Справа № 466/1800/21
Провадження № 2/466/309/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 серпня 2022 року м.Львів

Шевченківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Ковальчука О.І.

секретаря с/з Коновал Х.В.

з участю позивача ОСОБА_1

представника позивача, адвоката Сеньків А.І.

представника відповідача Львівської обласної прокуратури Слиш Г.С.

представника відповідача Головного Управління Національної Поліції у Львівській області Лазорко І.І.

справа №466/1800/21

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Львівської обласної прокуратури, Головного Управління Національної Поліції у Львівській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством і судом

в с т а н о в и в:

05.03.2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Держави Україна в особі Львівської обласної прокуратури, Головного Управління Національної Поліції у Львівській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством і судом, в якому просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з Державного бюджету України на користь позивача ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 180200,00 гривень.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 28 червня 2017 року уповноваженою особою СВ Франківського ВП ГУ НП України у Львівській області внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про кримінальне правопорушення за ознаками ч. 3 ст. 176 КК України та зареєстровано кримінальне провадження №00002192.

29 червня 2017 року слідчим СВ Франківського ВП ГУ НП України у Львівській області Півторанісом І.І. у вказаному кримінальному провадженні позивачу повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 176 КК України, а саме, в порушенні авторського права - незаконному відтворенні комп`ютерних програм.

27 липня 2017 року підозру було змінено. Позивача повідомлено про те, що вона підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 176 КК України, а саме, в порушенні авторського права - незаконному відтворенні комп`ютерних програм, вчиненому службовою особою з використанням службового становища.

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 28.07.2017 року до позивача застосовано запобіжний захід - особисте зобов`язання. На позивача покладено обов`язки з`являтись на виклик слідчого та прокурора, не відлучатись з населеного пункту де вона проживає без повідомлення прокурора, повідомляти прокурора та слідчого про зміну свого місця проживання та роботи, утримуватись від спілкування з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт для виїзду за кордон.

У серпні 2017 року СВ Франківського ВП ГУ НП України у Львівській області Півторанісом І.І. за погодженням прокурора Львівської місцевої прокуратури №3 Кіяновської С.Р. у вказаному кримінальному провадженні позивачу пред`явлено обвинувачення у тому, що в період часу з 01.06.2015 по 12.01.2017 рік, перебуваючи за фактичним місцезнаходженням ПП «Смарт Вей Транспортейшн», будучи службовою особою підприємства та згідно статуту підприємства наділеною організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарськими функціями, будучи відповідальною за організаційну, виробничо-соціальну і фінансово-господарську діяльність підприємства, використовуючи своє службове становище, діючи умисно, будучи не зареєстрованою як користувач корпоративних ліцензійних програмних продуктів та не маючи підтверджуючих документів на право використання комп`ютерних програм, порушено авторські права ДП «Єврософтпром», тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 176 КК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 КК України в редакції, чинній на момент повідомлення про підозру позивачу, злочин, передбачений ч.3 ст. 176 КК України належав до тяжких злочинів, оскільки передбачав можливість позбавлення волі на строк до шести років.

22 квітня 2019 року вироком Жовківського районного суду Львівської області у справі №444/1837/17 позивача визнано невинуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 176 КК України, та виправдано у зв`язку з недоведеністю в її діях складу кримінального правопорушення. Вирок суду мотивовано тим, що у справі не зібрано достатніх доказів, які би підтверджували її причетність до інкримінованого злочину, а також не встановлена об`єктивна сторона інкримінованого кримінального правопорушення.

07.10.2019 року ухвалою Львівського апеляційного суду, апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок місцевого суду - без змін. Колегією апеляційного суду зазначено, що: «суд першої інстанції вірно встановив, що пред`явлене обвинувачення носить неконкретний характер, оскільки обвинувальний акт не містить вказівки на те, в який саме спосіб обвинувачена, не володіючи необхідними знаннями вчинила відтворення комп`ютерної програми. Не доказано наявність в поведінці ОСОБА_1 об`єктивної сторони інкримінованого їй злочину, оскільки не встановлено конкретного діяння у вигляді дії чи бездіяльності, не встановлено як при цьому ОСОБА_1 використала своє службове становище, не доказано розмір шкоди спричиненої потерпілому, не доказано наявність на комп`ютерному обладнанні комп`ютерної програми, відтворення якої ставиться у вину ОСОБА_1

13 січня 2020 року Верховним Судом відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою прокурора на вирок Жовківського районного суду та Ухвалу Львівського Апеляційного суду. 08 квітня 2020 року постановою Верховного Суду, вирок Жовківського районного суду Львівської області від 22 квітня 2019 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 07 жовтня 2019 року щодо ОСОБА_1 залишено без зміни, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення. Верховним Судом зазначено, що при перевірці судових рішень не встановлено обставин, які б ставили під сумнів законність і обґрунтованість висновків судів першої та апеляційної інстанцій, порушень вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, які б вказували на скасування судових рішень, не вбачається.

Внаслідок незаконного притягнення позивача до кримінальної відповідальності їй було спричинено моральну шкоду за час перебування її під слідством та судом. Було порушено її нормальні життєві зв`язки, її примушено докладати додаткові зусилля для організації свого життя. За час здійснення досудового слідства позивача неодноразово було викликано органом досудового розслідування для дачі показань в якості підозрюваної. При цьому, надані позивачем пояснення про непричетність до злочину до уваги не бралися, фактично не перевірялися та просто ігнорувались слідчим та процесуальним керівником. Вказане породжувало в позивачки відчуття приреченості, розпачу та беззахисності перед органом досудового розслідування, що завдавало їй значних моральних переживань. Орган досудового розслідування за погодженням з прокурором звертався до суду для обрання запобіжного заходу у вигляді застави, посилаючись на те, що позивач підозрюється у вчиненні тяжкого злочину, буде переховуватись від органів досудового розслідування, чинитиме впив на свідків, експерта.

Внаслідок перебування позивача під слідством та судом, у зв`язку з постійною необхідністю витрачати зусилля на доведення своєї невинуватості, позивачу завдано негативних наслідків морального характеру, порушено її життєві плани та усталений спосіб життя. Заподіяні таким притягненням до кримінальної відповідальності страждання призвели до погіршення і позбавлення можливостей реалізації позивачем її звичок і бажань, нормальних життєвих зв`язків. Через значні душевні хвилювання негативного впливу також зазнали відносини з оточуючими, з чоловіком, з дітьми.

Враховуючи, що санкція ч.3 ст. 176 КК України передбачає відповідальність у вигляді позбавлення волі на строк від трьох до шести років, з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років або без такого, позивач перебувала в стані тривалого стресу через ризик бути засудженою до позбавлення волі, та ризик залишення її неповнолітніх дітей без материнського піклування, чоловіка без дружини, ризик повного розпаду сім`ї.

Під час розгляду справи Жовківським районним судом за пред`явленим їй обвинуваченням позивач була вагітна. Вимушене перебування під судом під час вагітності поглиблювало моральні страждання позивача. Позивач постійно переживала щодо подальшої долі її новонародженої дитини у випадку можливого ув`язнення позивача, можливого впливу постійного стресу викликаного кримінальним обвинуваченням, перебуванням під слідством і судом на протікання вагітності.

На дату подання позову позивач завдану їй моральну шкоду оцінює в розмірі 180200 грн., що є законодавчо встановленою мінімальною гарантією відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури. Водночас позивач залишає за собою право збільшити розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню у випадку, якщо більший розмір відшкодування буде визначено за результатом судово - психологічної експертизи.

Згідно з ч. 1 ст. 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Згідно з ч. 2 ст. 1176 11.К У країни, право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частина друга статті 1176 ЦК України).

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України ««Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними Діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон № 266/94-ВР), право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках постановлення виправдувального вироку суду.

Так, вироком Жовківського районного суду Львівської області від 22 квітня 2019 року, який залишено без змін ухвалою Львівського апеляційного суду від 07.10.2019р. та постановою Верховного Суду від 08.04.2020 р., позивача визнано невинуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 176 КК України, та виправдано на підставі п. 3 ч.1 ст. 373 КПК України, у зв`язку з недоведеністю в її діях складу кримінального правопорушення.

Згідно п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону № 266/94-ВР, у випадку постановлення виправдувального вироку суду, громадянинові відшкодовуються моральна шкода.

Так, позивач зазначає, що згідно ч. 5 ст. 4 Закону № 266/94-ВР, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно ч. 6 ст. 4 Закону № 266/94-ВР, моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Згідно ч. 2 ст. 13 Закону № 266/94-ВР, розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Згідно ч. 2 ст. 13 Закону № 266/94-ВР, відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Отже, законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом має визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати. При цьому, Верховний Суд у постанові від 03.12.2020 р. у справі № 206/3544/17 вказав, що: «у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд, при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи».

Відповідно до п. 14 ст. 3 КПК України, притягнення до кримінальної відповідальності - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення.

Повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст. 176 КК України у кримінальному провадженні №00002192 позивачу вручено 29.06.2017 р. Вирок Жовківського районного суду Львівської області постановлено 22.04.2019 р.. Львівський апеляційний суд переглянув справу за апеляційною скаргою прокурора та постановив Ухвалу про залишення Вироку без змін 07.10.2019 року.

Водночас прокурор не погодившись з виправдувальним Вироком та Ухвалою, подав касаційну скаргу до Верховного суду. Верховний суд розглянув касаційну скаргу прокурора, відхилив її, про що прийняв постанову від 08.04.2020 року Отже, незважаючи на те, що з постановлениям Ухвали Львівського апеляційного суду від 07.10.2019 року виправдувальний вирок Жовківського районного суду Львівської області набрав законної сили, прокурор продовжив перебування позивача «під судом», оскільки ним була подана касаційна скарга до Верховного Суду. Касаційне провадження відкрито Верховним Судом 13.01.2020 року. Відтак позивач була змушена захищатись проти обвинувачення і в Верховному Суді, перебуваючи в стані правової невизначеності та під загрозою скасування виправдувального Вироку і засудження її відповідно до пред`явленого обвинувачення.

Таким чином позивач перебувала «під слідством та судом» в наступні періоди: з 29.06.2017 до 07.10.2019 року, що складає 27 місяців і 8 днів; а також з 13.01.2020 року до 08.04.2020 року, що складає 2 місяці і 23 дні.

Таким чином, враховуючи, що станом на час подання цього позову, мінімальний розмір заробітної плати встановлений Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», становить 6 000 грн. 00 коп., мінімально гарантований розмір моральної шкоди, який підлягає відшкодуванню за перебування позивача під слідством і судом до моменту набуття законної сили виправдувальним вироком суду становить 163 600 грн. 00 коп. (27 місяців і 8 днів X 6 000 грн. = 163 600 грн.). Мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди за перебування позивача під судом в суді касаційної інстанції становить 16600 грн. 00 коп. (2 місяці і 23 дні X 6 000 грн. = 16600 грн.) Загальний мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди за перебування позивача під слідством і судом складає 180200,00 грн.

Разом з тим, позивач вказує, що Верховний Суд у постанові від 03.12.2020 р. у справі №206/3544/17 зазначив, що: «визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування. З урахуванням засад виваженості, розумності та справедливості суд може збільшити розмір відшкодування, обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено».

В іншій постанові від 18.11.2020 р. у справі № 554/5980/18 Верховний Суд зазначив: «Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь- якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості». Враховуючи вищенаведене, просить позов задовольнити.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та представник позивача, адвокат Сеньків А.І. позовні вимоги підтримали повністю, покликаючись на вказані в позовній заяві обставини. Просили позов задовольнити.

Представник відповідача Львівської обласної прокуратури в судовому засіданні позов заперечив, підтримавши письмовий відзив, долучений до матеріалів справи. Просив у задоволенні позову відмовити.

Представник відповідача Головного Управління Національної Поліції у Львівській області в судовому засіданні позов заперечив, підтримавши письмовий відзив, долучений до матеріалів справи. Просив у задоволенні позову відмовити.

Представник Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився повторно з невідомих суду причин, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, надіслав письмовий відзив, долучений до матеріалів справи, у якому просив у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав та мотивів.

Згідно з положеннями ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Згідно із статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Міжнародним пактом про громадянські та політичні права (частина 5 статті 9, частина 6 статті 14), Декларацією прав і свобод людини та громадянина (стаття 38), Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (частина 5 статті 5) передбачено, що кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. У Конституції України проголошено, що держава відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3).

Відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державної влади.

Правовідносини щодо відшкодування матеріальної та моральної шкоди врегульовані Цивільним Кодексом України ( далі ЦК України) та спеціальним законодавством .

У відповідності до статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками згідно із частиною другої цієї статті є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до частин першої та другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Згідно з положенням частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (RYSOVSKYY v. UKRAINE, № 29979/04, § 70, ЄСПЛ, від 20 жовтня 2011 року).

Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами, що позивача ОСОБА_1 29.06.2017 року в рамках кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №0002192 від 29 червня 2017 року, слідчим Франківського ВП ГУНП у Львівській області повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.176 КК України (а.с.8-10).

27.07.2017 року згідно повідомлення про змінгу раніше повідомленої підозри, ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.176 КК України (а.с.11-14).

Ухвалою слідчого судді Франківського районного суду м.Львова від 28.07.2017 року ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у виді особистого зобов`язання з покладенням обовязків, а саме: з`являтись на виклик слідчого, прокурора, суду; не відлучатись з населеного пункту де вона проживає без дозволу слідчого, прокурора, суду; повідомляти прокурора, слідчого про зміну свого місця проживання та роботи; утримуватись від спілкування з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт для виїзду за кордон (а.с.18-19).

Так, в результаті проведення досудового розслідування, 01.08.2017р. відносно ОСОБА_1 було складено обвинувальний акт в порядку ст. 291 КПК України у кримінальному провадженні за №0002192 від 28 червня 2017 року, про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.176 КК України, який скеровано до суду (а.с.20-24).

Вироком Жовківського районного суду Львівської області від 22.04.2019 року ОСОБА_1 визнано невинуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 176 КК України, та виправдано на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України (а.с.25-28).

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 07.10.2019 року, апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок Жовківського районного суду Львівської області від 22.04.2019 року щодо ОСОБА_1 - без змін (а.с.29-31).

Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553 / 99 «Совтрансавто - Холдинг» проти України», а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342 / 95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь - якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

13 січня 2020 року Верховним Судом відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою прокурора на вирок Жовківського районного суду Львівської області та ухвалу Львівського апеляційного суду від 07.10.2019 року щодо ОСОБА_1 (а.с.39).

Постановою Верховного суду від 08.04.2020 року, вирок Жовківського районного суду Львівської області від 22.04.2019 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 07.10.2019 року щодо ОСОБА_1 залишено без зміни, а скаргу прокурора без задоволення (а.с.40-42).

Таким чином, суд вважає, що незаконними рішеннями та діями посадових осіб органу досудового розслідування та прокуратури Мудрук Н.І. завдано моральну шкоду з огляду на наступне.

У відповідності до ст.13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Згідно з п.1 ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У цих випадках завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства прокуратури і суду.

Пунктом 1 ст.2 Закону передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбачених цим Законом виникає у випадках, зокрема постановлення судом виправдувального вироку.

Відповідно до п.5 ст.3 зазначеного Закону у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується (повертається), зокрема моральна шкода.

За час незаконного перебування під слідством та судом, ОСОБА_1 зазнала моральної шкоди, яка полягає у психічних стражданнях, перебування у стані безперервного нервового стресу.

У відповідності до Висновку №08/К амбулаторної судово-психологічної експертизи КНП ЛОР «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» від 05.04.2021 року, наявність психотравмуючих факторів обґрунтовують виникнення моральної шкоди у ОСОБА_1 внаслідок: емоційного стресу; сильного психологічного дискомфорту при зіткненні із будь-якими натяками, що символізують чи нагадують про обставини, за наданими матеріалами: погіршення психофізіологічного й психоемоційного стану; вплив цих порушень у соціально-побутовій сфері. Таким чином, матеріальний еквівалент моральної шкоди, заподіяної ОСОБА_1 склав 128752грн. ця сума включає компенсацію за перенесені нею моральні страждання, а також вартість коригувальних заходів, спрямованих на нормалізацію її психічного стану (а.с.62-72).

Згідно з пунктами 5 та 6 ст. 4 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Факт заподіяння ОСОБА_1 моральної шкоди органом досудового розслідування стверджується безпідставним притягненням до кримінальної відповідальності. Коли особа продовжувала перебувати в статусі підозрюваної у кримінальному правопорушенні, до ОСОБА_1 було застосовано запобіжний захід та фактично діяли обмеження, передбачені запобіжним заходом.

Такі тривалі неправомірні дії призвели до порушення нормальних життєвих зв`язків позивача, необхідністю витрачати зусилля на доведення своєї невинуватості, завдано негативних наслідків морального характеру, порушено її життєві плани та усталений спосіб життя. Такі страждання призвели до погіршення і позбавлення можливостей реалізації позивачем її звичок і бажань, нормальних життєвих зав`язків. Через значні душевні хвилювання негативного впливу також зазнали відносини з оточуючими, з чоловіком, з дітьми. Крім того, під час розгляду справи Жовківським районним судом Львівської області позивач була вагітна, що поглиблювало моральні страждання позивача. Позивач постійно переживала щодо подальшої долі її новонародженої дитини у випадку можливого ув`язнення позивача, можливого впливу постійного стресу викликаного кримінальним обвинуваченням, перебуванням під слідством і судом на протікання вагітності.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31.03.1995 року №4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв`язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 року у справі №464/3789/17. Зокрема, суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п.49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п.56). У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Так, внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності позивачу було заподіяно моральну шкоду, право на відшкодування якої вона набула на підставі виправдувального вироку від 22.04.2019 року.

Таким чином, незаконними діями органів дізнання, досудового слідства та прокуратури були порушені конституційні права позивача, що завдало їй фізичних і моральних страждань, призвело до погіршення психологічного стану.

Відповідно до частин другої, третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб.

Пункт 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначає, що розмір моральної шкоди в цих випадках визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина перед слідством та судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожний місяць перебування перед слідством та судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.

У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи (п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).

Згідно правового висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 р. (справа №686/23731/15-ц), законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнала позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Відповідно до правової позиції, висвітленої в постанові Верховного Суду від 10 квітня 2020 року у справі № 161/13343/18, провадження № 61-13483св19зазначено «…Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. При цьому визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування.»

Згідно ст.8 Закону України «Про Державний бюджет на 2022 рік» у 2022 році встановлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі з 1 січня 6500 гривень.

Щодо твердження прокурора про те, що позивачем не вірно обраховано період її перебування під слідством і судом, який складає на думку прокурора 27 місяців і 8 днів, то суд погоджується з таким розрахунком, оскільки останнім днем перебування особи під слідством і судом є день набрання виправдувальним вироком законної сили - 07.10.2019 року, тобто з 29.06.2017 року по 07.10.2019 року, що складає 27 місяців і 8 днів (постанова Верховного суду від 20.09.2018 року у справі №686/23731/15-ц).

Таким чином, виходячи з мінімального розміру заробітної плати на час розгляду справи, ОСОБА_1 підлягає відшкодуванню моральна шкода у розмірі 177233,30грн., з розрахунку 6500грн. (мінімальна заробітна плата станом на час винесення рішення) за 27 місяців 8 днів перебування під слідством і судом.

Суд зазначає, що вказаний розмір завданої моральної шкоди є мінімальним, таким, який має бути відшкодований за відповідний період у будь-якому випадку і будь-якій особі, внаслідок незаконного притягнення позивача до кримінальної відповідальності.

Відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою за рахунок коштів державного бюджету відповідно до Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року №845.

Згідно п.35 Порядку казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно- розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду.

Згідно ст. 43 Бюджетного кодексу України, при виконанні державного бюджету і місцевих бюджетів застосовується казначейське обслуговування бюджетних коштів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України.

Згідно з пунктом 8 частини першої статті 7, частини другої статті 23 БК України бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями, які встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Статтею 25 Бюджетного кодексу України установлено, що Державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Списання грошових коштів проводиться держказначейством з відповідного казначейського рахунку.

Враховуючи викладене, хоча Державна казначейська служба України прямо не порушувала права ОСОБА_1 , законодавством України передбачений порядок відповідальності органу державної влади, відповідно до якого кошти списуються з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України.

У зв`язку з вищевикладеним, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому підлягають частковому задоволенню.

Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

У п.26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п.23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони гуртуються. Міра, до якої суд має виконати обв`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа "Серявін та інші проти України" № 4909/04 §58 ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог, оцінивши належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають до часткового задоволення.

Щодо судового збору, то, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, оскільки сторони по справі звільнені від сплати судових витрат, такі витрати слід віднести за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст.13,76,81,82,83,89,95,141,263,265,267, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

ухвалив:

позов задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану внаслідок незаконних дій органів досудового розслідування, прокуратури та суду у розмірі 177233,30 грн. (сто сімдесят сім тисяч двісті тридцять три гривні тридцять копійок).

У задоволенні решти вимог відмовити.

Судовий збір віднести за рахунок держави.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 .

Відповідач: Львівська обласна прокуратура, код ЄДРПОУ - 02910031, адреса місцезнаходження: м.Львів, пр. Т. Шевченка, 17/19.

Відповідач: Головне Управління Національної Поліції у Львівській області, код ЄДРПОУ - 40108833, адреса місцезнаходження: м.Львів, пл. Григоренка, 3.

Відповідач: Державна казначейська служба України, код ЄДРПОУ - 37567646, адреса місцезнаходження: м.Київ, вул. Бастіонна, 6.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення апеляційної скарги.

Повний текст судового рішення виготовлено 26 серпня 2022 року.

Суддя О. І. Ковальчук