ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4908/22 Справа № 212/1024/22 Суддя у 1-й інстанції - Колочко О. В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2022 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів: Зубакової В.П., Остапенко В.О.

сторони справи :

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження у письмовому порядку згідно ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача Акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 травня 2022 року, ухваленого суддею Колочко О.В. у м.Кривому Розі, Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 09 травня 2022 року,-

ВСТАНОВИВ :

У лютому 2022 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, який у подальшому уточнила, збільшивши позовні вимоги (в ред. від 24.02.2022) до відповідача АТ «Криворізький залізорудний комбінат» (далі відповідач, АТ «Кривбасзалізрудком», АТ «КЗРК»), у якому просила суд стягнути на її користь з відповідача одноразову допомогу на утримання у зв`язку з втратою годувальника з урахуванням інфляційних втрат у розмірі 136 392,46 грн. та три відсотки річних у розмірі 6 594,93 грн. без утримання податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.

В обґрунтування позову зазначила, що вона є дочкою ОСОБА_2 , який 03.12.1999 загинув під час виконання трудових обов`язків прохідника дільниці №1 шахти «Октябрська» ШУ «Октябрське» Криворізького державного залізорудного комбінату, правонаступником якого є АТ «Криворізький залізорудний комбінат», про що було складено Акт №20 про нещасний випадок від 17.12.1999.

13.01.2000 шахтоуправління «Октябрське» видало наказ №6 «Про відшкодування шкоди у зв`язку з втратою годувальника ОСОБА_3 », де зазначено, що позивач на час загибелі батька була на його утриманні, та яким було призначено, у тому числі одноразову допомогу на утриманця у зв`язку з втратою годувальника у сумі 12 100,80 грн.

До теперішнього часу відповідач не відшкодував позивачу шкоду у розмірі 12 100,80 грн., а отже порушив строки виплати, яку повинен був сплатити у місячний термін, тобто до 05 січня 2000 року, а тому несвоєчасно виплачені суми відшкодування шкоди підлягають компенсації у розмірі 136 392,46 грн. борг з урахуванням інфляційних втрат за період з 05.01.2000 по 28.02.2022; 6 594,93 грн. 3 % річних за період з 05.01.2004 по 08.02.2022, усього на загальну суму 142 987, 39 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 травня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» про відшкодування шкоди, завданої смертю працівника на виробництві задоволені.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь ОСОБА_1 одноразову допомогу на утриманця у зв`язку з втратою годувальника з урахуванням інфляційних втрат у розмірі 136 392 (сто тридцять шість тисяч триста дев`яносто дві) гривні 46 копійок та три відсотки річних у розмірі 6 594 (шість тисяч п`ятсот дев`яносто чотири) гривні 93 копійки, без утримання податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь держави судовий збір в сумі 1429,87 грн.

Відповідач АТ «Кривбасзалізрудком», будучи незгодним з ухваленим судовим рішенням подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність і необґрунтованість рішення суду, ухваленого при неповному зясуванні обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального і процесуального права, ставить питання про його скасування та ухвалення нового судового рішення про відмову ОСОБА_1 в задоволенні її позовних вимог в повному обсязі.

При цьому, скаржник зазначає, що суд першої інстанції, застосувавши постанову КМУ №1427 від 20 грудня 1997, якою затверджено Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, не звернув уваги на те, що відповідно до п.2 цього Положення, компенсації підлягає тільки нарахована працівникові заробітна плата, яка носить неодноразовий характер, тоді, як одноразова допомога є одноразовою виплатою, чим порушив норми матеріального права.

Відповідач вказує, що наказом №6 від 13.01.2000 року одноразова допомога на доньку була призначена матері ОСОБА_3 , при цьому суд першої інстанції не з`ясував, чи отримувала таку допомогу мати позивача та оскільки з часу призначення допомоги минуло понад 20 років, саме позивач має доводити факт неотримання такої допомоги.

Окрім того, сторона відповідача вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду, встановлений ст.233 КЗпП України, оскільки правовідносини сторін виникли у 2000 році, а з позовом до суду позивач звернулася у 2022 році. Звертає увагу на те, що саме внаслідок зловживань позивача, яка своєчасно не звернулася до АТ «Кривбасзалізрудком» із відповідною заявою, а тепер намагається збагатитись за рахунок Підприємства відповідача.

Також скаржник вказує на те, що надання матеріальної допомоги це не боргове (грошове) зобов`язання, а додаткове матеріальне благо, що дається сім`ї померлого відповідно до ст.11 Закону України «Про охорону праці», що дія на час виникнення спірних правовідносин, тому дія ст.214 ЦК УРСР та ст.625 ЦК України не поширюються на дані правовідносини сторін, тому вимоги позивача про стягнення інфляційних втрат, трьох процентів річних не підлягають задоволенню.

Відповідач наголошує на тому, що суд першої інстанції, ухвалюючи спірне судове рішення не співставив розмір основної суми з сумами нарахованих на неї відсотків та інфляційних збитків, не зауважив на явно несправедливий характер таких нарахувань, що виник внаслідок зловживання позивачем своїми правами на звернення до суду.

Скаржник зазначає, що суд порушив норми Податкового Кодексу, стягнувши з відповідача на користь позивача кошти без утримання податків та інших обов`язкових платежів.

Відзив на апеляційну скаргу сторони відповідача не подано, письмові пояснення ОСОБА_1 на апеляційну скаргу, які надійшли до суду апеляційної інстанції 02 вересня 2022 року та які по суті є відзивом на апеляційну скаргу, колегія суддів не бере до уваги, оскільки пояснення (відзив) подано з порушенням норм ч.4 ст.360 ЦПК України, без надання доказів надіслання копії іншій стороні по справі.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася ОСОБА_4 , батьками якої, згідно копії свідоцтва про народження записано ОСОБА_2 та ОСОБА_5 (а.с.14-15).

03 грудня 1999 року з ОСОБА_2 , який є батьком позивача, під час виконання ним трудових обов`язків прохідника дільниці №1 шахти «Октябрська», Криворізького державного залізорудного комбінату, правонаступником якого, на час подання позову, є АТ «Кривбасзалізрудком», стався нещасний випадок, внаслідок якого ОСОБА_2 отримав тілесні ушкодження, від яких помер.

По факту нещасного випадку був складений акт форми Н-1 №20 від 17.12.1999 року, відповідно до висновків якого причинами нещасного випадку, внаслідок якого загинув ОСОБА_2 зазначено: незадовільна організація робіт, яка призвела до перебування людей в небезпечній зоні без страхувальних пристроїв. Низька трудова і виробнича дисципліна серед працівників шахти (а.с. 16-19).

Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Саксаганської районної ради міста Кривого Рогу Дніпропетровській області від 09 грудня 1999 року, актовий запис №2004, ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 31 року, причина смерті нещасний випадок в зв`язку з підприємством (а.с. 20).

Наказом Шахтоуправління «Октябрське» Криворізького державного залізорудного комбінату №6 від 13.01.2000 «Про відшкодування шкоди у зв`язку з втратою годувальника ОСОБА_5 » було наказано: щомісячно виплачувати ОСОБА_5 , дружині загиблого чоловіка ОСОБА_2 відшкодування шкоди у зв`язку з втратою годувальника на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_6 у сумі 504,20 грн.; виплатити одноразову допомогу на сім`ю у зв`язку з втратою годувальника у сумі 100 840, 00 грн. та одноразову допомогу на утриманців у сумі 12 100, 80 грн.(а.с.21 зворотній бік).

Судом встановлено, що на час розгляду справи відповідач АТ «Кривбасзалізрудком» не виплатив позивачу одноразову допомогу на утриманця у сумі 12 100,80 грн. і ця обставина не оспорюється відповідачем.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про повне задоволення позовних вимог ОСОБА_1 на підставі досліджених доказів наданих сторонами по справі, керуючись нормами ст.11 Закону України «Про охорону праці», статтей 10, 37, 39, 43 Правил відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджених постановою Кабінету міністрів України №472 від 23 червня 1993 року, виходив з того, що позивачу з вини відповідача своєчасно не виплачена одноразова допомога на утриманця у зв`язку з втратою годувальника в сумі 12 100,80 грн., тому ця сума виплачується без обмеження протягом будь-якого терміну і підлягає коригуванню у зв`язку із зростанням цін на споживчі товари та послуги у порядку встановленому статтею 34 Закону України «Про оплату праці».

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних суд, суд першої інстанції керувався нормами статей 11, 524,533-535, 625 ЦК України, статей 1, 3 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», й виходив з того, що невиконання відповідачем свого зобов`язання щодо виплати позивачу суми одноразової допомоги на утриманця у зв`язку з втратою годувальника згідно п.2 Наказу відповідача від 13.01.2000 №6 у сумі 12 100,80 грн., призвело до девальвації (знецінення) грошових коштів, тому позивач вправі вимагати від відповідача сплати не тільки суми цієї одноразової допомоги, а й з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних, оскільки до теперішнього часу, як встановлено судом вище, позивачу одноразова допомога не виплачена.

Суд першої інстанції погодився з наданим позивачем розрахунком компенсації за втрату частини доходу, в порядку передбаченому статтею 34 Закону України «Про оплату праці» та Положенням про порядок компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати №1427, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року у розмірі 136 392,46 грн. та трьох відсотків річних від простроченої суми, в порядку передбаченому ст.625 ЦК України у розмірі 6594,93 грн. і стягнув з відповідача на користь позивача зазначені суми.

Суд першої інстанції, керуючись нормами п.43 Правил відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджених постановою Кабінету міністрів України № 472 від 23 червня 1993 року, де визначено, що якщо потерпілому або особам, які мають право на відшкодування шкоди, з вини власника своєчасно не визначено або не виплачено суми відшкодування шкоди, то ця сума виплачується без обмеження протягом будь-якого терміну і підлягає коригуванню у зв`язку із зростанням цін на споживчі товари та послуги у порядку, встановленому статтею 34 ЗУ «Про оплату праці», визнав необґрунтованими доводи відповідача щодо застосування наслідків пропуску позивачем при зверненні до суду строку позовної давності.

За вимогами ст.ст.263, 264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, ;що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов`язаний з`ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов`язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, дослідивши доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі вважає, що суд першої інстанції у повній мірі з`ясував всі обставини, які мають значення для справи, та виконав усі вимоги цивільного судочинства, у зв`язку із чим рішення в даній справі є законним і належним чином обґрунтованим.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.

Предметом позову у цій справі є стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України, у зв`язку з несвоєчасною виплатою позивачу суми одноразової допомоги на утриманця у зв`язку з втратою годувальника, згідно п.2 Наказу відповідача від 13.01.2000 року №6 у сумі 12100,80 грн.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також з угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Саме такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постанові від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16цс18.

Інфляція - це знецінення грошей, зниження їхньої купівельної спроможності, дисбаланс попиту і пропозиції.

Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Індекс споживчих цін (індекс інфляції) - показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.

При цьому іншого порядку компенсації грошей (грошових коштів) у зв`язку з їх знеціненням, окрім встановленого індексу інфляції (індексу споживчих цін), чинним законодавством України не передбачено.

Зволікання відповідача з виплатою позивачу суми одноразової допомоги на утриманця у зв`язку з втратою годувальника, згідно п.2 Наказу відповідача від 13.01.2000 року №6 у сумі 12100,80 грн., призвело до девальвації (знецінення) грошових коштів, а отже, позивач вправі вимагати від відповідача сплати не тільки суми одноразової допомоги на утриманця у зв`язку з втратою годувальника, а й з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних, оскільки до теперішнього часу позивачу сума одноразової допомоги на утриманця з втратою годувальника у зв`язку з втратою годувальника у сумі 12100,80грн., не виплачена.

Окрім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі №3-295гс16, за змістом якого грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема і з факту завдання шкоди особі.

Відповідно до п.43 Правил відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджених постановою Кабінету міністрів України № 472 від 23 червня 1993 року, якщо потерпілому або особам, які мають право на відшкодування шкоди, з вини власника своєчасно не визначено або не виплачено суми відшкодування шкоди, то ця сума виплачується без обмеження протягом будь-якого терміну і підлягає коригуванню у зв`язку із зростанням цін на споживчі товари та послуги у порядку, встановленому статтею 34 ЗУ «Про оплату праці».

Як видно з матеріалів справи, позивачу ОСОБА_1 згідно Наказу №6 від 13 січня 2000 року Шахтоуправління «Октябрське» Криворізького державного залізорудного комбінату «Про відшкодування шкоди у зв`язку з втратою годувальника ОСОБА_5 » було призначено одноразову допомогу на утриманця у зв`язку з втратою годувальника у сумі 12100,80 грн., яка до теперішнього часу, з вини відповідача не відшкодована, оскільки доказів зворотньому відповідачем не надано (відсутнє платіжне доручення про перерахування цих коштів, або інший бухгалтерський документ, який би підтверджував виплату зазначеної суми одноразової допомоги на утриманця у зв`язку з втратою годувальника.

У зв`язку з наведеним вище, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача одноразової допомоги на утриманця у зв`язку з втратою годувальника в сумі 12100,80 грн. з урахуванням суми коригування через зростання цін на споживчі товари та послуги у порядку встановленому статтею 34 ЗУ «Про оплату праці».

Відповідно до п.39 Правил відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджених постановою Кабінету міністрів України №472 від 23 червня 1993 року, одноразова допомога виплачується у місячний термін з дня смерті потерпілого особам, які мають на це право.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 квітня 2022 року в справі №447/2222/20 (провадження №61-19906св21) зазначено, що «грошовим необхідно вважати зобов`язання, що складається, зокрема, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов`язок боржника сплатити кошти на користь кредитора. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі №910/10156/17 (провадження №12-14гс18) зазначила, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі №3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі».

Установивши, що між сторонами наявне грошове зобов`язання з виплати одноразової грошової допомоги на утриманця в зв`язку з втратою годувальника, яке відповідач протягом тривалого часу не виконує, суд першої інстанції зробив правильний висновок про поширення на спірні правовідносини положень статті 625 ЦК України.

Визначаючи розмір та період, за який підлягають стягненню інфляційні втрати й три відсотки річних, суд першої інстанції погодився з наданим позивачем розрахунком, у якому відповідні нарахування здійснені за період з 01 січня 2004 року (дата набрання чинності ЦК України в цілому та статтею 625 ЦК України, зокрема) по 28.02.2022. Доказів на спростування наданого позивачем розрахунку відповідач ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції не подав.

Колегія суддів погоджується з перевіреним судом першої інстанції, наданим позивачем розрахунком компенсації за втрату частини доходу, в порядку передбаченому статтею 34 Закону України «Про оплату праці» та Положенням про порядок компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати № 1427, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року у розмірі 136 392,46 грн., та трьох відсотків річних від простроченої суми, в порядку передбаченому ст.625 ЦК України у розмірі 6 594,93 грн.

Доводи відповідача про зловживання позивачем правами та не зменшення судом у зв`язку з цим розміру передбачених статтею 625 ЦК України нарахувань колегія суддів відхиляє з таких міркувань.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року в справі №902/417/18 (провадження №12-79гс19) зазначено, що: «санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань. Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора. [...] З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання».

У справі, що переглядається, розмір трьох процентів річних, стягнутих судом першої інстанції, є майже вдвічі меншим від розміру основного грошового зобов`язання, наявного між сторонами, а тому відсутні підстави для висновку про неспівмірність заявленого до стягнення розміру санкцій (трьох відсотків річних) з сумою основного зобов`язання.

У той же час висновків про наявність у суду компетенції зі зменшення розміру інфляційних втрат, нарахованих на суму основного зобов`язання, постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року в справі №902/417/18 (провадження №12-79гс19) не містить, а тому відсутні підстави вважати, що оскаржене судове рішення суперечить висновкам, викладеним у вказаній постанові Великої Палати Верховного Суду.

Доводи сторони позивача про наявність підстав для застосування наслідків пропуску строку позовної давності позивачем при зверненні до суду з цим позовом, були предметом розгляду судом першої інстанції, що відображено в судовому рішенні.

Так, Відповідно до п.43 Правил відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджених постановою Кабінету міністрів України №472 від 23 червня 1993 року, якщо потерпілому або особам, які мають право на відшкодування шкоди, з вини власника своєчасно не визначено або не виплачено суми відшкодування шкоди, то ця сума виплачується без обмеження протягом будь-якого терміну і підлягає коригуванню у зв`язку із зростанням цін на споживчі товари та послуги у порядку, встановленому статтею 34 ЗУ «Про оплату праці».

Колегія суддів вважає, що, доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення суду першої інстанцій, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди скаржника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, відсутні підстави для здійснення перерозподілу судових витрат

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача Акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 травня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 08 вересня 2022 року.

Головуючий:

Судді: