ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2022 року м.Суми

Справа №591/5948/19

Номер провадження 22-ц/816/738/22

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Ткачук С. С.

з участю секретаря судового засідання Кияненко Н.М.,

у присутності :

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 , ОСОБА_3 адвоката Турченка Сергія Петровича,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником адвокатом Лапунько Оленою Миколаївною, на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 01 лютого 2022 року, ухвалене у складі судді Сидоренко А.П. у м. Суми, повне судове рішення складено 09 лютого 2022 року,

в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним,

в с т а н о в и в :

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , свої вимоги мотивував тим, що 20 березня 2008 року між ПАТ «Брокбізнесбанк» і ОСОБА_2 було укладено договір №28/7-ф, за умовами якого позивач надав позичальнику грошові кошти в сумі 28 930 доларів США на строк до 19 березня 2015 року зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 12,5% річних.

У зв`язку з невиконанням позичальником зобов`язань за кредитним договором, ПАТ «Брокбізнесбанк» звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором. Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 07 травня 2014 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь банку заборгованість за кредитним договором в розмірі 31804,57 доларів США та 2542,13 грн в рахунок відшкодування судового збору.

06 серпня 2014 року на виконання судового рішення видано виконавчий лист №591/8999/13-ц.

11 травня 2018 року Зарічним районним судом м. Суми винесено ухвалу про заміну сторони виконавчого провадження, а саме у виконавчому провадженні щодо виконання рішення Зарічного районного суду м. Суми у цивільній справі № 591/8999/13-ц стягувача ПАТ «Брокбізнесбанк» на ОСОБА_1

08 липня 2019 року старшим державним виконавцем Зарічного відділу ДВС міста Суми ГТУЮ у Сумській області відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №591/8999/13-ц за номером ВП 59452787.

В ході проведення перевірки майнового стану боржника, державним виконавцем було отримано Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Згідно вказаної довідки ОСОБА_2 на праві приватної власності належало 5/8 частини квартири, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 23 квітня 2004 року. Проте згідно інформації з реєстрів вбачається, що вказана квартира була відчужена 20 листопада 2013 року на підставі договору дарування 5/8 частки квартири укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , який посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Онупрієнко М.М.

Посилаючись на ту обставину, що укладення ОСОБА_2 договору дарування майна зі своїм родичем відбулось з метою приховання цього майна від наступного звернення стягнення на майно в рахунок погашення боргу за невиконаним зобов`язанням, позивач просив суд визнати недійсним договір дарування 5/8 частини квартири АДРЕСА_2 , укладений 20 листопада 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Онупрієнко М.М., зареєстрований реєстрі за №1944; судові витрати покласти на відповідачів.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 01 лютого 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

У апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував, що відчуження нерухомого майна за оспорюваним правочином ОСОБА_2 здійснив після відкриття провадження у справі про стягнення з нього заборгованості за кредитним договором. Зобов`язання за кредитним договором він не виконав. Іншого нерухомого майна чи рухомого майна, за рахунок якого можна задовольнити вимоги кредитора та виконати рішення суду про стягнення заборгованості, відповідач не має.

Заявник апеляційної скарги, посилаючись на висновки Верховного Суду у постанові від 24 липня 2019 року по справі №405/1820/17, стверджує, що будь-який правочин, вчинений боржником в період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.

При цьому, та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

Не погоджуючись з висновками суду першої інстанції, позивач наполягає на тому, що укладення ОСОБА_2 договору дарування нерухомого майна із матір`ю ОСОБА_3 відбулось з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно, як боржника.

Вважає, що матеріали справи містять достатні докази на підтвердження заявленого позову, позивачем доведено, що оскаржуваний договір дарування спрямований на позбавлення позивача в майбутньому законних майнових прав, тобто є фіктивним.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , який підтримав доводи апеляційної скарги, заперечення проти апеляційної скарги представника відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 адвоката Турченка С.П., перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції встановив, та матеріалами справи підтверджується, що ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 22 жовтня 2013 року відкрито провадження у справі № 591/8999/13 (провадження № 2/591/2975/13) за позовною заявою ПАТ «Брокбізнесбанк» до ОСОБА_2 про стягнення боргу за кредитним договором № 28/7-ф від 20 березня 2008 року в сумі 31804,57 дол. США (а.с. 34).

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми по справі №591/8999/13-ц від 07 травня 2014 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Брокбізнесбанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 31804,57 доларів США та 2542,13 грн. в рахунок відшкодування судового збору.

06 серпня 2014 року Зарічним районним судом м. Суми видано виконавчий лист на виконання рішення в указаній справі (а.с. 35).

В ході примусового виконання судового рішення на електронних торгах був реалізований належний ОСОБА_2 автомобіль HYNDAI Tucson 2.0, 2008 року випуску. На користь стягувача перераховано заборгованість у розмірі 78037,62 грн (а.с. 168-169).

11 травня 2018 року Зарічним районним судом м. Суми винесено ухвалу про заміну сторони виконавчого провадження, а саме: у виконавчому провадженні щодо виконання рішення Зарічного районного суду міста Суми у цивільній справі № 591/8999/13-ц стягувача ПАТ «Брокбізнесбанк» на ОСОБА_1 . Ухвала набрала законної сили. (а.с. 36, 37-38).

08 липня 2019 року старшим державним виконавцем Зарічного відділу ДВС міста Суми Головного територіального управління юстиції у Сумській області відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №591/8999/13-ц, ВП 59452787 (а.с. 11).

Згідно з інформацією Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 17 вересня 2019 року, ОСОБА_2 на праві приватної власності належало 5/8 частини квартири, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 23 квітня 2004 року.

Вбачається, що вказана частка квартири була відчужена 20 листопада 2013 року на підставі договору дарування укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , який посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Онупрієнко М.М.(а.с. 39-41).

Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий суд виходив з того, що зобов`язання ОСОБА_2 за кредитним договором були забезпечені заставою належного позичальнику автомобіля, тому відсутні підстави для висновку, що після укладання оспорюваного договору у відповідача було відсутнє інше майно, за рахунок якого він міг відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За змістом частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно із статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно з частинами першою третьою, шостою статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Отже, цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення виконання зобов`язання зі сплати грошових коштів, зокрема, і на виконання судового рішення.

Звертаючись з позовом ОСОБА_1 просив визнати недійсним договір дарування частини квартири АДРЕСА_2 , укладений 20 листопада 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , з тих підстав, що метою укладання цього договору є приховування майна від наступного звернення стягнення на нього, в рахунок погашення боргу за невиконаним зобов`язанням.

Зокрема у постанові від 24 липня 2019 року по справі 405/1820/17 Верховний Суд вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, Верховний Суд врахував, що: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.

На переконання Верховного Суду, сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника.

Матеріалами справи, що переглядається підтверджується, що ОСОБА_2 не виконував належним чином свої зобов`язання за кредитним договором від 20 березня 2008 року, укладеним з АТ «Брокбіснесбанк», у зв`язку з чим виникла заборгованість.

Проте, в забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором №28/7-ф від 20 березня 2008 року, між АТ «Брокбіснесбанк» та ОСОБА_2 був укладений договір застави, предметом якого став належний заставодавцю ОСОБА_2 автомобіль HYUNDAI Tucson 2.0, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 (а.с. 57-58).

За умовами договору заставодержатель має право звернути стягнення на предмет застави у випадку, якщо при настанні строку виконання основного зобов`язання або тієї чи іншої його частини, воно не буде виконано (п. 2.4.3. договору).

Згідно з пунктом 3.1. цього договору заставодержатель набуває права звернути стягнення на предмет застави якщо на день, визначений основним зобов`язанням, заставодавець не поверне заставодержателю кредит в повному обсязі чи його частину та/або не сплатить проценти за користування кредитом, та/або не сплатить штрафні санкції та/або іншу заборгованість та платежі, що передбачені та/або випливають з основного зобов`язання, у тому числі у випадку одноразового прострочення основного зобов`язання (а.с. 57-58).

За встановлених обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що навіть після відчуження частки квартири, зобов`язання ОСОБА_2 з погашення заборгованості за кредитним договором було забезпечено договором застави, у разі прострочення кредитор набував права задовольнити свої вимоги за рахунок автомобіля, належного боржнику, тобто права кредитора були захищені, тому відсутні підстави для висновку про те, що після відчуження спірного майна у відповідача було відсутнє інше майно, за рахунок якого він міг відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.

Колегія суддів погоджується, що після укладання оспорюваного правочину, відповідач не втратив своєї платоспроможності.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За встановлених у справі обставин, вбачається, що позивачем не надано достатньо належних і допустимих доказів на підтвердження того, що укладений ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договір дарування не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені, ознак фіктивності договору в ході судового розгляду не встановлено.

Доводи апеляційної скарги за своїм змістом повторюють доводи позовної заяви, які були належним чином розглянуті та оцінені місцевим судом, підстав для їх переоцінки в ході апеляційного перегляду не встановлено.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального й процесуального права.

Установивши, що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, а направлені на переоцінку доказів, які оцінені судом першої інстанції з додержанням вимог процесуального закону; суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником адвокатом Лапунько Оленою Миколаївною,залишити без задоволення.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 01 лютого 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 7 вересня 2022 року.

Головуючий - О. І. Собина

Судді: В. І. Криворотенко

С. С. Ткачук