Справа № 341/2164/21
Провадження № 22-ц/4808/752/22
Головуючий у 1 інстанції МЕРГЕЛЬ М. Р.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів: Василишин Л.В., Фединяка В.Д.,

секретаря Петріва Д.Б.,

за участю представника апелянта ОСОБА_1 адвоката Мули Х.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвеструм» про визнання кредитного договору недійсним, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Мули Христини Олегівни на рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Мергелем М.Р. 14 квітня 2022 року, повний текст якого складено 22 квітня 2022 року,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 подав позов до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвеструм» (далі - ТОВ ФК «Інвеструм») про визнання кредитного договору недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 01 жовтня 2021 року дізнався про те, що 22 вересня 2021 року між ним та ТОВ ФК «Інвеструм» оформлений договір про надання фінансового кредиту № 15649-09/2021 (далі - договір). За умовами укладеного договору відповідач зобов`язався надати споживчий кредит «на власні потреби» в сумі 3 000,00 гривень строком на 20 днів, а він (позивач) повернути кредит та сплатити відсотки за його користування. Проте, він не вчиняв ніяких дій для отримання за цим Договором кредитних коштів ні в письмовому, ні в електронному вигляді, ні в будь-який інший спосіб, а також не здійснював жодних дій, що могли б призвести до укладення цього договору. На час укладення договору перебував за кордоном, а його паспорт на час укладення договору був недійсним, оскільки в ньому не була вклеєна фотокартка у зв`язку з досягненням 25-річного віку. Зазначає, що сім-карта оператора мобільного зв`язку з номером НОМЕР_1 перебувала в нього вдома станом на 22.09.2021, а він сам - за кордоном. З цього приводу звертався до ГУ НП в Івано-Франківській області із відповідною заявою. На жодний картковий рахунок, належний йому, грошові кошти у розмірі 3 000,00 грн не надходили, про що свідчать копії виписок по всіх карткових рахунках, наявних у нього. Просив визнати договір № 15649-09/2021 від 22.09.2021 року, укладений між ним та ТОВ ФК «Інвеструм» недійсним та стягнути з відповідача понесені судові витрати (а.с.1-5).

Рішенням Галицького районного суду Івано-Франківської області від 14 квітня 2022 року в задоволенні позову відмовлено (а.с.158-161).

Не погодившись з рішенням суду представник ОСОБА_1 адвокат Мула Х.О. подала апеляційну скаргу, у якій посилається на його незаконність та необґрунтованість.

Зазначає, що представником позивача на підтвердження відсутності факту надходження кредитних коштів у сумі 8 000,00 грн долучені виписки з усіх карткових рахунків, які належали ОСОБА_1 . Відповідач, в свою чергу, у відзиві не надав жодної інформації по картковому рахунку, на який відправив кошти в розмірі 8 000,00 грн відповідно до договору фінансового кредиту, який оскаржується, чим, на думку представника апелянта, не підтвердив факт передачі позивачу, як позичальнику.

Наголошує, що під час судового засідання звертала увагу суду на відсутність інформації у відзиві з долученими до нього доказами по картковому рахунку, на який відповідач перерахував кредитні кошти. Однак, суд при ухваленні рішення не взяв даної інформації до уваги аргументуючи тим, що надана інформація не виключає можливу наявність у позивача інших банківських рахунків як у цих, так і в інших банківських установах.

Вказує, що нею зазначалося про те, що оспорюється вже укладений від імені позивача кредитний договір, тому просить визнати такий договір саме недійсним, а не неукладеним.

У відповіді на відзив позивач повідомив суд, що раніше укладав кредитні договори з ТОВ ФК «Інвеструм». Крім того, всі укладені договори були виконані добросовісно в строк та в повному обсязі. Датою укладення останнього договору безпосередньо ОСОБА_1 є 04.09.2020 року, договір закритий 04.10.2020 року. Тобто, з 05.10.2020 року всі вказані позивачем персональні дані про себе не оновлювались та зберігались у відповідача.

Наголошує на тому, що в матеріалах справи наявні докази про те, що на момент укладення оспорюваного договору, а саме 22 вересня 2021 року, позивач перебував за межами України (в Чеській Республіці), про що свідчать відмітки в закордонному паспорті та трудовий договір. Український номер телефону, який є логіком для входу в особистий кабінет на сайті відповідача, позивачем на момент перебування за межами України не використовувався. Крім того, жодних клонів по такому номеру позивач не створював та послугами роумінгу не користувався. Зазначає, що для зв`язку використовував чеський номер.

Вказує, що до матеріалів справи долучено відповідь ПрАТ «Київстар», де зазначено про те, що номер НОМЕР_2 використовувався анонімно та за ОСОБА_1 не зареєстрований. Дана інформація свідчить про те, що ТОВ ФК «Інвеструм» неналежним чином захистив персональні дані позивача. Крім того, на підставі неналежного захисту персональних даних ОСОБА_1 було прийняте автоматизоване рішення, яке має правові наслідки для нього. В матеріалах справи відсутні будь-які докази від відповідача, які б доводили належну перевірку позивача, як користувача платіжних послуг. Тобто, вільного волевиявлення, яке б відповідало внутрішній волі позивача, останній в даній ситуації був позбавлений через неналежне виконання своїх обов`язків відповідачем.

Просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі (а.с. 166-171).

Відзив на апеляційну скаргу не подано, що відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

У судове засідання не з`явився представник відповідача ТОВ ФК «Інвеструм», про причини неявки не повідомили. Судом виконаний обов`язок щодо повідомлення про день, місце та час розгляду справи у спосіб направлення поштової кореспонденції електронною поштою.

Приймаючи до уваги, що неявка осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає апеляційному розгляду справи, апеляційним судом виконаний обов`язок щодо повідомлення осіб, які беруть участь у справі, про день, місце та час судового засідання, тому апеляційний суд розглянув справу за їх відсутності.

Вислухавши пояснення представника апелянта ОСОБА_1 адвоката Мули Х.О., доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до ст.367 ЦПК України, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга є необґрунтованою, виходячи з таких підстав.

В силу ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, але апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.

Судом встановлено, що 22 вересня 2021 року між ТзОВ «Фінансова Компанія «Інвеструм» та ОСОБА_1 укладено договір про надання фінансового кредиту № 15649-09/2021, за умовами якого позичальник отримав грошові кошти у розмірі 8000,0 грн строком на 20 днів і сплатою за користування кредитом 912,5 процентів річних від суми кредиту в розрахунку 2,5 процентів на добу (а. с. 61).

Відповідно до пункту 1.2, строк дії Договору починається з моменту його укладення відповідно до вимог Закону України «Про електронну комерцію».

Невід`ємною частиною цього Договору є Правила надання коштів у позику (далі - Правила), в тому числі і на умовах фінансового кредиту, які розміщені на сайті Товариства - https:/www.zecredit.com.ua (пункт 1.7 Договору).

Згідно з пунктом 1.6 Договору кредит надається Клієнту в безготівковій формі у національній валюті на реквізити платіжної банківської карти, вказаної Клієнтом.

У пункті 3.4.1 визначено обов`язок клієнта надати, зокрема, достовірну особисту інформацію.

Пунктами 6.1, 6.8 Договору передбачено, що останній складений українською мовою, підписаний з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». Підписанням цього договору Клієнт підтверджує, що він ознайомлений і повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватись Правил надання грошових коштів у позику, у тому числі на умовах фінансового кредиту Товариства.

Згідно з пунктом 2.1 Правил Клієнт здійснює оформлення кредиту шляхом заповнення заявки на отримання кредиту на сайті Товариства, обов`язково вказуючи всі дані, зазначені в заявці як обов`язкові для заповнення.

Відповідно до пункту 2.2 Правил Клієнт обирає персональний логін і пароль для входу в Особистий Кабінет. При підписанні документів на телефонний номер Клієнта, надсилається повідомлення з одноразовим ідентифікатором у вигляді коду, який Клієнт зобов`язаний ввести на веб-сторінці (далі - «електронний підпис одноразовим ідентифікатором»). Електронний підпис одноразовим ідентифікатором як аналог власноручного підпису є підтвердженням особи Клієнта.

Сторони домовились, що всі документи щодо надання Кредиту підписуються Клієнтом з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором (пункт 2.3 Правил).

У пункті 2.9 Правил передбачено, що з метою впевненості, що Клієнт є власником вказаної банківської платіжної карти, Товариство має право здійснити верифікацію зазначеної карти.

Пунктами 2.16-2.21 Правил встановлено, що у разі прийняття позитивного рішення про видачу кредиту, Товариство робить Клієнту в особистому кабінеті пропозицію укласти електронний договір (оферту) у формі Договору про надання фінансового кредиту, який містить усі істотні умови. Клієнт може прийняти (акцептувати ) пропозицію укласти Договір про надання фінансового кредиту або відмовитись від пропозиції. У випадку готовності Клієнта прийняти пропозицію (оферту), Клієнт натискає кнопку «З умовами договору (оферти) згоден», після чого Клієнту надсилається смс-повідомлення з одноразовим ідентифікатором, який Клієнт має ввести у відповідне поле. У момент введення коду на сайті Товариства Клієнт направляє Товариству електронне повідомлення про прийняття (акцепт) пропозиції (оферти) підписане одноразовим ідентифікатором. Після вводу даного коду договір вважається підписаним та завантажується в особистий кабінет клієнта. На вимогу Клієнта Товариство може надати укладений договір на паперовому носії.

Як встановлено із оспорюваного договору, позичальник використав електронний підпис одноразовим ідентифікатором (одноразовим паролем ) - 0927.

Відповідно до паспорта громадянина України для виїзду за кордон на ім`я ОСОБА_1 від 19 квітня 2018 року серії НОМЕР_3 підтверджується, що він виїхав з Республіки Польща до України 25 вересня 2021 року (а.с. 25).

Позивач звернувся до відділу поліції № 3 (м. Галич) ГУНП в Івано-Франківській області щодо оформлення кредиту на його ім`я невідомою особою (а. с. 30-33, 35-36).

Із змісту відповіді ПАТ «Київстар» на адвокатський запит від 09 лютого 2022 року № 2651688/03/03 встановлено, що телефонний номер НОМЕР_2 у період з 01 червня 2021 року до 31 грудня 2021 року обслуговувався знеособлено (анонімно) та вказаний номер за ОСОБА_1 як абонентом не був зареєстрований. Електронні комунікаційні послуги, що надаються знеособлено (анонімно), розшифруванню не підлягають (а. с. 154-155).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з положень ст.ст. 203,207,215,1046, 1054, 1055 ЦК України, Закону України «Про електронну комерцію», встановивши, що у момент, коли позивач заповнив заявку з метою отримання кредитних коштів, автоматично прийняв пропозицію (оферту) відповідача та приєднався до умов публічного договору щодо правил оформлення та видачі кредитних коштів, договір укладений в електронному вигляді та з використанням електронного підпису, дійшов висновку про те, що без отримання листа на електронну адресу пошти позивача та смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт ТзОВ «Фінансова Компанія «Інвеструм» через особистий кабінет за допомогою логіна і пароля особистого кабінету, без надання даних банківської платіжної картки позивача кредитний договір не був би укладений.

З такими висновками погоджується апеляційний суд з огляду на таке.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За правилом частини першої статті 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Загальні правила щодо форми договору визначено статтею 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пункт 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).

За приписами статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.

Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно з частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину.

В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Статтею 1 Закону України «Про електронний цифровий підпис» передбачено, що електронний цифровий підпис - вид електронного підпису, отриманого за результатом криптографічного перетворення набору електронних даних, який додається до цього набору або логічно з ним поєднується і дає змогу підтвердити його цілісність та ідентифікувати підписувача. Електронний цифровий підпис накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про електронний цифровий підпис», електронний цифровий підпис за правовим статусом прирівнюється до власноручного підпису (печатки) у разі, якщо: електронний цифровий підпис підтверджено з використанням посиленого сертифіката ключа за допомогою надійних засобів цифрового підпису; під час перевірки використовувався посилений сертифікат ключа, чинний на момент накладення електронного цифрового підпису; особистий ключ підписувача відповідає відкритому ключу, зазначеному у сертифікаті. Електронний підпис не може бути визнаний недійсним лише через те, що він має електронну форму або не ґрунтується на посиленому сертифікаті ключа.

Згідно статті 4 Закону України «Про електронний цифровий підпис», електронний цифровий підпис призначений для забезпечення діяльності фізичних та юридичних осіб, яка здійснюється з використанням електронних документів. Електронний цифровий підпис використовується фізичними та юридичними особами - суб`єктами електронного документообігу для ідентифікації підписувача та підтвердження цілісності даних в електронній формі. Використання електронного цифрового підпису не змінює порядку підписання договорів та інших документів, встановленого законом для вчинення правочинів у письмовій формі.

Статтею 6 Закону України «Про електронний цифровий підпис» передбачено, що сертифікат ключа містить такі обов`язкові дані: найменування та реквізити центру сертифікації ключів (центрального засвідчувального органу, засвідчувального центру); зазначення, що сертифікат виданий в Україні; унікальний реєстраційний номер сертифіката ключа; основні дані (реквізити) підписувача - власника особистого ключа; дату і час початку та закінчення строку чинності сертифіката; відкритий ключ; найменування криптографічного алгоритму, що використовується власником особистого ключа; інформацію про обмеження використання підпису. Посилений сертифікат ключа, крім обов`язкових даних, які містяться в сертифікаті ключа, повинен мати ознаку посиленого сертифіката ключа. Інші дані можуть вноситися у посилений сертифікат ключа на вимогу його власника.

Електронний договір має включати всі істотні умови для відповідного виду договору, інакше він може бути визнаний неукладеним або недійсним, у зв`язку з недодержанням письмової форми в силу прямої вказівки закону.

Важливо розуміти в якому конкретному випадку потрібно створювати електронний договір у вигляді окремого електронного документа, а коли досить висловити свою волю за допомогою засобів електронної комунікації.

Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі.

Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом.

Положеннями статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України).

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

В позові ОСОБА_1 заперечує факт підписання ним Договору про надання фінансового кредиту № 15649-09/2021 від 22 вересня 2021 року, укладеного між ним та ТОВ ФК «Інвеструм». Більше того, позивач заперечує отримання коштів за даним договором. Посилається на те, що на час укладення договору перебував за межами України та не мав доступу до сім-картки із номером телефону НОМЕР_4 , а реєстрація на сайті відповідача була здійснена на невідому йому електронну адресу. Вважає, що відповідачем не було здійснено належним чином ідентифікацію та верифікацію його як користувача/споживача.

В свою чергу, відповідач посилається на обставини укладення 22.09.2021 року між ТОВ ФК «Інвеструм» та ОСОБА_1 договору про надання фінансового кредиту № 15649-09/2021 у електронній формі, шляхом накладення електронного цифрового підпису. На підтвердження зазначених фактів надав оспорюваний договір, додаток до договору, графік розрахунків та орієнтовну сукупну вартість кредиту, Правила надання коштів, що затверджені 10.06.2021 року та розрахунок заборгованості клієнта ОСОБА_1 (а.с.61-77, 86-101).

Відповідно до ст. 100 ЦПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис". Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.

На підставі ч. 2 ст. 100 ЦПК України електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронні довірчі послуги". Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.

Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом (ч. 3 ст. 100 ЦПК України).

За встановленими у цій справі обставинами оспорюваний договір між сторонами укладено в електронному вигляді, із застосуванням електронного підпису. При цьому ОСОБА_1 через особистий кабінет на веб-сайті відповідача подав заявку на отримання кредиту за умовами, які вважав зручними для себе, та підтвердив умови отримання кредиту шляхом натискання відповідної кнопки, після чого ТОВ ФК «Інвеструм» надіслало позивачу за допомогою засобів зв`язку одноразовий ідентифікатор у вигляді смс-коду, який позивач і використав для підтвердження підписання кредитного договору.

Як вбачається із копії оспорюваного договору, позичальник використав електронний підпис одноразовим ідентифікатором (одноразовим паролем ) - 0927.

Встановивши, що без отримання смс-повідомлення, без здійснення входу на веб-сайт товариства за допомогою логіна і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що укладення кредитного договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі позивача, цей правочин відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Аргументи апеляційної скарги щодо відсутності доказів виникнення між сторонами зобов`язальних правовідносин колегія суддів не бере до уваги, оскільки позивач не надав доказів, а суд не встановив факту здійснення відповідачем дій, які сприяли б укладенню договору не ним. Відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» цей правочин вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Посилання позивача на неналежну форму оспорюваного правочину, через відсутність його підпису на Договорі спростовується приписами статті 12 Закону України «Про електронну комерцію».

Суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що укладення договору позики відповідало внутрішній волі позивача.

Суд правильно не взяв до уваги надану позивачем інформацію щодо відсутності факту надходження коштів у сумі 8000,00 грн на окремі рахунки позивача в АТ «Альфа-Банк» та АТ КБ «ПриватБанк», оскільки це не виключає можливу наявність у останнього інших банківських рахунків як у цих, так і в інших банківських установах.

В даній справі існування кредитних правовідносин між Товариством та ОСОБА_1 підтверджується фактичними діями з боку позичальника, а не лише самими правовими аргументами, на які робив посилання позивач, оскільки кошти в обумовленому в договорі розмірі надійшли на належний позичальнику рахунок та останній, маючи нагоду за умовами договору і за відсутності жодних перешкод, не повернув кошти на відповідний рахунок Товариства.

Доводи апеляційної скарги про несправедливість та невідповідність закону умов укладеного між сторонами кредитного договору не доведені, сам договір містить всі істотні умови характерні для такого виду договорів, та визначальним для результатів розгляду спору суд вважає те, що саме позичальник за допомогою електронного підпису погодився з такою редакцією договору і отримав кошти за умовами договору кредитування.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Доводи позивача в апеляційній скарзі про те, що він не підписував договір, не підтверджуються належними та допустимими доказами.

Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, правильно застосувавши норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про те, що договір укладений в електронному варіанті та з електронним підписом. Без отримання листа на адресу електронної пошти та смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт Товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету договір між учасниками справи не був би укладений. В договорі визначено основні істотні умови, характерні для такого виду договорів, зазначено суму позики, дату її видачі, строк надання коштів, розмір процентів, умови кредитування. Позичальник ОСОБА_1 погодився на укладення договору саме такого змісту, про що свідчить підписання договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

Отже, вищезазначене спростовує доводи апеляційної скарги в цій частині.

Доказів протилежного матеріали справи не містять, позивачем таких не надано, що в силу положень статей 12, 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком.

Такі висновки викладені Верховним Судом у постановах: від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18 (провадження № 61-8449 св19); від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19 (провадження № 61-7203 св20).

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що умови оскаржуваного договору не суперечать положенням діючого законодавства.

Доводи апелянта про те, що відповідачем не надано суду будь-яких належних та допустимих доказів відправлення смс-повідомлення саме з номеру телефону позивача, на який приходив одноразовий ідентифікатор (СМС-повідомлення), є безпідставними.

Також позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що сім-карта оператора мобільного зв`язку з номером НОМЕР_1 перебувала на день підписання спірного договору в Україні, оскільки технічно можливо створити «клон» номера елевона, отримати відповідну смс-переадресацію з одного номера телефону на інший, а також отримати інформацію щодо коду (ідентифікатора), який надійшов на відповідний номер телефону в Україні від будь-кого з фізичних осіб із доступом до вказаного номера, перебуваючи у той самий час за кордоном.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір та доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач в ході судового розгляду не спростував обставин щодо належності йому номеру телефону та знаходження сім-карти оператора мобільного зв`язку з номером НОМЕР_1 в Україні, з використанням якого здійснювалося підписання електронним підписом з одноразовим ідентифікатором.

Крім того, ОСОБА_1 не звертався до правоохоронних органів з повідомленням про викрадення його мобільного телефону та кредитних карток, а також не повідомляв Банк про незаконний рух коштів на його рахунку чи використання коштів іншими особами.

Щодо посилань апелянта на його перебування за межами України 22.09.2021 року (день підписання оспорюваного договору), то наявна у паспорті громадянина України для виїзду за кордон відмітка про виїзд 25.09.2021 року за межі Республіки Польща не є належним та достатнім доказом його перебування за межами України саме 22.09.2021 року.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну правову оцінку, дійшовши правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Наведені у апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства. Позивач свої вимоги не довів.

Інші доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими судом фактичними обставинами справи та наведеними нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються необхідності переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст.374,375,381- 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Мули Христини Олегівни залишити без задоволення, а рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 14 квітня 2022 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач І.О. Максюта

Судді: Л.В. Василишин

В.Д. Фединяк

Повний текст постанови складено 24 серпня 2022 року.