Провадження № 2/161/3734/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 вересня 2022 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого - судді Черняка В.В.,

за участю секретаря судового засідання - Жаловаги І.П.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Луцької міської ради, про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу батька,-

В С Т А Н О В И В:

17 серпня 2022 року позивач звернулась до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування вимог зазначає, що з 18 жовтня 2003 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який було розірвано рішенням Луцького міськорайонного суду Волинської області від 01 лютого 2013 року. У шлюбі в сторін народилась донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На даний час дитина проживає з матір`ю та повністю перебуває на її утриманні. Відповідач життям доньки не цікавиться, участі в її вихованні не приймає.

Позивач має намір та матеріальну можливість забезпечити відпочинок доньки за межами України, а саме: відвідати Сполучені Штати Америки (штат Колорадо, місто Колорадо-Спрингс), де проживають її родичі, з 01.10.2022 року по 01.03.2023 року. Зазначений виїзд дитини за кордон сприятиме розширенню її світогляду та добре позначиться на її духовному та інтелектуальному розвитку.

Однак, незважаючи на військовий стан, запроваджений на всій території України, для виїзду донці необхідна нотаріально посвідчена згода батька.

На неодноразові звернення позивача ОСОБА_3 не реагує, відповідає немотивованою відмовою, блокує номер телефону ОСОБА_1 .

Враховуючи наведене, позивач просить вирішити вказане питання у судовому порядку.

Ухвалою суду від 19 серпня 2022 року справу було прийнято до розгляду та відкрито провадження.

В судовому засіданні позивач та її представник вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, правом подачі письмового відзиву на позов не скористався.

Представником відповідача на адресу суду 08 вересня 2022 року було подано клопотання про відкладення судового засідання, яке не береться судом до уваги та вважається таким, що спрямоване на затягування строків розгляду справи.

Суд зауважує, що будь-яких доказів наявності перешкод для ознайомлення з матеріалами справи стороною не надано.

Крім того, попереднє судове засідання 25 серпня 2022 року було відкладено за клопотанням попереднього представника відповідача з аналогічних підстав.

Дані про наявність інтересу сторони до справи в період з 25 серпня 2022 року по 08 вересня 2022 року відсутні.

Зважаючи на позицію та думку інших учасників процесу, які категорично заперечили проти задоволення клопотання відповідача та вважали за можливе продовжувати слухання справи без участі представника відповідача за наявними матеріалами, а також з метою дотримання розумних строків розгляду справи з урахуванням дати запланованої поїздки позивача, суд вбачає за можливе розглянути справу за відсутності сторони відповідача.

Представник Служби у справах дітей Луцької міської ради в судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином.

Заслухавши пояснення сторін та дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 18 жовтня 2003 року, який було розірвано рішенням Луцького міськорайонного суду Волинської області від 01 лютого 2013 року, що набрало законної сили (а.с.9-10).

Від шлюбу у сторін народилось двоє дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.9, 11).

Діти проживають разом із позивачем, перебувають на її забезпеченні.

Відповідач сплачує аліменти на їх утримання, на момент розгляду справи заборгованість по вказаним зобов`язанням відсутня.

Однак, з наявних у справі довідок Комунального закладу «Луцького навчально-виховного комплексу загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №22-ліцею Луцької міської ради», вбачається, що батько дітей ( ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) ОСОБА_3 з 2019 року у школі дітей не відвідує, участі у їх вихованні не бере (а.с. 14-31).

Предметом розгляду справи є надання дозволу на виїзд неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка не досягнула 16-річного віку, за кордон без згоди батька та його супроводу.

Частиною 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

За приписами ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно вимог ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Порядок виїзду неповнолітніх дітей за межі України врегульовано Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила), а також ст.313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Пунктами 3,4 Правил встановлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Таким чином, діючим законодавством не встановлені обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлюється певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Суд вважає, що інтереси батьків мають право на реалізацію такою мірою та в такий спосіб, які відповідатимуть саме інтересам забезпечення повноцінного розвитку та зростання неповнолітньої дитини.

Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким вона проживає та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Таким чином, виходячи з положень Сімейного Кодексу України, Цивільного кодексу України та Правил, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення.

Наведене узгоджуються з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження N 14-244цс18), яка вирішила відступити від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 6-15цс17. Розглядаючи справу про надання дозволу на виїзд дитини за межі України та застосовуючи норми, зокрема, Сімейного кодексу України, ВСУ вважав, що пріоритетним у цій категорії справ є дотримання принципу рівності прав батьків щодо дитини. Вказане випливає з рішення в справі "М. С. проти України" від 11 липня 2017 року (заява N 2091/13) Європейського суду з прав людини, у якому ним наголошено (далі - ЄСПЛ), що в такій категорії справ основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини.

Дозвіл на виїзд за кордон дітей з одним із батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення, а також із зазначенням країни, до якої вивозиться дитина (постанова ВС у справі № 14-244цс18 від 04 липня 2018 року).

Крім того, суд зауважує, що обмеження особистих немайнових прав фізичної особи, встановлених Конституцією України, можливе лише у випадках, передбачених нею; обмеження особистих немайнових прав фізичної особи, встановлених ЦК України та іншим законом, можливе лише у випадках, передбачених ними (ч.ч. 1, 2 ст. 274 ЦК України). Фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб, зокрема, у спосіб, який враховує змісту цього права, спосіб його порушення та наслідки, що їх спричинило це порушення (ст. 275 ЦК України).

Таким чином, право дитини на свободу пересування, в тому числі, на тимчасовий виїзд за межі України, не може заперечуватися як таке, в тому числі, батьком дитини. Зміст вищенаведених норм у сукупності вказує на те, що дитина не може бути необґрунтовано обмежена у здійсненні особистих немайнових прав, у т.ч., у праві виїзду за кордон для відпочинку, оздоровлення, одержання медичної допомоги, консультацій лікарів тощо. Водночас реалізоване відповідне право може бути на підставі та в порядку, визначеному законом.

Вирішуючи дане питання судом враховано мету поїздки (відпочинок, розширення світогляду, вдосконалення навичок спілкування іноземною мовою) та державу прямування, думку неповнолітньої ОСОБА_4 , що будучи присутньою в судовому засіданні, підтвердила бажання тимчасового виїзду за кордон, а також факт визначення позивачем конкретних строків перебування дитини за кордоном.

Крім того, встановлено, що виїзд дитини за кордон, не порушує прав батька дитини на спілкування з нею та не позбавляє його права брати участь у вихованні та утриманні дитини.

Суд вважає, позовні вимоги ОСОБА_1 про надання дозволу для виїзду дитини за кордон без згоди батька підставним, оскільки позивач дійсно не може одержати згоду відповідача.

На переконання суду, заявлена позивачем вимога відповідає принципу правової визначеності та вочевидь має ознаки тимчасового виїзду з конкретною метою на визначені періоди часу в конкретну країну, які узгоджуються, у тому числі, з дійсним режимом життя дитини, її навчанням, відпочинком тощо.

Враховуючи країну прямування, також вбачається необхідність надання ОСОБА_1 дозвілу на оформлення, виготовлення та отримання відповідних віз та дозволів в консульських та інших дипломатичних установах, необхідних для такої поїздки.

З огляду на наведене, враховуючи першочерговість врахування інтересів дитини, суд дійшов висновку про задоволення вимог позивача у повному обсязі.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 2-5,11-13, 141,196, 223, 258, 259, 263, 268, 352, 354, 430 ЦПК України, ст. 313 ЦК України, ст. ст. 141, 150, 153,155 СК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Луцької міської ради, про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу батька - задовольнити повністю.

Надати дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без згоди та супроводу батька дитини ОСОБА_3 за межі України до Сполучених Штатів Америки, штат Колорадо, місто Колорадо-Спрингс, у супроводі матері ОСОБА_1 , на період з 01 жовтня 2022 року по 01 березня 2023 року.

Надати ОСОБА_1 дозвіл на оформлення, виготовлення та отримання відповідних віз та дозволів в консульських та інших дипломатичних установах для тимчасового виїзду за кордон неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без згоди батька дитини ОСОБА_3 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) грн. 40 коп. судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 );

Відповідач: ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП невідомий);

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справа дітей Луцької міської ради (Волинська обл., м. Луцьк, вул. Богдана Хмельницького 21).

Повний текст рішення суду складено 12 вересня 2022 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області В.В. Черняк