Справа № 502/416/20
ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 вересня 2022 року м. Кілія
Кілійський районний суд Одеської області
головуючого судді Масленикова О.А.
за участю секретаря судового засідання - Скрипкіної А.Ю.
розглянувши цивільну справу за позовом
стягнення заборгованості за договором позики
13.03.2020 року до Кілійського районного суду Одеської області надійшла позовна заява, яка від імені позивача ОСОБА_1 , підписана його представником ОСОБА_4 до відповідача ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики.
В обґрунтування позовної заяви зазначено, що 05.03.2018 року ОСОБА_1 надав у позику ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 30 000,00 доларів США зі сплатою щомісячних процентів у розмірі 4,5 % на місяць. Відповідач оформив розписку, в якій зобов`язався щомісяця сплачувати відсотки та повернути кошти 05.09.2018 року.
Всього проценти річних від простроченої суми, за період з 05.09.2018 року до 13.03.2020 року у розмірі 1357 доларів США.
Відповідно до договорів поруки на забезпечення зобов`язання позичальника за розпискою від 05.03.2018 року від 05.03.2018 року, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 зобов`язалися відповідати перед позикодавцем за виконання позичальником своїх зобов`язань, що випливають з розписки від 05.03.2018 року.
На підставі вищезазначеного, представник позивача просив суд:
-стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 суму судового збору в розмірі 10 510 гривень та витрати на правову допомогу.
Ухвалою судді Кілійського районного суду Одеської області від 05.05.2020 року, прийнято позов, відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання по справі.
Ухвалою Кілійського районного суду Одеської області від 25.10.2021 року, позов ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про стягнення боргу залишено без розгляду в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про стягнення боргу.
Ухвалою Кілійського районного суду Одеської області від 25.10.2021 року, закрито підготовче судове засідання по справі та призначено справу до розгляду по суті.
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, його представник надав заяву про розгляд справи у його відсутність та відсутність позивача, заявлені вимоги підтримав у повному обсязі /а.с. 191/.
Відповідач ОСОБА_2 повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи відповідно до положень ст. ст. 128-130 ЦПК України, повторно в судове засідання не прибув, про причини неявки суд не повідомив, клопотання про відкладення судового засідання або проведення розгляду справи за його відсутності суду не надав.
Відповідач ОСОБА_3 повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи відповідно до положень ст. ст. 128-130 ЦПК України, повторно в судове засідання не прибув, про причини неявки суд не повідомив, клопотання про відкладення судового засідання або проведення розгляду справи за його відсутності суду не надав.
На підставі письмової заяви представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи без фіксації ходу судового засідання звукозаписувальним технічним пристроєм, що відповідає положенням ст. ст. 223, 247, 280 ЦПК України.
Вивчивши доводи представника позивача, викладені в позовній заяві, дослідивши надані письмові докази, судом встановлено наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини.
Відповідно до письмової розписки від 05.03.2018 року, підписаної особисто відповідачем встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 взяв у позику у ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 грошові кошти в розмірі 30 000, 00 доларів США. Відсотки в розмірі 4,5 % від суми позики, що складає 1350, 00 доларів США позичальник зобов`язався сплачувати щомісячно, в строк до 10 числа поточного місяця. Зазначені грошові кошти в розмірі 30 000,00 доларів США зобов`язався повернути 05.09.2018 року. Окрім того, у вказаній розписці вказано, що вона складена ОСОБА_2 особисто, без будь якого примусу, обману, насильницького тиску /а.с. 6/.
Згідно договору поруки (на забезпечення зобов`язання позичальника за розпискою від 05.03.2018 року) від 05.03.2018 року, укладеного між ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 в подальшому (Поручитель) та ОСОБА_1 , в подальшому «Кредитор» встановлено, що в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Поручитель зобов`язується відповідати перед Позикодавцем за виконання Позичальником своїх зобов`язань, що випливають з Розписки від 05.03.2018 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Предметом розписки є передача Позикодавцем у власність Позичальнику коштів у сумі 30 000, 00 доларів США. Відповідно до п. 2.1 Договору відповідальність Поручителя перед Позикодавцем включає: - зобов`язання повернути після спливу строку позики (1.4 цього Договору) суму позики, а також проценти за користування коштами (Основне зобов`язання); - зобов`язання відшкодувати Позикодавцю шкоду, завдану невиконанням чи неналежним виконанням Основного зобов`язання (Зобов`язання з відшкодування шкоди; - зобов`язання сплатити Позикодавцю неустойку за порушення Основного зобов`язання Позичальником (зобов`язання зі сплати неустойки); - зобов`язання сплатити Позикодавцю проценти (три проценти річних відповідно до ст. ст. 1050, 625 ЦК) від простроченої суми у разі прострочення Позичальником виконання Основного зобов`язання (зобов`язання зі сплати процентів за прострочення виконання). Згідно п. 2.2 Договору основне зобов`язання у разі прострочення його виконання підлягає виконанню Поручителем з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час його прострочення. Пунктом 3.1 Договору передбачено, що відповідальність Поручителя настає з моменту порушення Основного зобов`язання /а.с. 9-10/.
При ухваленні рішення судом застосовано наступні правові норми.
Засадами цивільного законодавства України, відповідно до п.п. 3, 5, 6 ст. 3 ЦК України є: свобода договору; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність.
При цьому, згідно з ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України договір позики - це угода, за якою одна особа (позикодавець) передає іншій особі (позичальникові) безоплатно або за певну винагороду у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або рівну кількість речей того ж роду і якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або з інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Борговим документом, що підтверджує укладання договору позики між відповідачем та позивачем є розписки, які посвідчують передання йому визначеної грошової суми. Таким чином, так як договір позики це односторонній договір, то у відповідача виник обов`язок повернути позикодавцю грошові кошти у такій самій сумі, відповідно до ст. 1049 ЦК України.
Письмова форма договору позики через його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Частиною 1 ст. 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, та правової позиції Верховного Суду у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16 розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
У ст. ст. 525, 526 ЦК України визначено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається.
Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Частиною 1 ст. 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Частиною 1 ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (ч. 1 ст. 625 ЦК України).
За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За правилом ч. 1 ст. 541 ЦК України солідарний обов`язок виникає у випадках, встановлених договором або законом.
Згідно ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Як зазначено у ч. 2 цієї статті порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.
Частиною 1 ст. 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.
За правилами ч. 2 ст. 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойку, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
Отже, порука є спеціальним додатковим майновим заходом впливу, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання.
Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання боржника, та кредитором боржника.
Обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (ч. ч. 1, 2 ст. 553 ЦК України).
Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.
У відповідності із ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.
Згідно із ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.
Щодо можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18 вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.
Частиною 1 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Таким чином, враховуючи, що відповідачами не оспорено факту отримання грошових коштів за розпискою від 15.03.2018 року у позику та відповідних процентів за користування позикою, суд приходить до висновку, що відповідачами порушено терміни повернення грошових коштів, у зв`яку з чим, приходить до висновку про задоволення позову в цій частині та солідарного стягнення з відповідачів суми боргу та процентів.
Також, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача в частині стягнення з відповідачів на його користь 3% річних у розмірі 1368 доларів США за період з 05.09.2018 року по 13.03.2020 року, гривні, виходячи з розрахунку 3% річних від суми боргу 30 000 доларів США за 555 днів.
Щодо стягнення з відповідачів на користь позивача судових витрат, суд приходить до наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Згідно із ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95), рішення від 06 липня 2015 року у справі «Заїченко проти України»). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).
Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, оформлені у встановленому законом порядку, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо), розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.
Таким чином, склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмету доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.
Отже, відповідні витрати на користь позивача стягненню не підлягають.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України із відповідачів на користь позивача підлягає стягненню в рівних частках сума сплаченого судового збору.
На підставі ст. ст. 3, 12, 15, 16, 202-204, 207, 230, 546-551, 610, 611, 624, 626-629, 631, 1046-1050 ЦК України, керуючись ст. ст. 2, 6-13, 81, 89, 141, 258, 264-265, 268, 280-282 ЦПК України, суд
Позов - задовольнити.
Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно ст. 284 ЦПК України заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за

письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Кілійського районного суду О. А. Маслеников