Справа № 128/2799/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 вересня 2022 року м. Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді: Шевчук Л.П.,

при секретарі судового засідання: Ружицькій І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, посилаючись на наступне.

12.08.2011 вони із відповідачем зареєстрували шлюб. Від даного шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_3 .. В період шлюбу вони із відповідачем придбали житло, а саме 23.08.2012 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку в АДРЕСА_1 та договір купівлі-продажу земельної ділянки біля даного будинку площею 0,1656 га. Покупцем у вказаних договорах виступав чоловік, а вона, як дружина, надавала нотаріальну згоду на укладення цих договорів купівлі-продажу. Вони та їх дитина зареєстровані у вказаному будинку. Подружнє життя у них не склалося, внаслідок чого рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 18.12.2015 їх шлюб було розірвано. Після розірвання шлюбу вона разом із дитиною продовжували проживати у спірному будинку. В 2019 році відповідачем було створено нестерпні умови для проживання у спірному будинку, а тому вона разом із дитиною вимушені були переїхати в м. Вінницю, де винаймають житло. Разом із тим, у неї залишилися ключі від спірного будинку, де зберігаються їх речі та майно. В спірному будинку вони із сином періодично з`являлися на вихідні, іноді ночували. Таким чином, вона намагалася створити умови для спілкування сина із батьком. Однак, все було марно, оскільки відповідач не намагався спілкуватися із сином і дитина його взагалі не цікавила. Влітку 2021 року вона із сином в черговий раз приїхали до будинку, однак потрапити до нього не змогли, оскільки відповідач змінив замки в будинку, а сам поїхав працювати за кордон. Угоди про добровільний поділ майна між ними не досягнуто. З огляду на вищевикладене просить: визнати за нею право власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 ; визнати за нею право власності на 1/2 частку земельної ділянки з кадастровим номером :03:003:0056, цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку з господарськими приміщеннями та будівлями, площею 0,1656, що знаходиться по АДРЕСА_1 ; залишити у власності відповідача ОСОБА_2 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 ; залишити у власності відповідача ОСОБА_2 1/2 частку земельної ділянки з кадастровим номером :03:003:0056, цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку з господарськими приміщеннями та будівлями, площею 0,1656, що знаходиться по АДРЕСА_1 ; стягнути із відповідача на її користь понесені нею судові витрати.

Представником відповідача ОСОБА_2 адвокатом Красіловським В.О. подано відзив на позовну заяву (а.с. 48-53), у якому викладено наступну позицію.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги визнає частково з огляду на наступне. Так, дійсно у період перебування у шлюбі із позивачкою, ними було придбано житловий будинок за 149786 грн. та земельну ділянку площею 0,1656 га за 140783 грн., які знаходяться по АДРЕСА_1 . Однак, для придбання даного майна ОСОБА_2 використав свої особисті кошти в розмірі 127200,00 грн., які він отримав від продажу 1/3 частки квартири АДРЕСА_2 , яка була продана за 381600,00 грн. (381600 / 3 = 127200,00). Частка у квартирі яку було продано належала відповідачу до укладення шлюбу із позивачкою згідно свідоцтва про право власності на житло від 25.06.1998. Враховуючи викладене, вважає, що частка відповідача в спільному майні подружжя є більшою, оскільки спірний будинок і земельну ділянку було придбано за 29056,00 грн., з яких 127200,00 грн. є особисті кошти відповідача. Отже, для придбання спірного майна було використано спільні кошти подружжя в розмірі 163369,00 грн. (290569,00 (загальна вартість спірного майна) 127200,00 грн. (особисті кошти відповідача) = 163369,00 грн.). А тому, колишнім подружжям для придбання спірного нерухомого майна було витрачено 163369,00 грн. спільних коштів, що є рівним та становлять по 81684,50 грн.. Враховуючи те, що відповідач ОСОБА_2 для придбання спірного майна витратив 127200,00 грн. особистих коштів + 81684,50 грн. (1/2 частка спільних коштів подружжя), тому частка відповідача в спільному майні подружжя становить 208884,50 грн., що становить 72% або 18/25 частки, а частка позивачки становить 28% або 7/25. З урахуванням того, що житловий будинок було придбано на 149786,00 грн. частка відповідача становить 106693,00*100/149786) 71% або 71/100 (63600,00 грн. (127200/2=63600) + 43093,00 грн. (половина коштів від витрачених коштів на придбання спільного майна (149786,00 63600,00 = 86186,00/2 = 43093,00 грн.) 63600,00 + 43093,00 = 106693,00 грн. кошти витрачені відповідачем для придбання спірного будинку з урахуванням половини коштів подружжя, а частка позивача становить 29% або 29/100. Враховуючи те, що земельну ділянку було придбано за 140783,00 грн., частка відповідача становить (102191,50*100/104783,00) 73% або 73/100 (63600,00 грн. (особисті кошти відповідача (127200/2=63600) + 38591,50 грн. (половина коштів від витрачених коштів на придбання спільного майна (140783,00 63600,00 = 77183,00/2=38591,50) 63600,00 + 38591,50 = 102191,50 грн. кошти витрачені відповідачем на придбання спірної земельної ділянки з урахуванням половини коштів подружжя, а частка позивача становить 27% або 27/100. На підставі викладеного позовні вимоги визнає частково та просить визнати за позивачкою ОСОБА_1 право власності на 29/100 часток житлового будинку в АДРЕСА_1 ; визнати за позивачкою ОСОБА_1 право власності на 27/100 часток земельної ділянки з кадастром номером :03:003:0056, площею 0,16556 га, що в АДРЕСА_1 ; в решті позовних вимог позивачки відмовити.

Ухвалою суду від 19.10.2021 прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , розгляд якої вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання (а.с. 24).

Ухвалою суду від 26.04.2022 закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. (а.с. 72).

Позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Цепляєв С.В. у судове засідання для розгляду справи по суті не з`явилися, представником позивачки подано до суду заяву, в якій він просив справу розглянути у його відсутність та відсутність позивачки ОСОБА_1 на підставі наявних в матеріалах справи доказів, позовні вимоги просив задоволити.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Красіловський В.О. в судове засідання не з`явилася, представником відповідача подано до суду заяву, в якій він просив справу розглянути у його відсутність та відсутність відповідача ОСОБА_2 на підставі наявних в матеріалах справи доказів, позовні вимоги просив задоволити частково.

Підстав для відкладення розгляду справи, передбачених ст. 223 ЦПК України не вбачається, нез`явлення сторін не перешкоджає вирішенню спору, а відтак судом ухвалено проводити судове засідання у відсутність сторін.

Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, оскільки розгляд справи відповідно до положень цього Кодексу проводиться судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, з`ясувавши дійсні обставини справи в їх сукупності, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов до наступного висновку.

Відповідно до положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ст. 12 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданими учасниками справи.

Відповідно до вимог ст. 19 ЦПК України, суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява N 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Судом встановлено, що відповідно до копії рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 18.12.2015 у справі №128/3497/15-ц було розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , зареєстрований 12.08.2011, після розірвання шллюбу позивачу ОСОБА_5 відновлено її дошлюбне прізвище « ОСОБА_6 » (а.с. 6).

Згідно копії нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу житлового будинку від 23.08.2012, що укладено між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 , який діяв за письмовою згодою дружини ОСОБА_5 , що підписала заяву про її згоду на купівлю та укладення договору купівлі-продажу житлового будинку 23.08.2012, ОСОБА_2 купив, а ОСОБА_7 продала житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 . До складу відчужуваної нерухомості входить житловий будинок, позначений на плані літерою «А», погріб з шиєю «п/А», козирок «-», сарай «Б», ворота №1, хвіртка №2, огорожа №3, огорожа №4, криниця №5, які знаходяться на земельній ділянці загальною площею 0,1656 га, кадастровий номер :03:003:0056, яка є приватною власністю продавця ОСОБА_7 .. Житловий будинок має загальну площу 29,4 кв.м, житлову площу 19,8 кв.м. Продаж зазначеного житлового будинку з прибудовою, господарськими будівлями та спорудами вчинено за 149786 грн., які продавець повністю отримала від покупця до підписання договору (а.с. 9-10).

Відповідно до копії нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу земельної ділянки від 23.08.2012, що укладено між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 , який діяв за письмовою згодою дружини ОСОБА_5 , що підписала заяву про її згоду на купівлю та укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки 23.08.2012, ОСОБА_2 купив, а ОСОБА_7 продала земельну ділянку, кадастровий номер якої :03:003:0056, площею 0,1656 га, яка розташована по АДРЕСА_1 . Цільове призначення земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Продаж земельної ділянки, на якій знаходиться житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, вчинено на 140783 грн., які продавець повністю отримала від покупця до підписання договору (а.с. 11-12).

З копії свідоцтва про право власності на житло від 25.06.1998 вбачається, що відповідач ОСОБА_2 являвся власником 1/3 частки квартири АДРЕСА_2 (а.с. 54).

Відповідно до копії нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 16.08.2012 (а.с. 55-56) ОСОБА_8 та ОСОБА_2 , як співвласники 2/3 часток та 1/3 частки, продали, а ОСОБА_9 купила квартиру АДРЕСА_2 . Продаж квартири за домовленістю сторін вчинено за 381600,00 грн..

На будь які інші докази сторони не посилаються, суду не надавалися та сторонами не було заявлено відповідних клопотань щодо їх витребування.

Таким чином, предметом позовних вимог у даному позові є визнання за ОСОБА_1 права власності на майно 1/2 частину спірного житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами в АДРЕСА_1 , та на 1/2 частину спірної земельної ділянки площею 0,1656 га, кадастровий номер :03:003:0056, за цією ж адресою.

Оцінюючи вищеперераховані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, суд згідно з положеннями статей 77, 78, 79, 80 цього ж Кодексу вважає прийняті судом до уваги докази належними, допустимими, достовірними та достатніми, оскільки вони містять інформацію щодо предмета доказування, одержані у встановленому законом порядку, на їх підставі можна встановити дійсні обставини справи, а також у своїй сукупності вони дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Вказаний спір регулюється положеннями Цивільного кодексу України, Сімейного кодексу України, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічне положення містить і стаття 368 ЦК України.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, в такому разі покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Частиною першою статті 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, набуття майна за час шлюбу є підставою для виникнення у подружжя права спільної сумісної власності на це майно. У разі коли презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в період шлюбу, не спростовано, за відсутності належних доказів того, що майно набуте за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 757/45050/15-ц, від 07.04.2020 у справі № 199/3645/17, від 29.01.2021 у справі №161/14048/19, від 15.07.2021 у справі №761/31846/14.

Разом із тим, відповідно до п. 3 ч. 1, ч. 7 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто, статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:

1) час набуття майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Тлумаченнястатті 61 СК Українисвідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, другастатті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина другастатті 364 ЦК України).

Відповідно до ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу, розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно доЦивільного кодексу України.

Отже, судом у даній справі встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Вінницького районного суду від 18.12.2015 було розірвано. Відповідачу ОСОБА_2 , на підставі свідоцтва про право власності на житло від 25.06.1998, належала 1/3 частина квартири АДРЕСА_2 , яку він разом із іншим співвласником 16.08.2012 продали за кошти в сумі 381600,00 грн.. 23.08.2012 відповідачем ОСОБА_2 відповідно до договорів купівлі-продажу, за письмової згоди позивачки, які на той час перебували у зареєстрованому шлюбі, було придбано житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 за кошти в сумі 149786,00 грн., а також земельну ділянку площею 0,1656 га, кадастровий номер :03:003:0056, за цією ж адресою, за кошти в сумі 140783,00 грн.

З огляду на викладене, суд не погоджується із твердженням позивачки та її представника про те, що частки сторін у спірному нерухомому майні є рівними, оскільки, як встановлено судом та не спростовано стороною позивача, частина коштів, за які спірне нерухоме майно було придбано сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі, належала відповідачу особисто від продажу належного йому особистого нерухомого майна відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України. При цьому суд, погоджується із наведеним відповідачем у відзиві на позовну заяву розрахунком часток сторін, який не було спростовано позивачем.

За встановлених під розгляду справи судом обставин, з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінених судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд прийшов до висновку поділити спільне сумісне майно подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а саме : визнати за ОСОБА_1 право власності на 29/100 часток житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований по АДРЕСА_1 , загальною площею 29,4 кв.м, житловою площею 19,8 кв.м та визнати за ОСОБА_1 право власності на 27/100 часток земельної ділянки площею 0,1656 га, кадастровий номер :03:003:0056, яка розташована по АДРЕСА_1 , загальною площею 29,4 кв.м, житловою площею 19,8 кв.м.

Згідно ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача, відповідно до частки позовних вимог, що підлягають задоволенню, слід стягнути документально підтверджені витрати по сплаті судового збору в розмірі 814,49 грн. (а.с. 1) .

Відповідно до ст. 41, 55, 124 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 331, 368 ЦК України, ст.ст. 57, 60, 61,69, 70 СК України, ст.ст. 1, 4, 10, 141, 258, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задоволити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 29/100 часток житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований по АДРЕСА_1 , загальною площею 29,4 кв.м, житловою площею 19,8 кв.м.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 27/100 часток земельної ділянки площею 0,1656 га, кадастровий номер :03:003:0056, яка розташована по АДРЕСА_1 , загальною площею 29,4 кв.м, житловою площею 19,8 кв.м.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 814 (вісімсот чотирнадцять) грн. 49 коп..

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Сторони по справі:

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , мешканка АДРЕСА_3 , зареєстрована в АДРЕСА_1 ;

Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , мешканець АДРЕСА_1 .

Суддя Л.П. Шевчук