КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №537/2115/19 головуючий у І інстанції: Мазур Ю.Ю.
провадження 22-ц/824/5020/2022 доповідач: Сліпченко О.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

06 вересня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: головуючого судді Сліпченка О.І., суддів Сушко Л.П., Суханової Є.М.

за участю секретаря: Пітенко І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 21 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Карго Пром», Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» про визнання договору відступлення прав вимоги недійсним.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд,-

ВСТАНОВИВ:

У травні 2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись із вищевказаним позовом, який обґрунтовано тим, що у грудні 2018 року їм стало відомо про те, що на підставі договору про відступлення прав вимоги від 22 червня 2018 року, укладеного між ПАТ «Фідобанк» та ТОВ «Карго Пром» було відступлено права вимоги до ОСОБА_2 ,, ОСОБА_3 ,, ОСОБА_1 за кредитним договором від 11 липня 2008 року, договором про надання споживчого кредиту від 22 грудня 2014 року, договором поруки від 22 грудня 2014 року, договором іпотеки від 09 вересня 2011 року.

Позивачі зазначають, що оскаржуваний ними договір суперечить вимогам законодавства України, що обумовлює незаконність вимог ТОВ «Карго Пром» за вищезазначеними договорами.

Просили визнати недійсним Договір відступлення прав вимоги від 22 червня 2018 року, укладений між ПАТ «Фідобанк» та ТОВ «Карго Пром».

Рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 21 жовтня 2021 року в задоволенніпозову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 звернулась із апеляційною скаргою, посилаючись на порушення місцевим судом норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що договір укладений між ПАТ«Фідобанк» та ТОВ«Карго Пром» про відступлення прав вимоги є договором факторингу, укладеним між Банком та юридичною особою, яка не є фінансовою установою, а тому не уповноважена на операції з фінансовими активами.

Вважає, що спірний договір використаний відповідачами неправомірно задля подвійного стягнення.

ОСОБА_2 у відзиві на апеляційну скаргу погоджується із її доводами та просила її задовольнити.

Представник ТОВ«Карго Пром» у відзиві на апеляційну скаргу не погоджується із доводами позивачів.

Вказує, що спірний договір укладений правомірно, в період ліквідації ПАТ «Фідобанк», посилання позивача про укладення договору факторингу відхиляє, рішення місцевого суду вважає законним та обґрунтованим.

В судове засідання належним чином повідомлені учасники справи не з`явились.

У відповідності до вимог ст.ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що сторонами при укладенні оспорюваного правочину дотримані вимоги законодавства, а жодних доказів того, що укладеним правочином порушено права та законні інтереси позивачів, не надано.

Колегія суддів погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що 11.07.2008 між ВАТ «Ерсте Банк» (правонаступником його шляхом зміни назви став ПАТ «Фідобанк») та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав в кредит 55500,00 доларів США, строком до 10.08.2018.

09.09.2011 між ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ПАТ «Ерсте Банк» укладено договір про переведення боргу, відповідно до якого первісний боржник ОСОБА_3 переводить на нового боржника ОСОБА_2 , а остання приймає борг за вищевказаним кредитним договором, борг за кредитом відповідно до договору № 014/6212/2/18802 від 11.07.2008, який на момент підписання договору становить 59169 доларів США.

У якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ПАТ «Ерсте Банк» та ОСОБА_2 09.09.22011 укладено Іпотечний договір № 014/ZAWF3O/2/1, посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Марченко Н.А., відповідно до умов договору предметом іпотеки є квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

22.12.2014 року між ПАТ «Фідобанк» та ОСОБА_1 укладено договір поруки № 014/6212/18802/2, відповідно до умов якого поручитель зобов`язується відповідати перед кредитором за невиконання боржником ОСОБА_2 усіх боргових зобов`язань за кредитним договором № 014/6212/2/18802 від 11.07.2008.

25.05.2018 відбулися електронні торги по реалізації активу ПАТ «Фідобанк», а саме право вимоги в тому числі і за кредитним договором № 014/6212/18802 від 11.07.2008, що укладений з ОСОБА_2 . Вказаний лот було придбано ТОВ «Карго Пром» за 138230,78 грн, що підтверджується Протоколом електронного аукціону № UA-EA-2018-04-06-000178-a.

22.06.2018 між ПАТ «Фідобанк» та ТОВ «Карго Пром» за результатами відкритих торгів (аукціону) було укладено Договір про відступлення прав вимоги, відповідно до якого Банк відступив новому кредитору права вимоги Банку до позичальників, іпотекодавців та поручителів, зазначених у Додатку № 1 до договору, включаючи права вимоги до правонаступників божників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників, за кредитними договорами, договорами поруки та договорами іпотеки, з урахуванням всіх змін, доповнень і додатків до них, згідно Додатку № 1 до цього договору.

У Додатку № 1 до Договору відступлення прав вимоги від 28.06.2018, що є невід`ємною частиною цього договору, вказано перелік основних договорів та суми грошових вимог по кожному з договорів, що відступаються, а також договорів забезпечення.

Національним банком України 18.07.2016 прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Фідобанк». Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 19.07.2016 прийнято рішення № 1265 про початок ліквідації Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» з 20.07.2016 до 20.07.2018 включно.

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 Цивільного кодексу України.

Згідно з частинами 1, 2 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Відповідно до частини 1 статті 227 Цивільного кодексу України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого старий кредитор передає свої права новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов`язується або не зобов`язується їх оплатити. Договір відступлення права вимоги (цесії) може бути оплатним, якщо в ньому передбачений обов`язок нового кредитора надати старому кредитору якесь майнове надання замість отриманого права вимоги. В такому випадку на відносини цесії розповсюджуються положення про договір купівлі-продажу.

Частинами 3, 4 статті 656 Цивільного кодексу України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Норми цивільного права не встановлюють суб`єктних обмежень як щодо договору купівлі-продажу права вимоги, так і щодо договору відступлення права вимоги, адже ці договори за своєю правовою суттю є цивільно-правовими зобов`язаннями сторін та не мають відношення до спеціальних галузей права, тож регулюються цивільним законодавством.

Разом з цим в статті 1077 Цивільного кодексу України визначено поняття договору факторингу, відповідно до якого за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Договір факторингу у зазначеній нормі визначено як фінансування під відступлення права грошової вимоги та вже передбачає, що відступлення права вимоги є наслідком та лише складовою частиною цієї господарської операції, що полягає в забезпеченні виконання зобов`язання під фінансування.

За наведеним визначенням договору факторингу цей договір спрямований на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі в її розпорядження певної суми грошових коштів. Зазначена послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" як кредитні у цій статті розглядаються операції, зазначені в пункті 3 частини 3 статті 47 Закону, а також придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог та прийом платежів (факторинг). В цій нормі Закону факторинг класифікується як кредитна операція, що підтверджує суть факторингу - фінансування постачальника товарів чи послуг, надання йому (як кредиторові в товарних відносинах) коштів в розпорядження за плату під відступлення права вимоги.

Важливою відмінністю між договором факторингу та договором відступлення права вимоги є те, що при відступленні права вимоги первісний кредитор передає новому кредитору боргові зобов`язання боржника і більше взаємовідносин не має ні з боржником, ні з новим кредитором щодо перерахування коштів первісному кредитору, тож фактично відбувається купівля-продаж права вимоги боргових зобов`язань. А за договором факторингу фактор може отримувати кошти і від клієнта, і від боржника, вони розраховуються із фактором, що передбачено статтею 1084 Цивільного кодексу України. Між договором про відступлення права вимоги та договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) є лише одна спільна риса: вони базуються на заміні кредитора у зобов`язанні (відступлення права вимоги).

При цьому однією із відмінних ознак факторингу від інших правочинів, які передбачають відступлення права вимоги, є передача грошових коштів у розпорядження за плату, тобто взамін права вимоги, клієнт отримує послугу, що пролягає в передачі грошових коштів у розпордження на певний час, з обов`язком повернення цих коштів та оплати часу користування ними.

Указана правова позиція висловлена Верховним Судом у справах №910/7038/17 від 31.01.2018 року, №910/7320/17 від 11.09.2018 року.

Дослідивши умови укладеного між відповідачами у справі оспорюваного договору відступлення права вимоги, суд апеляційної інстанції уважає, що останній не є договором факторингу, оскільки не містить ознак договору факторингу чи договору фінансових послуг. Цей договір не містить умов, які б передбачали передачу грошових коштів новим кредитором в розпорядження первісному кредитору за плату, тобто умови договорів не передбачають отримання прибутку, правовідносини сторін за спірними правочинами не є відносинами у сфері факторингу. жодних умов про те, що новий кредитор має право на отримання дисконту/відсотків чи розраховувати на будь-яку іншу фінансову вигоду, на яку може розраховувати фактор по договорам факторингу, оспорюваний правочин не містить.

Позивачі не довели порушення їх прав або охоронюваних законом інтересів укладенням відповідачами оспорюваного договору, оскільки вони не є стороною оспорюваного правочину, не довели того, що в результаті укладення спірного договору відступлення права вимоги обсяг їх майнових зобов`язань змінився.

З огляду на вищевикладене, місцевий суд прийшов до обґрунтованих висновків, щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та прийшов до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене судове рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 21 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено «06» вересня 2022 року.

Головуючий

Судді: