ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 вересня 2022 року м. Чернівці Справа № 727/5065/21

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисака І.Н.,

суддів: Владичана А.І., Перепелюк І.Б.,

секретар: Тодоряк Г.Д.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 ,

при розгляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_4 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 12 квітня 2022 року, ухваленого під головуванням судді Смотрицького В.Г., дата складання повного тексту рішення 22 квітня 2022 року, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до відповідача з позовом та просила витребувати від ОСОБА_2 земельну ділянку № НОМЕР_1 , кадастровий номер :24:003:1453, яка розташована в садівничому товаристві «Шкода» по вул. Бабинська-Білецька в м. Чернівці.

В обґрунтування позову вказувала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її свекруха ОСОБА_5 , внаслідок чого відкрилася спадщина. Останній належала на праві власності спірна земельна ділянка, що підтверджується державним актом на право власності серії 1-ЧВ №024394 від 08.08.2000 року.

Згідно рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 19.06.2018 року було встановлено факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , а рішенням цього ж суду від 08.10.2018 року визнано за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку № НОМЕР_1 , розміром 0,0771 га за адресою АДРЕСА_1 у садівничому товаристві «Шкода» для ведення садівництва (державний акт на землю від 08.08.2000 року, зареєстрований в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю Л №6409).

В подальшому, на підставі рішення суду позивач вирішила провести реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку у Державному реєстрі Провадження №22-ц/822/502/22

речових прав на нерухоме майно, однак для вказаної дії необхідно було отримати витяг із Державного земельного кадастру. При зверненні для розробки проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки позивач дізналася, що успадкована нею земельна ділянка передана відповідачу ОСОБА_3 , яка, в свою чергу, відчужила її на підставі договору купівлі-продажу від 21.08.2020 року ОСОБА_2 .

Вказувала, що намірів та дій по відчуженню спірної земельної ділянки не вчиняла, остання вибула з її володіння поза її волею, а тому просила вимоги задовольнити.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 12 квітня 2022 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Заходи забезпечення позову, які були вжиті ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 10.06.2021 року, скасовано.

Не погоджуючись із наведеним рішенням суду ОСОБА_4 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , оскаржила його в апеляційному порядку, просить скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Зазначає обставини, викладені в позовній заяві, та норми права, які регулюють спірні правовідносини.

Вказує, що право власності на земельну ділянку ОСОБА_5 не припинилося, а в порядку спадкування перейшло до її спадкоємця за законом - ОСОБА_1 , за якою було визнано право власності на спірну земельну ділянку рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 08 жовтня 2018 року, а тому, зважаючи на наявність спадкоємця четвертої черги та рішення суду про визнання права власності за позивачем, ОСОБА_3 без наявності правових підстав зверталась до Департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин Чернівецької міської ради про передачу їй у власність спірної земельної ділянки й отримала рішення Чернівецької міської ради про оформлення за останньою права власності на спірну земельну ділянку.

Наголошує, що висновки суду першої інстанції щодо неоспорення рішень Чернівецької міської ради про виділ та передачу у власність ОСОБА_3 спірної земельної ділянки та договору купівлі-продажу земельної ділянки спростовуються судовою практикою і не є ефективним способом захисту.

Стверджує, що не проведення реєстрації права власності на спірну земельну ділянку не свідчить про відсутність у ОСОБА_1 права власності на неї, оскільки право власності ОСОБА_5 на землю не припинилось, а перейшло до її спадкоємців, які в законному порядку набули право власності на неї.

У відзиві на апеляційну скаргу сторона відповідача просить рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Наголошує, що ОСОБА_3 виконала рішення Чернівецької міської ради №2215 від 11.06.2020 року та зареєструвала своє право власності на спірну земельну ділянку і, в подальшому, на законних підставах розпорядилася нею, а ОСОБА_2 придбала таку у законного власника шляхом укладення правочину.

Крім іншого, просить стягнути витрати на правничу допомогу в розмірі 4000 грн.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які прийняли участь у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог, приходить до наступних висновків.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції вказав, що позивачкою ОСОБА_1 по даний час не було здійснено державну реєстрацію свого права власності на земельну ділянку № НОМЕР_1 площею 0,0771 га за адресою: АДРЕСА_1 у садівничому товаристві «Шкода» для ведення садівництва за рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 08 жовтня 2018 року, отже дане рішення суду не породило для ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку, а в матеріалах справи також відсутні будь-які докази відмови у внесенні відомостей до Державного реєстру прав та обтяжень на нерухоме майно про ОСОБА_1 як про власника спірного нерухомого майна чи відмови в державній реєстрації даного судового рішення.

Крім того, зазначив, що положення ст.ст.387 та 388 ЦК України в даних правовідносинах не можуть бути застосовані, оскільки ОСОБА_1 не набула права власності на спірну земельну ділянку у передбачений законом спосіб, а тому вона не наділена правами власника і не може витребувати дану ділянку у ОСОБА_2 .

Апеляційний суд не може погодитися із таким висновками районного суду, оскільки вони не відповідають вимогам закону виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що земельна ділянка для ведення садівництва площею 0,0771 га, розташована в садівничому товаристві «Шкода» по АДРЕСА_1 , належала ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією державного акту на право власності на земельну ділянку серії І-ЧВ №024394 від 08.08.2000 року (а.с.22). Існування державного акту сторонами не заперечується.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 19.06.2018 року (справа №727/1287/18) встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 з 1998 року по день її смерті (а.с.21).

На підставі рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 08.10.2018 року (справа №727/11420/17) визнано за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку № НОМЕР_1 розміром 0,0771 га за адресою АДРЕСА_1 у садівничому товаристві «Шкода» для ведення садівництва (державний акт на землю від 08.08.2000 року, зареєстрований в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю Л №6409) (а.с.19-20).

Зазначені рішення суду не оскаржувалися та набрали законної сили, що також сторонами не заперечується.

10.07.2019 року ОСОБА_3 звернулася із заявою до Департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин Чернівецької міської ради про надання/передачу їй у власність земельної ділянки АДРЕСА_2 (а.с.12).

Згідно з витягу із рішення 73 сесії VІІ скликання Чернівецької міської ради від 07.11.2019 року №1926 ОСОБА_3 надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки № НОМЕР_1 , орієнтовною площею 0,0600 га у власність в садівничому товаристві «Шкода» по АДРЕСА_1 , для індивідуального садівництва (а.с.16).

09.12.2019 року ОСОБА_3 звернулася до ПП «Укрспецзем» та просила розробити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 0,0674 га, що знаходиться в АДРЕСА_1 згідно рішення 73 сесії VІІ скликання Чернівецької міської ради (а.с.13).

З витягу із рішення 73 сесії VІІ скликання Чернівецької міської ради від 11.06.2020 року №2215 вбачається, що затверджено проект землеустрою щодо відведення та передано ОСОБА_3 безоплатно у власність земельну ділянку АДРЕСА_3 площею 0,0674 га, кадастровий номер :24:003:1453, для індивідуального садівництва (а.с.18).

За договором купівлі-продажу земельної ділянки (реєстровий №3889) від 21.08.2020 року власником земельної ділянки площею 0,0674 га, кадастровий номер :24:003:1453 стала ОСОБА_2 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101 сформованою 13.11.2020 року (а.с.9).

Крім того, матеріали справи містять довідку садівничого товариства «Шкода» №86 від 12.11.2021року, у якій вказано, що земельною ділянкою № НОМЕР_1 у садівничому товаристві «Шкода» до 1990 року користувалося подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_5 . Після 1990 року цією земельною ділянкою користувалося подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_3 . Щодо сплати членських внесків, їх здійснював ОСОБА_7 , а після його смерті ОСОБА_3 .. Відомостей про сплату членських внесків ОСОБА_5 та ОСОБА_1 не виявлено (а.с.89)

Таким чином, спору щодо тотожності спірної земельної ділянки, що належала ОСОБА_5 та на час розгляду справи належить ОСОБА_2 , між сторонами не виникало, що в силу ч.1 ст.82 ЦПК України не підлягають доказуванню.

За приписами ст.1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений права власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду (ч.1, 5 ст.11 ЦК України).

Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У ст.328 ЦК України визначено презумпцію правомірності набуття права власності. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частиною 1 ст.330 ЦК України встановлено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває права власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

За приписами ч.2 ст.373 ЦК України право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

Відповідно до ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

В силу ч.1 ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Згідно з положеннями ст.3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст.334 ЦК України, ст.ст.125, 126 ЗК України право власності на земельну ділянку, у тому числі надану у власність в порядку безоплатної приватизації, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до ст.2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація є лише офіційним визнанням і підтвердженням державою фактів набуття, зміни або припинення прав на нерухоме майно, проте не є підставою виникнення цивільних прав, зокрема набуття, зміни або припинення прав на нерухоме майно. Сама по собі державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи (правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 12.03.2019 року у справі №911/3594/17).

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16, від 7 листопада 2018 року у справі №488/5027/14-ц.

Право власності виникає за наявності певних юридичних фактів, які передбачено цивільним законодавством. Це можуть бути будь-які підстави, які не заборонено законом. У цивільному праві закріплено презумпцію правомірності набуття права власності. Усі підстави набуття права власності поділяються на первісні (право власності у суб`єкта виникає вперше) та похідні способи набуття права власності (зміна власника).

Як вбачається з матеріалів справи за ОСОБА_1 було визнано право власності на спірну земельну ділянку на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 08.10.2018 року. Зазначене рішення не оскаржувалося та набрало законної сили.

Таким чином, зазначеним рішенням суду було підтверджено наявне право власності, набуте раніше на законних підставах, у випадках, коли це право не визнається, заперечується або оспорюється.

Право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпоряджання майном. Таке право є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, передбачених законом.

Названі норми чинного законодавства визначають право власника майна вимагати усунення будь-яких порушень свого права від інших осіб у спосіб, який власник вважає прийнятним.

Одним із таких способів захисту порушеного права є вимога власника про витребування належного йому майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов).

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст.263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 червня 2021 року в справі №676/62/17 зазначено, що «серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (стаття 391 ЦК України). Вказані способи захисту можуть бути реалізовані шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно. […] Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду. Цивільне законодавство розрізняє право володіння як складову повноважень власника (частина перша статті 317 ЦК України), як різновид речових прав на чуже майно (пункт 1 частини першої статті 395 ЦК України) та як право, що виникає на договірних засадах, тобто договірне володіння. […] Враховуючи специфіку речей в обороті, володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку. Відповідно до частини четвертої статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Тобто, особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього повноваження власника, зокрема набуває і право володіння».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 грудня 2021 року у справі №752/14877/18 зазначено, що «у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) вказано, що захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Велика Палата Верховного Суду вважає, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (близький за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника».

Висновок суду першої інстанції як підстава для відмови в позові про те, що ОСОБА_1 по даний час не було здійснено державну реєстрацію свого права власності на спірну земельну ділянку, а отже зазначене рішення суду від 08.10.2018 року не породило для позивача виникнення права власності на останню, є помилковим, оскільки державна реєстрація речових прав на нерухоме майно є юридичним фактом, який полягає в офіційному визнанні та підтвердженні державою набутого особою речового права на нерухомість та є елементом в юридичному складі (сукупності юридичних фактів), який призводить до виникнення речових прав. При цьому, реєстрація права власності хоча і є необхідною умовою, з якою закон пов`язує виникнення речових прав на нерухоме майно, однак реєстраційні дії є похідними від юридичних фактів, на підставі яких виникають, припиняються чи переходять речові права, тобто державна реєстрація сама по собі не є способом набуття права власності.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу - охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, останнє - характеризуватися доступністю для заінтересованих осіб, чіткістю, а наслідки його застосування мають бути передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Витребування спірного майна на користь позивача у цій справі містить легітимну мету та є необхідним у демократичному суспільстві, оскільки позивача у справі з порушенням вимог закону було позбавлено права на спадкове майно. Можливість віндикації майна, його витребування від особи, яка незаконно або свавільно заволоділа ним, має нормативну основу в національному законодавстві та має легітимну мету, для задоволення власних інтересів, передбачених нормами матеріального права з метою відновлення свого порушеного права на належне їй спадкове майно.

Враховуючи те, що спірна земельна ділянка належить ОСОБА_1 відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України з часу відкриття спадщини, та таке право підтверджено рішенням суду, однак вибула із володіння останньої поза її волею на підставі рішення органу місцевого самоврядування та подальшого перепродажу її третій особі, а тому позов про витребування земельної ділянки підлягає задоволенню і призведе до відновлення прав позивача на спадкове майно.

Щодо розміру земельної ділянки, яка витребовується то суд приходить висновку, що з урахуванням визнання за ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку площею 0,0771 га, а ОСОБА_2 належить земельна ділянка площею 0,0674 га, то витребуванню підлягає саме в розмірі 0,0674 га.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з ч.2 ст.376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З урахуванням вищевикладеного, апеляційний суд вважає, що рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 12 квітня 2022 року підлягає скасуванню, а апеляційна скарга ОСОБА_4 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 задоволенню.

В силу ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У зв`язку із задоволенням апеляційної скарги та позовних вимог із скасуванням оскаржуваного рішення судові витрати підлягають перерозподілу.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За ч.2 цієї статті інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

Враховуючи той факт, що апеляційна скарга на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 12 квітня 2022 року підлягає задоволенню у повному обсязі, а суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні заявлених вимог, додаткове рішення підлягає скасуванню за самостійними підставами з відмовою у компенсації відповідачу витрат на правничу допомогу без необхідності надання оцінки доводам апеляційної скарги щодо нього у зв`язку з тим, що додаткове рішення хоч і є окремим процесуальним документом, проте в силу вимог п.3 ч.1 ст.270 ЦПК України є невід`ємною складовою основного судового рішення.

Як вбачається з матеріалів справи за подання позовної заяви ОСОБА_1 сплатила судовий збір в розмірі 908 грн, за подання апеляційної скарги в розмірі 1498,60 грн, які підлягають компенсації за рахунок відповідача.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.141, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 12 квітня 2022 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 09 травня 2022 року скасувати та ухвалити нове.

Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Витребувати у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 земельну ділянку № НОМЕР_1 , загальною площею 0,0674 га, кадастровий номер :24:003:1453, яка розташована в АДРЕСА_1 , садівниче товариство «Шкода».

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 2 406 (дві тисячі чотириста шість) грн 60 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий Лисак І.Н.

Судді: Владичан А.І.

Перепелюк І.Б.