Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №354/1201/20

16 серпня 2022 року м. Надвірна

Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області

в складі головуючого-судді: Міськевич О.Я.

з участю секретаря судового засідання: Скоблей О.В.

позивача: ОСОБА_1

представника позивача: ОСОБА_2

представник відповідача: ОСОБА_3

розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в приміщенні Надвірнянського районного суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю,-

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог:

ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю.

В обгрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що за період з літом 2016 року вона та відповідач ОСОБА_4 почали спільне проживання однією сім`єю. Маючи в наявності приблизно 2000- 2500 дол. США, вони з відповідачем спільними зусиллями відкрили першу торгову точку реалізації колоритних продуктів під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_1 ». За попередньою домовленістю між ними прибуток від даної торгівлі повинен був піти на подальший розвиток та сумісне проживання. Діяльність торгової точки тривала з 2016 року до 2017 рік.

Торгівлею займалась з початку безпосередньо вона, а потім наймана особа. Середній дохід від реалізації товарів досягав приблизно 90000-100000 грн. на місяць.

В подальшому з ініціативи сторонньої особи на ім`я ОСОБА_5 , з розрахунком вкладень останньої у сумі приблизно 75000 грн., та 75000 грн. їхнього з відповідачем сумісного заробітку від торгової точки « ОСОБА_6 », було відкрито торгову точку під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2 », в якому також спочатку реалізацією товарів займалась вона особисто, а з часом нанятий працівник.

Продовжуючи сумісне з відповідачем проживання, на початку зими 2017 року, за спільно здобуті грошові кошти вона та відповідач відкрили наступну торгову точку разом з тією ж особою на ім`я ОСОБА_5 , також під назвою « ОСОБА_6 », з домовленністю вкладень з рахунку її та відповідача коштів у сумі 75000 грн., та 75000 грн. за рахунок сторонньої особи. Середній прибуток в місяць становив 200000 грн.

З часом на аналогічних умовах первинних вкладень її та відповідача, та особи на ім`я ОСОБА_5 у розмірі приблизно по 75000 грн., було відкрито торгову точку під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_3 », де безпосередньою торгівлею товарів займалась найнята особа, отримуючи 10% від суми реалізованого товару на день, при цьому контролем за діяльністю зазначеної торгової точки на рівних засадах займалась вона з відповідачем.

Одночасно вона разом з відповідачем, за власний кошт відкривають торгову точку з продажу хутряних виробів під назвою «П`ятачок 2», веденням торгівлі в якому займався той самий продавець, на умовах 10% від суми реалізованого товару. Середній прибуток становив 500000 грн.

В подальшому, на аналогічних рівних умовах з особою на ім`я ОСОБА_5 , на прикінці 2017 року, придбавши товар на суму 200000 грн., була організована торгова точка сувенірними виробами неподалік відпочинкового комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_4 », яка функціонувала протягом зимового сезону, до початку березня 2018 року. Середній грошовий обіг в місяць становив 500000 грн. на місяць.

Продовжуючи спільне проживання та діяльність, вона разом з відповідачем, на аналогічних умовах разом з сторонньою особою на ім`я ОСОБА_5 , на продовольчому ОСОБА_7 в м. Яремча організовували торгівлю продуктами, де з початку 2018 року до 2019 року продавцем була лише вона, виходячи на робоче місце кожен день.

При цьому заробітну плату від торгів вона не отримувала, а також не мала окремого, від сімейного, бюджету.

Відповідач особисто не займався торгівлею, та вже мав сторонні стосунки під час її перебування на робочому місці, а також почав уникати розмов, щодо того, чим займався протягом дня.

Надалі на аналогічних вищевикладених умовах спільно з особою на ім`я ОСОБА_5 була організована робота ще двох торгових точок під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_5 », загальний дохід яких становив 300000 грн.

Починаючи з грудня 2018 року ними була організована торгова точка сувенірними виробами протягом зимового сезону (до березня 2019 року) неподалік відпочинкового комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_4 », де вона перші два місяці без вихідних днів самостійно займалась реалізацією товарів.

В червні 2018 року вона разом з відповідачем перебували на відпочинку у курортному місті Анталія.

В подальшому, на заощаджені сумісними зусиллями кошти, відповідач організовує роботу СТО з найнятим працівником, на орендованій земельній ділянці, витративши приблизно 200000 грн. за адресою: АДРЕСА_1 .

Надалі, 23.11.2018 відповідач, на спільно заощаджені грошові кошти придбав земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0345 га, однак з метою уникнення зайвих витрат на переоформлення права власності на земельну ділянку, за домовленістю з власником, на той час, земельної ділянки, а саме особою на ім`я ОСОБА_5 , уклав договір дарування земельної ділянки в свою користь.

Отримуючи стабільний прибуток, за її погодженням, відповідач купляє ряд автомобілів, які придбає з метою продажу та отримання в результаті цього прибутку.

В цей же час відповідач робить їй пропозицію одруження, дарує каблучку та запевняє, що в них разом все дуже добре в фінансовому положенні та вони можуть дозволити собі придбати квартиру.

Так, маючи у власності 5 автомобілів, відповідач, отримавши пропозицію від чоловіка на ім`я ОСОБА_8 щодо обміну автомобілів на двухрівневу кравтиру, що за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 142,4 кв.м., погодився на цю угоду. Право власності на зазначену квартиру відповідач оформив на своє ім`я.

Оскільки вона з відповідачем проживали спільно, то й побут також вели спільний, що підтверджується є квитанцією на оплату за газ щодо вище вказаної квартири, який вона сплачувала особисто.

Однак 24.10.2019, з метою недопущення поділу в подальшому зазначеної квартири з нею, після фактичного розпаду цивільного шлюбу між ними, відповідач за договором дарування передав право власносності на вище вказану квартиру своїй матері ОСОБА_9 .

В квітні 2019 відповідач запропонував їй поїхати на 2 тижні до батьків, ніби-то з метою відпочинку.

По завершенню двотижневого відпочинку, відповідач, без її відома, привіз до її бабусі її речі та залишив їх на подвір`ї.

Після цього вона неодноразово мала телефонні розмови з відповідачем, під час яких останній постійно заспокоював її та обіцяв відшкодувати всі її збитки або купити їй квартиру.

Таке введення її в оману відповідач продовжував майже до моменту реєстрації офіційного шлюбу з ОСОБА_10 , відносини з якою приховував під час спільного проживання з нею, про що вона дізналась зі слів знайомих.

Однак на передодні офіційної шлюбної церемонії, коли вже приховувати це не було можливим, відповідач почав в грубій формі відповідати на її дзвінки та СМС-повідомлення з проханням виконати свої обіцянки з приводу поділу майна, а згодом і взагалі перестав відповідати, давши їй зрозуміти, що не збирається виконувати надану їй обіцянку.

Після реєстрації офіційного шлюбу, а також після завершення потаємного від неї переоформлення правовстановлюючих документів на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , відповідач зухвало зазначив в усній формі, що не має ніякого відношення до неї.

З метою досудового врегулювання питання вона неодноразово зверталась до відповідача, однак останній, протягом тривалого часу, запевняв її у тому, що гарантує відшкодування усіх понесених нею збитків та неотриманих грошових коштів, а також купівлі квартири особито для неї.

На сьогоднішній день вона та відповідач не підримують дружні стосунки та проживають окремо. Відповідач не визнає рівномірне право користування спільно нажитим майном та чинить опір для неї. На її телефонні дзвінки відповідач не відповідає.

Короткий зміст відзиву на позов:

Від відповідача поступив письмовий відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідач позовні вимоги позивача не визнає.

Позовні вимоги позивач мотивує тим, що вона у період з 2016 року по 2019 рік проживала спільно з ним, сумісними зусиллями вони відкрили декілька торгових точок та на спільно заощаджені кошти придбали земельну ділянку. Крім того, позивач зазначила, що він запевнив її, що в них є прибуток і вони можуть купити собі квартиру.

Наведені вимоги вважає необгрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення.На підтвердження факту проживання позивачем надано фотокартки зі спільного відпочинку та фото їхнього спільного перебування на весіллі у друзів, які не можуть бути доказами спільного проживання і жодним чином не підтверджують їхнього перебування у фактичних подружніх відносинах.

Будь-яких письмових доказів на підтвердження факту їхнього проживання однією сім`єю матеріали справи не містять. Також відсутні в матеріалах справи і докази про наявність у них з позивачкою за вказаний період спільного бюджету, спільного господарства та побуту, проявів взаємної постійної турботи один про одного, а також виникнення інших конкретних прав та зобов`язань як у членів існуючої сім`ї в розумінні ст. 3 СК України.

Надане позивачем повідомлення про необхідність сплати за спожитий газ не може бути належним доказом, так як не стверджує про оплату такого комунального платежу, та крім того, позивачкою не представлено будь-яких даних щодо того, що вона здійснювала оплату комунальних платежів.

Факт їхнього спільного відпочинку, спільна присутність на святкуванні свят, придбання один одному речей, виконання прохань, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між ними склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.

Також зазначає, що між ним та позивачкою склались неприязні, ворожі стосунки, що підтверджується наданою самою ж позивачкою роздруківкою телефонної переписки.

Довгий час та зараз він проживає однією сім`єю із іншою жінкою, з якою у них були довгі близькі притаманні подружжю стосунки, та на даний час такі стосунки між ними узаконено.

Разом із тим він заперечує факт постійного проживання із позивачкою та зазначає, що у них навіть не було спільної реєстрації місця проживання за однією адресою, та він проживав за іншою адресою. Тому, сам по собі факт його перебування із позивачкою у приязних стосунках не може свідчити про те, що вони проживали в зазначений період однією сім`єю, а придбане ним майно є спільною сумісною власністю, оскільки позивачу необхідно надати докази ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та витрат, придбання майна в інтересах сім`ї.

Крім того відповідно до попереднього договору купівлі-продажу нерухомого майна № 2908/12, він та ТзОВ «ТрансКомСервіс плюс» зобов`язалися в майбутньому, але не пізніше ніж 31 грудня 2012 року, укласти договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , при цьому у нього збереглися квитанції про оплату ним у серпні та вересні 2012 року всієї вартості вказаної квартири. Вказані докази підтверджують факт придбання ним нерухомого майна, зокрема квартири, за особисті кошти задовго до 2016 року.

Із актів приймання-передачі квартири від 28.10.2013 вбачається, що він прийняв нерухоме майно, зокрема, вище вказану квартиру площею 65,29 кв.м. (поверх 7), та нежитлові приміщення, горище, які знаходяться над даною квартирою, площею 85 кв.м. (поверх 8).

17.04.2014 ним отримано свідоцтво про право власності на нерухоме майно квартиру АДРЕСА_4 загальною площею 149,4 кв.м, житловою площею 52,6 кв.м.

Щодо земельної ділянки площею 0,0346 га, кадастровий №:05:009:0365 по АДРЕСА_1 зазначає, що право власності на дану земельну ділянку він набув на підставі договору дарування земельної ділянки від 23.11.2018. Згідно даного договору ОСОБА_11 безоплатно передає, а ОСОБА_4 приймає у власність належну їй земельну ділянку, розташовану по АДРЕСА_1 , що надана для ведення особистого селянського господарства.

Якщо під час шлюбу один з подружжя отримує певні цінності (квартиру, автомобіль тощо) відповідно до договору дарування, то таке майно не належить до спільного, а вважається приватною власністю того, кому воно було подароване.

За таких обставин не заслуговують на увагу вимоги позивачки щодо поділу майна, як такого, що є спільною сумісною власністю.

Крім того посилання позивача на те, що у них була спільна діяльність з приводу ведення спільного бізнесу на МАФах, торгова точка під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2 » та « ІНФОРМАЦІЯ_6 » та «Пятачок 2», а також щодо діяльності СТО, то вони не заслуговують на увагу, оскільки нічим не підтверджені.

Стислий виклад позиції позивача:

Позивач та її представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги з підстав зазначених в позовній заяві. Просили встановити факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 спільно, однією сім`єю в період часу, починаючи з серпня 2016 року до квітня 2019 року, з метою розподілу спільно набутого майна згідно ст. 74 СК України, та стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 сплачену суму судового збору.

В подальшому 16.08.2022р. на електронну адресу суду поступило клопотання представника позивача про відкликання позову.

Представник відповідач в судовому засіданні не визнала позовні вимоги з підстав зазначених у відзиві, заперечила обставини на які посилається позивач. Вважає позов безпідставним. Просить в позові відмовити. В подальшому представник відповідача подала заяву про продовження розгляду справи у її відсутності. Щодо клопотання представника позивача про відкликання позовної заяви вважає його безпідтавним, не передбаченим цивільно-процесуальним кодексом на стадії розгляду справи по суті, просила вирішити спір по суті та відмовити у задоволенні позовних вимог в повному об`ємі.

Процесуальні дії у справі:

Ухвалою судді Яремчанського районного суду від 16.12.2020р. позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_12 про поділ спільного майна залишено без руху.

Ухвалою судді Яремчанського районного суду від 12.02.2021р. прийнято позовну заяву до розляду та відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_12 про визнання факту проживання однією сім`єю.

Ухвалою Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 14.04.2021р. цивільну справу про встановлення факту проживання однією сім`єю передано на розгляд за підсуністю до Надвірнянського районого суду за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання відповідача за даним позовом.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судових справ між суддями справу розподілено головуючй судді Міськевич О.Я.

Ухвалою судді Надвірнянського районного суду від 24.05.2021 цивільну справу про встановлення факту проживання однією сім`єю прийнято до провадження

Вирішуючи заяву представника позивача про відкликання позову суд виходить з наступного.

Судом установлено, що представник позивача та позивач не з`являлись в судові засіданні після надання пояснень, згідно яких підтримали позов повністю, а також представником позивача 16.02., 04.05, 01.06., 01.08. подано клопотання про відкладення судових засіданнь з посиланням про необхідність виклику свідків, які перебувають за межами країни .

08.08.2022 судом направлено на адресу представника повідомлення про перенесення судового розгляду та недопущення зловживання процесуальними правами.

16.08.2022 на електронну адресу суду поступило клопотання про відкликання позову.

Відповідно до п. 4 ст. 185 ЦПК України заяву повертається у випадках , коли до постановлення ухвали про відкриття провадження у справі від позивача надійшла заява про відкликання позовної заяви.

Суд встановлено, що представник позивача на стадії розгляду справи по суті після вступних слів сторін подала заяву про відкликання позову.

Враховуючи положення п. 4 ст. 185 ЦПК України суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні заяви, а також про продовження розглядуспраи по суті , визнавши зловживання процесуальними правами сторони позивача.

Фактичні обставини, встановлені судом:

Судом встановлено, що відповідачу ОСОБА_4 на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,0345 га, кадастровий № :05:009:0365, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , дата державної реєстрації 23.11.2018, підстава: договір дарування № 728 від 23.11.2018. Вказані обставини підтверджуються Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 11-12).

Згідно копії договору дарування від 23.11.2018, ОСОБА_11 безоплатно передала, а ОСОБА_4 прийняв у власність належну їй земельну ділянку, розташовану по АДРЕСА_5 , що надана для ведення особистого селянського господарства (а.с. 69-70).

Згідно копії свідоцтва про право власності на нерухове майно від 17.04.2014, відповідачу ОСОБА_4 на праві приватної власності належала трьохкімнатна квартира, розташована АДРЕСА_2 , загальною площею 149,4 кв.м., житловою площею 52,6 кв.м. (а.с. 13).

Відповідно до попереднього договору купівлі-продажу нерухомого майна № 2908/12 від 29.08.2012, відповідач ОСОБА_4 та ТзОВ «ТрансКомСервіс плюс» зобов`язалися в майбутньому, але не пізніше ніж 31 грудня 2012 року, укласти договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 (а.с. 62-65).

Згідно наданих відповідачем копій квитанцій, ним здійснено оплату у серпні та вересні 2012 року всієї вартості вказаної квартири згідно попереднього договору на загальну суму 729000 грн. (а.с. 68).

Із актів приймання-передачі квартири від 28.10.2013 вбачається, що ОСОБА_4 прийняв нерухоме майно, зокрема, вище вказану квартиру площею 65,29 кв.м. (поверх 7), та нежитлові приміщення, горище, які знаходяться над даною квартирою, площею 85 кв.м. (поверх 8) (а.с. 66-67).

Як вбачається з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 04.02.2020, відповідач ОСОБА_4 передав у власність ОСОБА_9 квартиру загальною площею 149,4 кв.м., житловою площею 52,6 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі договору дарування № 1196 від 24.10.2019 (а.с. 15-16).

Між сторонами існують неприязні, ворожі стосунки, що підтверджується наданою позивачем роздруківкою телефонної переписки (а.с. 17-21)

Позивачем на обгрунтування позову надано копію авіабілету на підтвердження сумісного відпочинку, а також копія квитанцї за сплату газу по спірній квартирі. Разом з тим з наданих копій документів неможливо встановити хто саме замовляв квитки та хто оплачував послуги .

Мотиви з яких виходить суд та застовані норми права:

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 Цивільного процесуального кодексу України).

Ця норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Способи захисту цивільного права чи інтересу - це закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16).

Інакше кажучи, це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (пункт 14 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 310/11024/15-ц та пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18).Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя (частина перша та друга статті 21 СК України).

Згідно із частиною першою статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

Такі правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 15 серпня 2019 року в справі № 588/350/15.

Вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільно нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки. Обов`язковою умовою для визнання чоловіка та жінки такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 554/8023/15-ц).

Аналогічні правові висновки викладені також в постанові Верховного Суду від 22 липня 2021 року в справі 280/1710/18 (провадження № 61-18514св20).

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

З огляду на документи, надані позивачем до позову на підтвердженя позовних вимог зокрема копію авіабілету на підтвердженя сумісного відпочинку та DVD-R з відео сумісного відпочинку та CD-R диски з фото сумісного проживання ,відпочинку та святкувань, а також копія квитанцї за сплату газу суд дійшов висновку , що матеріали справи не містять достатніх доказів, які б підтверджували факт спільного проживання сторін однією сім`єю як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу в період час з серпня 2016 року до квітня 2019року, ведення спільного бюджету, спільної діяльності ,спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин, і фактично позов ґрунтується виключно на поясненнях позивача, заінтересованого в даному спорі.

За змістом норм процесуального права сторона справи зобов`язана та має право довести обставини, на які вона посилається на підставі доказів, які вона надає самостійно або за допомогою суду.

Положеннями ч. 6 ст. 81 чинного ЦПК України прямо передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, і аналогічні вимоги встановлено ч. 4 ст. 60 ЦПК України в редакції, чинній на момент ухвалення рішення судом першої інстанції.

Саме по собі твердження позивача у позові про спільне проживання з відповідачем в період час з серпня 2016 року до квітня 2019року,без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету, взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.

При цьому суд враховуює,висновки викладені у Постанова Верховного суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15-ц згідно якої факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, переписка в мережі вайбер , самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю).

Позивач також обґрунтовує позовні вимоги показаннями свідків, однак в судове засідання стороною позивача не забезпечено явку свідків та не використано можливості розгляду справи в режимі відео конференції.

Разом з тим суд зазначає, що показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу ( Постанова Верховного Суду у справі № 531/295/19 від 8 грудня 2021 року.

Поряд з цим, відповідно до положень ч. 1 - ч. 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи положення ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Положеннями ч. 1, ч. 5, ч. 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З урахуванням наведеного, враховуючи, що позивачем не доведено наявності законних підстав для встановленя факту проживання однією сім`єю у спірний період, не доведено порушення її прав та/чи інтересів, що є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин, - суд дійшов висновку про відсутність підстав для встановлення факту проживання однією сім`єю.

Ухвалюючи дане судове рішення у справі, суд відзначає, що доводи позивача та їх представника у даній справі оцінені судом на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин, а відтак, інші доводи ними озвучені та зазначені ними у процесуальних заявах по суті справи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні ними фактичних обставин справи і норм матеріального права та процесуального закону, а тому такі доводи не вимагають детальної відповіді або спростування.

Висновки суду.

Виходячи із наведеного, суд приходить до висновку, що позивачем не надано належних, допустимих, достовірних і достатніх доказів на підтвердження заявлених позовних вимог про встановлення факту спільного проживання з відповідачем без реєстрації шлюбу в період з з серпня 2016р. по квітень 2019року, а отже позов є необґрунтованим та в задоволенні позову необхідно відмовити.

На підставі15,16ЦКУкраїни,3,2',74,СК України,керуючись ст.ст. 4, 19, 141, 258, 263, 264, 265, 268, 273, ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до п. 3 Розділу XII «Прикінцеві положення» ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_6 .

Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації та проживання: АДРЕСА_7 .

Суддя Міськевич О.Я.

Повний текст рішення

складено 26.08.2022.