Справа № 522/3474/22
Провадження № 2/521/3198/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2022 року

Малиновський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Бобуйка І.А.,

секретаря судового засідання Підмазко Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Одесі цивільну справу товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (адреса місцезнаходження: місто Київ, вулиця Вікентія Хвойки, будинок 21) до ОСОБА_1 (зареєстрованим в Одеській області та в місті Одесі не значиться) про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В :

18.02.2022 року представник позивача звернувся з вищевказаним позовом до Приморського районного суду міста Одеси, у якому просив суд стягнути з відповідача заборгованість, у порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України, у загальному розмірі 59157,18 грн. та судових витрат, посилаючись на такі обставини.

Згідно позовної заяви, 18.05.2012 року між TOB «ПростоФінанс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, відповідно до якого ТОВ «Кредитні ініціативи» зобов`язалось передати грошові кошти в розпорядження ТОВ «ПростоФінанс», а ТОВ «ПростоФінанс» зобов`язалось відступити ТОВ «Кредитні ініціативи» свої права грошових вимог до боржників за кредитними договорами в тому числі своє право грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 1 від 20.08.2008 року, що встановлено рішенням Приморського районного суду м. Одеса № 522/56/16-ц від 29 березня 2016 року. Рішенням Приморського районного суду м. Одеса № 522/56/16-ц від 29 березня 2016 року позов ТОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено повністю та стягнуто з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» заборгованість за кредитним договором № 1 від 20.08.2008 р. у загальному розмірі 209 451 грн. 22 коп.

Згідно позовної заяви, рішення Приморського районного суду м. Одеса № 522/56/16-ц від 29 березня 2016 року відповідачем досі не виконується, що порушує право позивача на відновлення своїх порушених інтересів. Таким чином, тривале не виконання судового рішення та довготривале зволікання цивільним відповідачем у виконанні судового рішення завдало позивачу значної майнової шкоди та збитків, а тому позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом.

Ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 24.05.2022 року матеріали справи №522/3474/22 передано за підсудністю до Малиновського районного суду м. Одеси.

16.06.2022 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями Малиновського районного суду м. Одеси, справу розподілено судді Бобуйку І.А.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 17.06.2022 року відкрито провадження у справі та призначено проведення підготовчого судового засідання.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 05.07.2022 року підготовче провадження у справі закрито та призначено розгляд справи по суті.

В судове засідання представник позивача не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином та своєчасно, подав до суду заяву, в якій просив відкласти слухання справи на іншу у зв`язку із введенням воєнного стану в Україні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.

Суд відмовляє у відкладенні судового засідання на іншу з метою дотримання розумних строків розгляду справи та зазначає, що у представника позивача була можливість взяти участь в судовому засіданні дистанційно за допомогою власних технічних засобів у формі відеоконференції, проте представник позивача не скористався такою можливістю.

Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином та своєчасно, причини неявки суду не повідомив, відзиву на позовну заяву не надавав.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

20.08.2008 року між товариством з обмеженою відповідальністю «ПростоФінанс» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 1, згідно умов якого кредитодавець зобов`язався надати позичальнику, а позичальник зобов`язався прийняти, належним чином використовувати і повернути кредитодавцю кредит у сумі 101 601 грн. 00 коп. Згідно матеріалів справи, що товариство з обмеженою відповідальністю «ПростоФінанс» свої зобов`язання кредитор виконав в повному обсязі, надавши відповідачу грошові кошти. Позичальник свої зобов`язання за кредитним договором №1 від 20.08.2008 року не виконав, в результаті чого виникла заборгованість.

18.05.2012 року між TOB «ПростоФінанс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, відповідно до якого ТОВ «Кредитні ініціативи» зобов`язалось передати грошові кошти в розпорядження ТОВ «ПростоФінанс», а ТОВ «ПростоФінанс» зобов`язалось відступити ТОВ «Кредитні ініціативи» свої права грошових вимог до боржників за кредитними договорами в тому числі своє право грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 1 від 20.08.2008 р., що встановлено рішенням Приморського районного суду м. Одеса № 522/56/16-ц від 29 березня 2016 року.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеса № 522/56/16-ц від 29 березня 2016 року позов ТОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено повністю. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» заборгованість за кредитним договором № 1 від 20.08.2008 р. у загальному розмірі 209 451 грн. 22 коп.

Позивач у тексті позовної заяви стверджує, що рішення Приморського районного суду м. Одеса № 522/56/16-ц від 29 березня 2016 року відповідачем досі не виконується, що порушує право позивача на відновлення своїх порушених інтересів у вигляді стягнення з боржника інфляційних витрат та 3% річних, проте суд не може погодитись із такими твердженнями, з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів.

За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином-ст.599 ЦК України.

Відповідно до ч.1,2 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За приписами ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Положеннями ст. 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Частиною другою ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Саме такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постанові від 01.10.2014 року у справі № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц.

Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12 від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 31.10.2018 року у справі № 202/4494/16-ц, якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 04.06. 2019 року у справі № 916/190/18.

Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та три відсотки річних від простроченої суми.

У постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15 про те, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України).

Суд погоджується із правовою позицією викладеною вище, проте згідно із матеріалами даної справи, судом встановлено, що обставини викладенні у позові не підтверджуються доказами доданими до позовної заяви, з огляду на наступне.

Суд звертає увагу позивача, що в матеріалах справи відсутня належним чином завірена копія рішення Приморського районного суду м. Одеса № 522/56/16-ц від 29 березня 2016 року, яке набрало законної сили, згідно якого позов ТОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено повністю, та за яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» заборгованість за кредитним договором № 1 від 20.08.2008 р. у загальному розмірі 209 451 грн. 22 коп.

В матеріалах даної справи відсутні докази того, що у справі № 522/56/16-ц видавались виконавчі листи для ТОВ «Кредитні ініціативи» про стягнення заборгованості за кредитним договором № 1 від 20.08.2008 р. та відсутні докази того, що ТОВ «Кредитні ініціативи» звертались до держаної виконавчої служби або приватного виконавця з метою виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29.03.2016 року.

В матеріалах справи відсутня копія постанови держаного чи приватного виконавця про відкриття виконавчого провадження, а отже ТОВ «Кредитні ініціативи» могло пропустити строк на звернення до виконання виконавчих листів у справі №522/56/16-ц, та як наслідок втратити право на стягнення основного боргу за кредитним договором № 1 від 20.08.2008 р. у загальному розмірі 209 451 грн. 22 коп.

Відтак, у разі пропущення строку на звернення з виконавчим листом та втратою права на стягнення основного боргу, ТОВ «Кредитні ініціативи» втрачає право на суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та три відсотки річних від простроченої суми.

Також, суд прийшов до висновку, що розрахунок заборгованості, а саме: інфляційних втрат та 3% річних за невиконання рішення суду, позивачем здійснено виходячи з того, що рішення суду від 29.03.2016 року, на дату подачі даного позову, не виконується боржником належним чином, однак позивачем не доведено факту звернення до виконання виконавчих листів, виданих на підставі рішення Приморського суду м. Одеси від 29.03.2016 року, не надано суду інформацію щодо виконавчого провадження зі стягнення з ОСОБА_1 основної заборгованості за кредитним договором, а тому суд не може встановити суму інфляційних втрат та 3 % річних в порядку ч. 2 ст. 625 ЦПК України, за невиконання рішення Приморського суду м. Одеси від 29.03.2016 року.

Практика Європейського Суду з прав людини, яка відповідно до статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини є джерелом права, свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним. Так у рішенні Європейського суду з прав людини у справі Плахтєєв та Плахтєєва проти України (2009) ЄСПЛ зазначає, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Однак це право не є абсолютним та воно може підлягати законним обмеженням, таким, наприклад, як встановленням строків для звернення до суду за захистом порушених прав (також наприклад, справи Девеер проти Бельгії рішення від 27.02.1980 року, Голдер проти Сполученого Королівства рішення від 21.02.1975 року ). Кажучи про принцип рівності сторін, Європейський Суд з прав людини зазначає, що кожній стороні мають бути надані рівні можливості щодо представлення справи у такому вигляді, якій не ставить її у невигідне становище стосовно свого противника (рішення у справі Бацаніна проти Росії від 26.05.2009 року). Вказані принципи допомагають зрозуміти деякі важливі елементи справедливого суду.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції «пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на доказі, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Згідно ст. 10-13 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Враховуючи все вищевикладене суд, з метою дотримання принципів диспозитивності, змагальності та верховенства права, забезпечення юридичної визначеності і остаточності, захисту відповідача від простроченого позову, запобігання несправедливості, вважає що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості, у порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України, у загальному розмірі 59157,18 грн. не підлягають задоволенню у зв`язку із недоведеністю.

Згідно ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі. У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами.

Керуючись ст.. 625 ЦПК України, ст.ст. 3, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 280, 352, 354 Цивільного процесуального кодексу України, СУД

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовної заяви товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (адреса місцезнаходження: місто Київ, вулиця Вікентія Хвойки, будинок 21) до ОСОБА_1 (зареєстрованим в Одеській області та в місті Одесі не значиться) про стягнення заборгованості відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СУДДЯ: Бобуйок І.А.