справі № 754/5585/18 ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 286 КК України і призначено йому покарання у виді 2 років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки. На підставі статей 75, 76 КК України ОСОБА_2 звільнено від відбування призначеного основного покарання. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 10 000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди. Цивільний позов ОСОБА_5 залишено без розгляду. У задоволенні цивільного позову ОСОБА_3 відмовлено (а.с. 105-111).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 13 травня 2021 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника цивільного позивача ОСОБА_3 - адвоката Гаврилюка М.Д. на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 2 червня 2020 року стосовно ОСОБА_2 закрито (а.с. 112-114).

Згідно із висновком судового експерта Семенченка П.О. (свідоцтва № 1655 від 28 жовтня 2016 року та № 1956 від 7 вересня 2018 року), складеного за результатами проведення автотоварознавчої експертизи № ВЕ-55/12-20 від 6 січня 2021 року, вартість матеріальної шкоди, завданої власнику пошкодженого колісного транспортного засобу «Volkswagen Passat CC», 2012 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , внаслідок ДТП, що сталася 15 лютого 2018 року близько 01 год. 30 хв. на перехресті пр. Маяковського та вул. Драйзера у м. Києві станом на час проведення експертизи з врахуванням строку експлуатації на момент ДТП дорівнює ринковій вартості та складає 471 936,00 грн (а.с. 24-63).

При цьому зі змісту цього висновку експерта та додатків до нього вбачається, що вартість відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу складає 936 353,53 грн, а ринкова вартість - 471 936,00 грн, відтак при таких значеннях з економічної точки зору відновлення досліджуваного автомобілю є недоцільним, оскільки його ринкова вартість значно менша вартості відновлювального ремонту. У зв`язку з цим, вартість матеріального збитку, завданого власнику КТЗ, визначена такою, що дорівнює ринковій вартості КТЗ і складає 471 936,00 грн.

Умовами договору на проведення оцінки (висновку експертного дослідження) КТЗ від 23 грудня 2020 року, укладеного між ОСОБА_3 та ФОП Семенченком П.О. передбачено, що за виконання оцінки (дослідження) за цим договором встановлюється оплата у розмірі 4 004,00 грн (а.с. 64).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що наданий позивачем договір від 5 січня 2018 року, укладений між ОСОБА_3 як замовником та ФОП ОСОБА_1 як виконавцем не може бути підтвердженням наявності у позивача речового права в розумінні статті 395 ЦК України, тому у позивача відсутнє право вимоги на відшкодування матеріальної шкоди.

Проте колегія суддів не може в повній мірі погодитися з таким висновком суду з огляду на наступне.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (пункт 1 частини другої статті 22 ЦК України).

Частинами першою та другою статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Згідно із статтею 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Отже, розмір збитків визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент ДТП або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Відповідно до частини другої статті 1187 цього Кодексу шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Тобто, особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Стаття 395 ЦК України визначає види речових прав на чуже майно до яких належить право володіння. Законом можуть бути встановлені інші речові права на чуже майно.

Речове право на чуже майно, як і право власності, носить абсолютний характер. Суб`єкт речового права на чуже майно вступає у відносини з усіма іншими суб`єктами, хто його оточує.

Таким чином, абсолютний характер речового права проявляється в тому, що порушником речового права на чуже майно може бути будь-яка особа із числа тих, з ким він вступає у відносини.

Відповідно до статті 396 ЦК України правила про захист права власності, які встановлені главою 29 ЦК України, поширюються на речові права власності на чуже майно.

Якщо порушення речового права на чуже майно, з вини третіх осіб, завдало певних майнових збитків особі, якій належить це право, то ця особа може звернутися за захистом належних їй прав на підставі статті 396 ЦК України.

Факт правомірності володіння майном є достатньою підставою для особи, яка володіє речовим правом на чуже майно, для звернення за захистом цього права.

За змістом наведеного, особа, яка хоч і не є власником, але має законне право володіння майном, має право вимагати відшкодування шкоди, завданої цьому майну, а також втрати інших доходів при їх доведеності.

Також, спричинення шкоди користувачу майна випливає з факту його користування цим майном на достатній правовій підставі відповідно до Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306.

Як свідчать матеріали справи, 5 січня 2018 року між власником пошкодженого транспортного засобу марки «Volkswagen Passat CC», 2012 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , - ОСОБА_3 та позивачем ФОП ОСОБА_1 було укладено договір, за умовами якого позивач як виконавець зобов`язався надати власнику послуги з управління та розпорядження переданим йому у володіння автомобілем, діючи від свого імені в інтересах власника як замовника, а останній зобов`язався оплатити надані послуги.

Відповідно до пункту 3.1.4. договору виконавець має право володіти, користуватися і розпоряджатися майном у встановлених чинним законодавством України та цим договором межах.

Крім цього, 5 січня 2018 року між вказаними особами підписано акт приймання-передачі у володіння та управління (розпорядження) транспортного засобу марки «Volkswagen Passat CC», 2012 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , на підставі договору від , 5 січня 2018 року (а.с. 94).

Положеннями статті 397 ЦК України визначено, що володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Право володіння чужим майном може належати одночасно двом або більше особам. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду.

За статтею 398 ЦК України право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом.

Цивільне законодавство розрізняє право володіння як складову повноважень власника (частина перша статті 317 ЦК України), як різновид речових прав на чуже майно (пункт 1 частини першої статті 395 ЦК України) та як право, що виникає на договірних засадах, тобто договірне володіння.

Згідно вимог статті 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

За таких обставин, у позивача наявне право вимоги в межах заявлених позовних вимог, оскільки під час розгляду справи було встановлено, що він у момент ДТП був правомірним володільцем пошкодженого транспортного засобу з вини відповідача.

До аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд України, висловивши свою правову позицію у постанові від 3 грудня 2014 року, справа № 6-183цс14.

Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року в справі № 653/1096/16-ц(провадження № 14-181цс18), на яку міститься посилання в апеляційній скарзі, викладено висновки про правильне застосування норм права, а саме: враховуючи специфіку речей в обороті, володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку. Одна з особливостей найму житла полягає, зокрема, у тому, що наймач має право тимчасового володіння (detentio) ним. Право володіння (possessio) житлом залишається в його власника, який не втрачає це право навіть тоді, коли інша особа використовує таке майно протиправно.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року в справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) зроблено правовий висновок, що факт правомірності володіння особою транспортним засобом є достатньою підставою для неї, щоб звернутися за захистом права щодо відшкодування шкоди, заподіяної вказаному майну. Якщо порушення речового права на чуже майно, з вини третіх осіб, завдало певних майнових збитків особі, якій належить це право, то ця особа може звернутися за захистом належних їй прав на підставі статті 396 ЦК України. Таким чином, спричинення шкоди користувачу майна випливає з факту його користування цим майном на достатній правовій підставі відповідно до пункту 2.2 Правил дорожнього руху (див. висновок Верховного Суду України в постанові від 3 грудня 2014 року у справі № 6-183цс14).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 7 листопада 2018 року у справі № 200/21325/15-ц (провадження № 61-37571св18), на яку послався суд першої інстанції у даній справі, зазначено, що якщо порушення речового права на чуже майно, з вини третіх осіб, завдало певних майнових збитків особі, якій належить це право, то ця особа може звернутися за захистом належних їй прав на підставі статті 396 ЦК України. Факт правомірності володіння майном є достатньою підставою для особи, яка володіє речовим правом на чуже майно, для звернення за захистом цього права. Згідно з частиною другою статті 1187 ЦК України під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших правових підстав (договору оренди, довіреності тощо). Таким чином, спричинення шкоди користувачу майна випливає з факту його користування цим майном на достатній правовій підставі відповідно до пункту 2.2 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 3 грудня 2014 року у справі № 6-183цс14.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду в постановах від 3 квітня 2019 року в справі № 299/2811/16-ц, від 17 жовтня 2019 року у справі № 300/193/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 607/3007/16-ц і така практика є сталою.

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).

При вирішенні позовних вимог ФОП ОСОБА_1 , суд першої інстанції неправильно розтлумачив норми матеріального права, зокрема, статей 395, 396, 1187 ЦК України, та в порушення вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України невірно застосував висновки Верховного Суду до спірних правовідносин, не врахувавши, що факт правомірності володіння майном був достатньою підставою для позивача, який володіє пошкодженим транспортним засобом як майном третьої особи - ОСОБА_3 , для звернення за захистом цього права, а при укладенні позивачем договору прокату з ОСОБА_2 право володіння (законного володільця) майном не припинилось, як і не припинилось право договірного володіння відповідача.

З наведених вище підстав колегія суддів приймає до уваги аргументи апеляційної скарги представника позивача про те, що ФОП ОСОБА_1 після передачі транспортного засобу у володіння і користування відповідача не припинив свого володіння цим рухомим майном, оскільки не припинилося його договірне панування над вказаною річчю та його цивільний інтерес щодо транспортного засобу після передачі його в прокат.

Оскільки винним у вчиненні ДТП, яка мала місце 15 лютого 2018 року, є відповідач, який керував автомобілем марки «Volkswagen Passat CC», 2012 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , що зазнав механічних пошкоджень, на законних підставах як тимчасовий володілець і користувач джерела підвищеної небезпеки, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для покладення на нього цивільно-правової відповідальності за завдану постійному володільцю цього транспортного засобу шкоду, яким є позивач, у розмірі, що дорівнює ринковій вартості цього транспортного засобу і складає 471 936,00 грн.

У позові ФОП ОСОБА_1 також просив стягнути із ОСОБА_2 на його користь 4 004,00 грн витрат на проведення судової експертизи, однак матеріали справи не містять жодних доказів (квитанції, платіжного доручення, чеку, прибуткового касового ордеру тощо), які б свідчили про понесення саме стороною позивача вказаних витрат на оплату послуг експерта щодо оцінки пошкодженого колісного транспортного засобу.

Водночас ФОП ОСОБА_1 не являється стороною договору на проведення оцінки (висновку експертного дослідження) КТЗ від 23 грудня 2020 року, яким було передбачено сплату зазначеної суми коштів судовому експерту, а відтак позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

За приписами частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи (частини перша, третя статті 134 ЦПК України).

Відповідно до положень частин першої, другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Згідно із частиною другою статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

У пункті 53 додаткової постанови від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що вимога частини восьмої статті 141 ЦПК України щодо строку та порядку подання доказів про розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, має застосовуватися і до справ, що розглядаються в спрощеному провадженні, де судові дебати відсутні.

Виходячи зі змісту частини восьмої статті 141 ЦПК України, сторона може подати докази на підтвердження розміру витрат, які вона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, у тому числі і після судових дебатів, але виключно за сукупності двох умов: по-перше, ці докази повинні бути подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, по-друге, сторона зробила відповідну заяву про розподіл судових витрат до закінчення судових дебатів.

Зазначене узгоджується із положенням частини першої статті 182 ЦПК України про те, що учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань при розгляді справи судом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зроблено висновок, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Розглядаючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації.

Як вбачається з матеріалів справи, при зверненні до суду з даним позовом, представник позивача лише зазначив, що останній планує понести витрати на професійну правничу допомогу адвоката орієнтовно у розмірі 10 000,00 грн, а також надав ордер на надання правової допомоги серії АА № 098370 від 14 грудня 2020 року та свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 584 від 14 червня 1994 року (а.с. 67, 67).

Інших документів під час розгляду справи в суді першої інстанції на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу, а саме: договору на правову допомогу, акту приймання-передачі наданих послуг, платіжних документів про оплату таких послуг, розрахунку таких витрат тощо позивач та його представник не надали, як і не зробили заяву про надання відповідних доказів протягом п`яти днів після ухвалення оскаржуваного судового рішення, що підтверджується матеріалами справи.

Станом на час ухвалення заочного рішення Деснянського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2021 рокув матеріалах справи відсутні докази на підтвердження понесення ФОП ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу адвоката.

Відповідно до частини четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно пунктів 4, 6 частини другої статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

За змістом частини першої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами.

Вищевикладене дає підстави вважати, що стороною позивача не дотримано належне виконання вимог частини восьмої статті 141 ЦПК України, що є підставою для відмови у відшкодуванні судових витрат на професійну правничу допомогу, які могли бути стягнуті з відповідача (у випадку доведеності) з огляду на задоволення апеляційним судом позовних вимог по суті спору.

Таким чином колегія суддів вважає, що відсутні підстави для задоволення позовної вимоги щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову не відповідає матеріалам справи, ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та з порушенням норм матеріального і процесуального права, а відтак відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог ФОП ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про відшкодування матеріальної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

У частинах першій, шостій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 6 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», тому відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України з відповідача на користь держави в особі Державної судової адміністрації України стягується судовий збір за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанцій у загальному розмірі 11 798,40 грн.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 27 жовтня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 471 936,00 грн (чотириста сімдесят одну тисячу дев`ятсот тридцять шість гривень) у рахунок відшкодування матеріальної (майнової) шкоди.

У задоволенні решти позовних вимог фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави в особі Державної судової адміністрації України 11 798,40 грн (одинадцять тисяч сімсот дев`яносто вісім гривень 40 копійок) судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: М.В. Мережко

С.І. Савченко