ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2022 року

м. Хмельницький

Справа № 683/1961/18

Провадження № 22-ц/4820/1430/22

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Янчук Т.О. (суддя-доповідач),

Грох Л.М., Ярмолюка О.І.,

секретаря: Шевчук Ю.Г.,

учасники справи: представник апелянта ОСОБА_1 ,

представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 22 червня 2022 року (суддя Цішковський В.А.) за позовом ОСОБА_4 до Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу майна,

в с т а н о в и в :

У серпні 2018 року ОСОБА_4 звернувся в суд із позовом до Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно за заповітом, визнання недійсним свідоцтв про право власності на спадкове майно за законом та витребування майна із чужого незаконного володіння.

У липні 2020 року позивач ОСОБА_4 звернувся в суд із позовною заявою до Старокостянтинівської міської ради, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно за заповітом, визнання недійсними свідоцтв про право власності на спадкове майно за законом, визнання недійсним договору купівлі-продажу від 30.08.2016 року та витребування майна із чужого незаконного володіння майна померлої ОСОБА_7 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Старокостянтинівського районного суду від 16 липня 2020 року вищевказані справи об`єднані в одне провадження.

Із урахуванням уточнених (об`єднаних) позовних вимог, позивач зазначав що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його баба ОСОБА_7 . Після її смерті відкрилася спадщина в склад якої входить 1/2 частина житлового будинку з надвірними прибудовами та 1/2 частина земельної ділянки площею 0,071 га, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Майно належало померлій на підставі рішення Старокостянтинівського районного народного суду від 30.12.1957 року. Інша 1/2 частина вищевказаного будинку належала її синові ОСОБА_8 , який для позивача був дядьком, на підставі свідоцтва про право на спадщину від 21.02.1986 року, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

27 серпня 1982 року ОСОБА_7 було складено заповіт в якому зазначено, що на випадок її смерті половину будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 , заповідає ОСОБА_4 . Заповіт ніким не оспорювався.

ОСОБА_4 подано заяву до нотаріальної контори, за якою заведено спадкову справу №225 на майно померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 , проте до цього часу ним не було оформлено право на спадщину.

Скориставшись тим, що позивач тривалий час не оформляв спадщину та мешкає у м. Запоріжжі, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 04.06.2014 року, подали до суду позов про встановлення факту належності рішення Старокостянтинівського районного народного суду від 30.12.1957 року ОСОБА_7 , встановлення прийняття спадщини ОСОБА_8 майна, що належить ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнання за кожною із них в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 прав власності.

ОСОБА_4 до справи в якості співвідповідача чи третьої особи залучено не було, та про існування заповіту від 27.08.1982 року відповідачі суд не повідомили.

Рішенням Старокостянтинівського районного суду від 15.07.2014 року позов ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до Старокостянтинівської міської ради про встановлення факту належності правовстановлюючого документу, факт прийняття спадщини та визнання власності на спадкове майно було задоволено в повному обсязі. Встановлено факт належності рішення Старокостянтинівського районного народного суду від 30.12.1957 року ОСОБА_7 ; встановлено факт прийняття спадщини ОСОБА_8 майна, яке належало ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнано за ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 , право власності на успадковане, але не переоформлене майно по 1/2 частині житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд, який розташований по АДРЕСА_1 .

Позивач, дізнавшись про таке рішення лише у 2017 році, оскаржив його в апеляційному порядку.

Постановою апеляційного суду Хмельницької області 22.03.2018 року, апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково, рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 15.07.2014 року скасовано та в частині позовних вимог про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно ухвалено нове рішення, згідно якого позовні вимоги ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до Старокостянтинівської міської ради про встановлення факту прийняття спадщини ОСОБА_8 майна, після смерті його матері ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та визнання за кожною з позивачів в порядку спадкування право власності по 1/2 частці житлового будинку господарськими будівлями, який знаходиться по АДРЕСА_1 , відмовлено. Провадження в справі за позовними вимогами ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про встановлення факту належності ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , рішення Старокостянтинівського районного народного суду Хмельницької області від 30.12.1957 року закрито.

На даний час постанова апеляційного суду Хмельницької області від 22.03.2018 року являється чинною та в касаційному порядку не скасована.

ОСОБА_4 є спадкоємцем майна за заповітом померлої ОСОБА_7 , однак, у встановленому законом порядку, свідоцтво про право на спадщину за заповітом в Старокостянтинівській державній нотаріальній конторі, отримати не може, у зв`язку з тим, що баба ОСОБА_7 не оформила свідоцтва про право власності на свою 1/2 частинку спірного будинку.

Разом з тим, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не зазначені в заповіті, як спадкоємці за заповітом, а ОСОБА_4 не відмовився від прийняття спадщини, прийняв належним чином спадкове майно за заповітом, а отже ОСОБА_5 та ОСОБА_6 слід вважати особами, які не мали права на спадкування майна померлої ОСОБА_7 на 1/2 частину будинку АДРЕСА_2 , та відповідно слід вважати недійсними видані ОСОБА_5 та ОСОБА_6 свідоцтва про право власності за законом та укладений договір купівлі-продажу житлового будинку від 30.08.2016 року укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з однієї сторони та ОСОБА_2 з другої сторони

Ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 22 червня 2022 року залишено без розгляду позовну заяву ОСОБА_4 до Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 в частині позовних вимог про визнання права власності на спадкове майно по заповіту, визнання недійсним свідоцтва про право власності на спадкове майно по закону, витребування майна із чужого незаконного володіння.

За таких обставин, позивач просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу від 30.08.2016 року на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 та на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,071 га, кадастровий номер :12:002:0038, розташовані за адресою АДРЕСА_1 .

Рішенням Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 22 червня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Скасовано арешт на 1/2 частини будинковолодіння АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 30.08.2016 року, накладений ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 06.08.2018 року.

Суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для визнання недійсним оскаржуваного договору купівлі-продажу від 30.08.2016 року, оскільки на час укладення правочину ОСОБА_2 був добросовісним набувачем та у встановленому законом порядку оформив своє право власності на спірне будинковолодіння.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування скарги зазначав, що висновок суду першої інстанції щодо ОСОБА_2 як добросовісного набувача є помилковим. Поза увагою суду залишились важливі обставини, а саме, що спірне нерухоме майно (житловий будинок загальною площею 99,6 кв.м по АДРЕСА_1 ) припинило своє фактичне існування, з часу проведення ОСОБА_2 державної реєстрації, оскільки 03.07.2018 року останнім було оформлено право власності на новостворений об`єкт нерухомості житловий будинок загальною площею 275,4 кв.м за адресою по АДРЕСА_1 , а отже це різне майно в розумінні ст.ст. 181, 182, 190 та 388 ЦК України. Отже, майно яке видозмінилося та на теперішній час не існує в натурі як самостійний окремий об`єкт нерухомості, не може бути витребувано від добросовісного володільця, адже об`єктом позову про витребування майна із чужого незаконного володіння може бути річ, яка існує в натурі на момент подання позову, а якщо річ, перебуваючи у чужому володінні, видозмінилась, була перероблена або знищена, застосовуються зобов`язально-правові способи захисту права власності відповідно до глави 83 ЦК України.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 заперечує проти задоволення апеляційної скарги, зазначає, що позивачем не надано жодних доказів, які б підтверджували факт переходу майна, на яке претендує ОСОБА_4 у даному спорі від ОСОБА_7 до ОСОБА_7 не надано. Рішенням Старокостянтинівського районного народного суду Хмельницької області від 30.12.1957 року виділено ОСОБА_7 половину майна, що належить ОСОБА_9 . В той час як заповіт від 07.08.1982 року на половину будинку ОСОБА_4 складений від імені баби позивача ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказане рішення суду є чинним, ніким із сторін не оскаржувалось. Ухвалою Старокостянтинівського районного суду від 23.02.2022 року ОСОБА_4 було відмовлено у задоволенні заяви про виправлення описки в рішенні від 30.12.1957 року, в якому вказано ім`я позивача « ОСОБА_10 » замість « ОСОБА_11 ». Крім того, ні в самому рішенні від 30.12.1957 року, ні у постанові апеляційного суду Хмельницької області від 22.03.2018 року не вказано, щодо якого майна виникли спірні правовідносини, відсутні ідентифікуючі ознаки майна. Аналізуючи наявні у справі докази вважає, що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження його спадкових прав щодо об`єкта нерухомого майна, зазначеного у заповіті від 07.08.1982 року, а також не доведено факту, що майно по рішенню Старокостянтинівського районного народного суду від 30.12.1957 року перейшло у власність від ОСОБА_7 до ОСОБА_7 та чи належало взагалі майно за адресою по АДРЕСА_1 ОСОБА_7 . Зазначає, що спірний договір купівлі-продажу майна жодним чином не порушує права позивача, сам договір також укладений за відсутності будь-яких недоліків, які могли б стати підставою для визнання правочину недійсним. Із урахуванням викладеного, просить апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Старокостянтинівського районного суду від 22.06.2022 року без змін.

В судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив їх відхилити.

Інші відповідачі ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , Старокостянтинівська міська рада в судове засідання не з`явилися про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників судового засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (ч.4 ст.376 ЦПК. України).

Згідно з ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 та ОСОБА_9 проживали в АДРЕСА_1 (на даний час АДРЕСА_1 .

Рішенням Старокостянтинівського районного народного суду від 30 грудня 1957 року виділено на частку ОСОБА_7 з майна, що належить ОСОБА_9 , половину хати, половину сараю та половину льоху.

У вказаному будинку ОСОБА_7 проживала разом зі своїм сином ОСОБА_8 , однак свідоцтва про право власності на дану 1/2 частину будинковолодіння не отримала.

27 серпня 1982 року ОСОБА_7 склала нотаріально посвідчений заповіт, за яким заповідала 1/2 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 ОСОБА_4 .

На підставі свідоцтва про право на спадщину від 01 лютого 1986 року після смерті ОСОБА_9 , його син ОСОБА_8 став власником 1/2 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7 померла і після її смерті відкрилася спадщина на все належне їй майно.

29 серпня 1986 року на підставі заяви ОСОБА_4 було заведено спадкову справу №225 до майна ОСОБА_7 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_8 .

Після його смерті шляхом подачі заяв про прийняття спадщини до Старокостянтинівської нотаріальної контори прийняли його спадкоємці за законом дочки ОСОБА_6 та ОСОБА_12 .

ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_12 померла, спадщину після її смерті прийняла її донька ОСОБА_5 , яка постійно проживала зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Рішенням Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 15.07.2014 року 28.07.2014 року було задоволено позовну заяву ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , встановлено факт належності ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 рішення Старокостянтинівського районного народного суду від 30 грудня 1957 року, встановлено факт прийняття спадщини ОСОБА_8 , після смерті його матері ОСОБА_7 , визнано за ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_8 , право власності на успадковане, але не переоформлене майно, по 1/2 частці житлового будинку з господарськими та надвірними будівлями, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

30 серпня 2016 року ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , як продавці, та ОСОБА_2 , як покупець, уклали договір купівлі-продажу майна, посвідчений приватним нотаріусом Старокостянтинівського районного нотаріального округу Хмельницької області Голуб О.Є. та зареєстрований в реєстрі за № 1416.

Згідно п. 1 та п. 3 договору купівлі-продажу продавці передають житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований на земельній ділянці площею 0,071 га, кадастровий номер :12:002:0038, за адресою: АДРЕСА_1 , у власність покупця, а покупець приймає у власність вказаний житловий будинок з надвірними будівлями і сплачує за нього грошову суму в розмірі, визначеному в цьому договорі.

Житловий будинок з надвірними будівлями, що відчужується за цим договором належить продавцям, в рівних частках кожному, на праві приватної власності на підставі Рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницька область від 15.07.2014 року.

Постановою Апеляційного суду Хмельницької області від 22 березня 2018 року рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 15 липня 2014 року скасовано та в частині позовних вимог про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно ухвалено нове рішення: в позові ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , до Старокостянтинівської міської ради про встановлення факту прийняття спадщини ОСОБА_8 після смерті його матері ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнання за кожною з позивачів в порядку спадкування право власності по 1/2 частці житлового будинку з господарськими та надвірними будівлями, який знаходиться за адресою по АДРЕСА_1 відмовлено; провадження в справі за позовними вимогами ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про встановлення факту належності ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , рішення Старокостянтинівського районного народного суду Хмельницької області від 30 грудня 1957 року закрито.

Крім того, судом встановлено, що згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, за ОСОБА_2 30.08.2016 року на підставі договору купівлі-продажу від 30.08.2016 року зареєстровано право власності на житловий будинок, загальною площею 99,6 кв.м з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 .

За довідкою Старокостянтинівського БТІ №1215 від 27.06.2018 року житловий будинок загальною площею 99,6 кв.м хлів, погреб демонтовано власником ОСОБА_2 .

З Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 03.07.2018 року вбачається реєстрація припинення права власності ОСОБА_2 на житловий будинок загальною площею 99,6 кв.м по АДРЕСА_1 . Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 26 липня 2018 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на житловий будинок загальною площею 275,4 кв.м по АДРЕСА_1 на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації виданої 16.07.2018 року відділом державно-архітектурного контролю виконавчого комітету Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області.

За таких обставин, майно яке було предметом договору купівлі продажу від 30 серпня 2016 року укладеним між ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , як продавцями, та ОСОБА_2 , як покупцем не збереглося.

Звертаючись до суду з позовом до Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 просив визнати недійним договір купівлі продажу від 30.08.2018 року.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).

Предметом спору в цій справі є визнання недійсним договору-купівлі продажу від 30.08.2016 року будинковолодіння розташованого по АДРЕСА_1 .

На думку позивача, продавці спірного нерухомого майна ОСОБА_5 та ОСОБА_6 набули право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 на підставі рішення Старокостянтинівського районного суду від 15.07.2014 року, яке в подальшому 22 березня 2018 року було скасовано постановою Апеляційного суду Хмельницької області. ОСОБА_2 30.08.2016 року придбав спірний житловий будинок у ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за рахунок частки ОСОБА_4 , правова підстава на якій зазначене майно набувалось згодом відпала. Спірне будинковолодіння фактично припинило своє існування.

Однак право на грошову компенсацію можливе лише після визнання судом недійсним договору купівлі-продажу від 30.08.2016 року.

Колегія суддів вважає, що обраний позивачем спосіб захисту є неефективним, оскільки задоволення вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 30.08.2016 року не може призвести і не призведе до захисту або відновлення порушеного права позивача.

Відповідно до положень частини першої статті 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними.

Спірне будинковолодіння яке було об`єктом оспорюваного позивачем договору купівлі-продажу від 30.08.2016 року фактично припинило своє існування.

Серед способів захисту Цивільний кодекс України виокремлює, кондикційні зобов`язання зокрема, відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (стаття 1212).

Апеляційний суд зазначає, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19), пункті 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20).

У справі, що переглядається, задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 30.08.2016 року не призведе до поновлення прав позивача, а отже, такі вимоги не є ефективним способом захисту права, яке потребуватиме додаткових засобів судового захисту, тобто повторного звернення до суду.

Зважаючи на зазначене, у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити саме з цих підстав.

Обрання позивачем неналежного способу захисту прав є самостійною підставою для відмови у позові, тому колегія суддів не вбачає необхідності надавати оцінку іншим аргументам апеляційної скарги.

Суд першої інстанції ухвалюючи рішення, дійшов правильного висновку щодо відмови у задоволенні позову, однак мотивувальна частина рішення суду підлягає зміні у редакції цієї постанови.

Оскільки змінюється тільки мотивувальна частина рішення суду першої інстанції підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 22 червня 2022 року змінити виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 06 вересня 2022 року.

Судді: Т.О. Янчук

Л.М. Грох

О.І.Ярмолюк