Ухвала

31 серпня 2022 року

м. Київ

справа № 461/10245/19

провадження № 61-8260ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Тітова М. Ю.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 18 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівської державної лісовпорядної експедиції про стягнення невиплачених при звільненні коштів, які входять до складових заробітної плати,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив стягнути з відповідача на його користь 38 023,94 грн невиплачених при його звільненні з роботи, які входять до складових заробітної плати, а саме: 8 791,45 грн підвищення посадових окладів на 1 % за кожних п`ять років відпрацьованих на підприємстві за період з 17 березня 2009 року до квітня 2014 року; 2 579,11 грн підвищення посадових окладів на 2 % за відповідність спеціальності займаній посаді за період з 17 березня 2009 року до квітня 2014 року; 2 217,43 грн доплати за вислугу років у зв`язку з підвищенням посадових окладів на 1 % за кожні п`ять років відпрацьованих на підприємстві та 2 % за відповідність спеціальності займаній посаді за період з 17 березня 2009 року до квітня 2014 року; 4 305,36 грн доплати за особливий характер праці (складність, напруженість в роботі) згідно галузевих та колективних угод - 12 % з врахуванням підвищення посадових окладів на 1 % за кожні п`ять років відпрацьованих на підприємстві та 2 % за відповідність спеціальності займаній посаді за період з грудня 2007 року до липня 2014 року (включно); 20 130,59 грн суми компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати за період з грудня 2007 року до червня 2020 року.

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивував тим, що він з 1975 року працював у Львівській державній лісовпорядній експедиції і 07 червня 2017 року був звільнений з роботи на підставі пункту 6 статті 36 КЗпП України у зв`язку з відмовою працювати за зміненими умовами праці. Зазначалося, що в день звільнення 07 червня 2017 року з вини відповідача йому не було виплачено належних при звільненні сум, зокрема, заробітної плати згідно з умовами колективної угоди станом на 2009 рік. За результатами інспекційного відвідування експедиції інспектором територіальної державної інспекції праці у Львівській області були виявлені порушення законодавства про працю, про що складено акт та винесено припис начальнику підприємства на усунення в місячний термін виявлених порушень, який в адміністративному порядку оскаржено не було та вимоги такого не виконано. Факт невиконання з боку адміністрації п. 4.3.1 колективної угоди у 2009-2010 роках також підтверджено актом з дотримання і виконання колективної угоди за 2009-2010 роки від 27 травня 2010 року. З метою врегулювання питання невиплачених коштів він 15 грудня 2020 року звертався із заявою до начальника експедиції, однак відповіді на таку не отримав. Водночас, рішенням Галицького районного суду м. Львова від 14 серпня 2019 року з Львівської лісовпорядної експедиції на його користь було стягнуто не виплачені при звільненні кошти, які входять до складових заробітної плати, за інший період. Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив позов задовольнити.

Галицький районний суд м. Львова рішенням від 15 січня 2021 року позов задовольнив. Стягнув з Львівської державної лісовпорядної експедиції на користь ОСОБА_1 38 023,94 грн невиплачених при звільненні коштів. Вирішив питання щодо розподілу судових витрат.

Львівський апеляційний суд постановою від 18 липня 2022 року апеляційну скаргу Львівської державної лісовпорядної експедиції задовольнив. Рішення Галицького районного суду міста Львова від 15 січня 2021 року скасував та ухвалив нове рішення, яким у задоволенні позову відмовив.

ОСОБА_1 23 серпня 2022 року подав засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на постанову Львівського апеляційного суду від 18 липня 2022 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб обчислюється станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» передбачено, що у 2022 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2022 року (на час подання касаційної скарги) - 2 481,00 грн.

Ціна позову у цій справі становить 38 023,94 грн, що станом на 01 січня 2022 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 481,00 грн х 100 = 248 100,00 грн).

Тому справа є малозначною в силу вимог пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України і окремого визнання її такою не потребує.

Касаційна скарга містить посилання на те, що справа має виняткове значення для ОСОБА_1 , оскільки відповідач роками недоплачував йому заробітну плату, не виконував умови колективного договору та ігнорував очевидні порушення його прав та гарантій. Його пенсія є незначною, а недоплачені суми заробітної плати є важливим для нього з огляду на необхідність лікування псоріазу, загострених хвороб шлунково-кишкового тракту, які загострилися саме через багаторічне виконання польових лісовпорядних робіт по території радянського союзу (в т. ч. тайга) та України. Крім того, процесуальним законом не визначено іншого способу грубого порушення судом апеляційної інстанції принципу юридичної визначеності, як перегляд справи у встановленому порядку касаційним судом.

Наведені заявником обставини не свідчать про наявність підстав, передбачених підпунктом «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, оскільки незгода заявника з оскаржуваними судовими рішенням в цілому, за відсутності інших обставин, не може розглядатися як обставина, що впливає на визначення справи як такої, що має виняткове значення, оскільки це може бути оцінкою сторони щодо кожної конкретної справи, учасником якої вона є.

Разом із цим, посилання в касаційній скарзі на те, що апеляційним судом не враховано правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду, як на підставу касаційного оскарження судового рішення у цій справі, є виконанням вимог процесуального закону щодо змісту будь-якої касаційної скарги, а тому самі по собі не вказують на фундаментальність порушених у скарзі питань для формування єдиної правозастосовчої практики.

Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з судовим рішенням у справі та необхідності переоцінки доказів у справі, що не належить до компетенції суду касаційної інстанції.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Верховний Суд дослідив та взяв до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановив випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Верховний Суд також врахував, що застосування критерію малозначності справи у цій справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявники не продемонстрували наявності виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи. Наведене повністю узгоджується з правовою позицією, сформованою Європейським судом з прав людини у справі «Azyukovska v. Ukraine» («Азюковська проти України») рішення від 09 жовтня 2018 року.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Оскільки оскаржувані заявником судове рішення ухвалено у малозначній справі і воно не підлягає касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 18 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівської державної лісовпорядної експедиції про стягнення невиплачених при звільненні коштів, які входять до складових заробітної плати.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

М. Ю. Тітов