Справа № 203/2500/21
Провадження № 2/0203/187/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.07.2022 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська в залі суду в м. Дніпрі у складі:

головуючого судді Ханієвої Ф.М.,

за участю секретаря судового засідання Ноторової Є.О.,

за участі:

відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановив:

29.06.2021 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернулось Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, в якому позивач, з урахування редакції позовної заяви, наданої в порядку усунення недоліків позовної заяви від 13.09.2021 року, просить суд:

- стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк»: заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 26.04.2011 року у розмірі 28257,17 грн станом на 11.05.2021 року; судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2270,00 грн.

І. Стислий виклад позиції учасників справи.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що відповідач звернулась до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк», позивач) з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву № б/н від 26.04.2011 року. Відповідно до виявленого бажання відповідача, їй було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування карткового рахунку. Як зазначив позивач, АТ КБ «ПриватБанк» виконав у повному обсязі свої зобов`язання перед відповідачем та надав їй можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах, встановленого кредитного ліміту.

Проте відповідач не надала банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, у зв`язку з чим, з урахуванням внесених відповідачем коштів станом на 11.05.2021 року відповідач має заборгованість у розмірі 28257,17 грн, яка складається з наступного: 24036,73 грн заборгованість за тілом кредиту, в тому числі 17225,96 грн заборгованість за поточним кредитом, 6810,77 грн заборгованість за простроченим тілом кредиту, 1101,67 грн заборгованість за нарахованими відсотками, 3118,77 грн заборгованість за простроченими відсотками.

З огляду на викладене, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості у загальному розмірі 28257,17 грн станом на 11.05.2021 року.

У встановлений судом строк 10.12.2021 року відповідач подала до суду відзив на позовну заяву із запереченнями проти позовних вимог. В обґрунтування своїх заперечень відповідач зазначила, що відповідно до довідки, наданої позивач станом на 11.05.2021 року, залишок заборгованості по рахунку ОСОБА_1 становить 22038,40 грн, а не як заявлено в позові 28257,17 грн. Тому відповідач вважає безпідставним заявлення до стягнення з неї 6218,77 грн.

Також, як зазначила відповідач, анкета-заява не містить відомостей про те, що ОСОБА_1 отримала у позивача послугу у виді номеру картки, особистого рахунку, не містить інформації про характер банківських послуг, наданих їй, а лише містить анкетні дані. При цьому матеріали справи не містять підтверджень, який саме витяг з Тарифів та Умов ОСОБА_1 отримала, ознайомилась і погодилась з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», а також те, що вказані документи на момент отримання кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), у зазначених позивачем розмірах та порядку нарахування. Тому відповідач вважає безпідставним посилання позивача на Умов і Правил надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», які є неналежним доказом.

За твердженнями відповідача, відповідно до виписки з банківського рахунку, витрати за період з 26.04.2011 року по 01.05.2021 року складають 406036,79 грн, з яких списані відсотки становлять 115795,79 грн, нарахована пеня 12936,09 грн, штраф 250,00 грн. Також у розрахунку містяться відомості про поповнення банківської картки ОСОБА_1 . Так, відповідач здійснила розрахунок, за яким витрати відповідача за період з 26.04.2011 року по 01.05.2021 року складають 277054,91 грн (406036,79 грн 115795,79 грн 12936,09 грн 250,00 грн = 277054,91 грн). Поповнення рахунку за період з 26.04.2011 року по 01.05.2021 року складає 376438,19 грн. Тобто різниця між використаними та повернутими коштами складає: 99383,28 грн, що є безпідставно переплаченими відповідачем коштами.

Також відповідач зазначила, що позивач не надав належним чином оформлений розрахунковий документ, який підтверджує факт видачі/перерахування кредитних коштів та згідно з яким можна було б встановити суму, яку позивач надав/перерахував ОСОБА_1 як кредитні кошти, та встановити рахунок, на який були перераховані вищевказані кошти саме в рамках зазначеного позивачем договору про надання кредитних коштів. Більше того, в анкеті-заяві вказані реквізити паспорту, який ОСОБА_1 не належить (серія, номер, орган, який його видав та дата видачі), що підтверджується доданими копіями її паспортів їх дані не співпадають, більша частина анкети заповнена не її почерком, що вказує на відверте підроблення працівниками АТ КБ «ПриватБанк» доданої ними анкети-заяви, яку ототожнюють з кредитним договором, та на підставі якої ґрунтуються позовні вимоги. За таких обставин відповідач подала до прокуратури заяву про вчинення злочину посадовими особами АТ КБ «ПриватБанк». Друга частина анкети, яка обов`язкова до заповнення для отримання кредиту/кредитної картки не заповнена.

Таким чином, анкета-заява не може бути належним доказом, бо заповнена на іншу особу, а позивачем не доведено факт укладення кредитного договору, умови, на підставі яких він укладався, в тому числі щодо розміру нарахованих відсотків, пені та штрафів. Надані розрахунок заборгованості, виписки по номерах кредитних карток, не можуть слугувати підтвердженням укладення кредитного договору.

Тому відповідач просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з неї кредитної заборгованості.

У встановлений судом строк позивач подав до суду відповідь на відзив від 22.12.2021 року, яку суд враховує як заяву по суті спору.

Так, заперечуючи проти тверджень відповідача, викладених у відзиві на позов, позивач вказав, що Правила та Умови є публічною офертою, що містить умови та правила надання послуг банком його клієнтам, та клієнт отримує доступ до всіх без виключення послуг банку. Відповідачем було підписано заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг.

У заяві зазначено, що відповідач підписала анкету-заяву та підтвердила те, що вона ознайомилась та погодилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг, в тому числі з Умовами та Правилами обслуговування по платіжним карткам, розташованим на сайті банку: www.privatbank.ua, http://client-bank.privatbank.ua, Тарифами банку, які разом з заявою складають договір банківського обслуговування. Окрім цього, відповідачу було надано для ознайомлення Умови та Правила в письмовому вигляді, що засвідчується власним підписом в заявці про приєднання.

Отже, як зазначив позивач, заява про приєднання до Умов та Правил з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами, що розташовані на офіційному сайті Банку (www.privatbank.ua) складають Договір про надання банківських послуг, умови якого зафіксовані в заяві, Умовах та Правилах надання банківських послуг та Тарифах.

Також позивач зазначив, що відповідач не надала суду контррозрахунку, судово-економічна експертиза по справі не призначалась. Натомість відповідач активно користувалась кредитними коштами, починаючи з 27.04.2011 року, тому виписка по картковому рахунку та розрахунок заборгованості є належними та допустимими доказами по справі.

З огляду на викладене вище, позивач просить суд задовольнити у повному обсязі позовні вимоги.

У судовому засіданні з розгляду справи по суті відповідач заперечувала проти задоволення позовних вимог, обґрунтовуючи свої заперечення таким чином, як про це зазначено вище. Також відповідач зазначила, що вона не заперечує, що отримувала картку у позивача та користувалась кредитними коштами. Проте у виписках банківських рахунків вказана інша угода та в анкеті-заяві зазначено її прізвище, вона отримувала кредитну картку, проте всі інші її ідентифікаційні дані в анкеті-заяві вказані щодо іншої особи та не відповідають дійсності.

Тому відповідач просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк».

ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 15.07.2021 року було залишено без руху позовну заяву Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

13.09.2021 року позивач усунув недоліки позовної заяви у встановлений судом строк, у повному обсязі та належним чином.

Ухвалою суду від 28.09.2021 року було відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи.

У судове засідання, призначене на 06.07.2022 року, з`явилась відповідач.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, проте разом з позовом подавав письмове клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Суд, заслухавши думку відповідача, на підставі ст.ст. 211, 223 ЦПК України розглянув справу за відсутності представника позивача.

У судових засіданнях з розгляду справи по суті судом були заслухані усні пояснення відповідача по суті спору, досліджені письмові докази, наявні в матеріалах справи, заслухано заключне слово відповідача та 06.07.2022 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 26.04.2011 року була заповнена анкета-заява про те, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , приєдналася до Умов та Правил надання банківських послу в ПриватБанку, серії НОМЕР_2 .

При цьому в анкеті-заяві вказані наступні відомості щодо відповідача: адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ; номер паспорта серії НОМЕР_3 , виданий Жовтневим РВ УМВД України 01.01.1990 року, без зазначення про виявлене бажання щодо отримання певної кредитної картки та бажаного кредитного ліміту, відсотків за користування кредитними коштами чи пені, та додано витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг.

Згідно з довідками, між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 був підписаний кредитний договір № б/н, за яким їй були надані кредитні картки датами відкриття: 16.03.2011 року, терміном дії 04/15, 01.07.2014 року, терміном дії 04/18, 23.08.2017 року, терміном дії 05/21, а саме: 16.03.2011 року картка НОМЕР_4 , терміном дії 04/15, 01.07.2014 року картка НОМЕР_5 , терміном дії 04/18, 23.08.2017 року картка НОМЕР_6 , терміном дії 05/21; зміна умов кредитування та обслуговування кредитної картки відбувалась з 16.03.2011 року по 17.04.2019 року та кредитний ліміт зменшувався з 15000,00 грн до 0,00 грн, відповідно.

Відповідно до відомостей з паспорта громадянина України, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вона мала паспорт серії НОМЕР_7 , який був виданий 17.03.2008 року Жовтневим РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області, адреса місця проживання: АДРЕСА_2 , та має паспорт громадянина України серії НОМЕР_8 , який був виданий Кіровським РВ у м. Дніпропетровську ГУ ДМС України в Дніпропетровській області 16.05.2014 року, адреса місця проживання: АДРЕСА_3 .

Відповідно до виписки за договором № б/н, станом на 17.05.2021 року за період з 27.04.2011 року по 01.05.2021 року відображено операції за карткою, здійснені ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_1 , з поповнення картки готівкою, щомісячних платежів за сервісом «Оплата частинами» за покупку, поповнення мобільного телефону, оплати товарів, переказу на картку, зняття готівки в банкоматі, а також операції зі списання відсотків, автоматичного погашення простроченої заборгованості, пені за прострочку, службових операцій та погашення простроченої заборгованості.

За відомостями з довідки від 07.12.2021 року № 8М42CU50M44QF4ED, ОСОБА_1 станом на 11.05.2021 року має залишок заборгованості за угодою № SAMDNWFC6 від 01.07.2014 року у розмірі 22038,40 грн із встановленим кредитним лімітом 50000,00 грн (картка «Універсальна Голд»).

За відомостями з виписки по витратам по картці та додатковим рахункам договору № SAMDNWFC6 від 01.07.2014 року, за період з 27.04.2011 року по 07.12.2021 року, усього за вказаний період витрати на рахунку становлять 406036,79 грн, баланс на кінець періоду: - 29598,60 грн.

Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу стягнення з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк»: заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 26.04.2011 року у розмірі 28257,17 грн станом на 11.05.2021 року; судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2270,00 грн.

ІV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Відповідно до ч. 1 ст. 14 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним ст. 1055 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією зі сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

За змістом ст. 1056-1 ЦК України, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами 1 та 2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до правової позиції, викладеної Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року, справа № 444/9519/12, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статі 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Також суд зазначає, що в частинах 1, 3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При цьому суд зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1, ч. 2, ч. 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами , зокрема, письмовими, речовими і електронними доказами.

Відповідно до ст.ст. 77, 78 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1, ч. 5, ч. 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1, ч. 2, ч. 3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає (постанова КЦС ВС від 13.02.2019 року, справа № 369/13976/15?ц; постанова КЦС ВС від 27.03.2019 року, справа № 806/2?1093/2011).

Водночас у ході судового розгляду справи, з огляду на наявні в матеріалах справи письмові докази, у контексті приведених вище норм, суд дійшов висновку про безпідставність заявлених позовних вимог, з огляду на таке.

Так, під час судового розгляду справи судом були встановлені розбіжності щодо дійсних відомостей про серію та номер паспорта громадянина України ОСОБА_3 , які відображені в анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 26.04.2011 року, та які містяться в матеріалах справи.

Крім того, в анкеті-заяві не вказані відомості щодо волевиявлення відповідача на оформлення на її ім`я будь-якої з платіжних карток банку зі встановленим кредитним лімітом, та не вказані умови договору щодо сплати відсотків за користування кредитними коштами, щодо пені чи комісії. Натомість у довідці, на яку посилається позивач, вказано про надані відповідачу кредитні картки, термін їх дії, а саме: 16.03.2011 року картка НОМЕР_4 , терміном дії 04/15, 01.07.2014 року картка НОМЕР_5 , терміном дії 04/18, 23.08.2017 року картка НОМЕР_6 , терміном дії 05/21.

У судовому засіданні відповідач підтвердила те, що вона користувалась кредитними коштами позивача та укладала з позивачем кредитний договір, про що надає суду довідки та виписки по рахунку. Проте за відомостями з довідки та виписки, вона має заборгованість по іншій угоді, а саме угоді № SAMDNWFC6 від 01.07.2014 року, а не за тією угодою, за якою позивач заявив свої позовні вимоги, тобто за анкетою-заявою від 26.04.2011 року, де вказані не її особисті дані про паспорт громадянина України.

При цьому суд бере до уваги те, що за відомостями з довідки, датою відкриття першої кредитної картки ОСОБА_2 є 16.03.2011 року, терміном дії 04/15. Натомість позивач обґрунтовує свої позовні вимоги укладеним з відповідачем кредитним договором від 26.04.2011 року.

Суд враховує і те, що за відомостями з виписки, наданої позивачем, перша операція за карткою НОМЕР_4 була здійснена відповідачем 27.04.2011 року, з 01.07.2014 року у виписці відображені операції за карткою НОМЕР_5 , з 01.09.2017 року за карткою НОМЕР_6 , яка є останньою. Водночас за відомостями з довідки від 07.12.2021 року, відповідач має заборгованість станом на 11.05.2021 року за угодою № SAMDNWFC6 від 01.07.2014 року, картки: картка НОМЕР_4 , НОМЕР_5 , НОМЕР_6 , а за випискою по витратам по картці/рахунку НОМЕР_5 і додатковим рахункам договору № SAMDNWFC6 від 01.07.2014 року з 27.04.2011 року по 07.12.2021 року відповідач має заборгованість за угодою № SAMDNWFC6 від 01.07.2014 року по картці НОМЕР_5 .

Позивач не надав суду будь-яких пояснень та належних, допустимих доказів на їх підтвердження щодо залежності однією угоди від іншої або про їх тотожність чи відмінність, жодним чином не спростував твердження відповідача з цього приводу, незважаючи на визначений ЦПК України принцип змагальності учасників цивільного процесу.

Також, вирішуючи по суті спір між сторонами, суд враховує те, що матеріали справи не містять доказів того, що 26.04.2011 року відповідач уклала з банком кредитний договір, з урахуванням саме тих Умов та правил надання банківських послуг, Тарифів Банку, які долучені позивачем, та не довів суду, що з ними був ознайомлений відповідач та погодився з ними, підписуючи Анкету-заяву про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку. Тобто позивачем не надано суду доказів того, що саме зі вказані документами на момент отримання відповідачем кредитних коштів він був ознайомлений та погодився з їх умовами, зокрема, щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів) у зазначеному в цих документах розмірах і порядку їх нарахування.

Крім того, роздруківка з сайту позивача не може вважатися належним доказом, оскільки не є результатом волевиявлення обох сторін договору, бо банк може вносити відповідні зміни до Умов та Правил споживчого кредитування, з якими відповідач не ознайомлювався (постанова Верховного Суду України від 11.03.2015 року, провадження № 6-16цс15), чого не спростовано і самим позивачем.

Таким чином, суд зазначає, що на спірні правовідносини не поширюються правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, за змістом якої, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період з часу укладення кредитного договору та до моменту звернення до суду з позовом.

Суд не бере до уваги посилання позивача на Умови і Правила надання банківських послуг в частині, що стосуються нарахованих відсотків за користування кредитними коштами. За таких обставин, суд доходить висновку, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила надання банківських послуг, відсутність в Анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, не можуть достовірно підтверджувати вищенаведене.

З огляду на викладене вище, суд доходить висновку, що позивач не довів належними та допустимими доказами того, що заборгованість у загальному розмірі 28257,17 грн, з урахуванням заборгованості за тілом кредиту та відсотками, станом на 11.05.2021 року виникла у відповідача саме за договором про надання банківських послуг № б/н від 26.04.2011 року. Це, своєю чергою, виключає можливість здійснити правильний розрахунок заборгованості, враховуючи встановлені судом розбіжності під час розгляду справи, для підтвердження чи спростування правильності розрахунку, наведеного позивачем у позові та відповідачем у відзиві на позов.

V. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви та вирішення питання про розподіл судових витрат.

Суд, враховуючи вищевикладене, доходить висновку, що позовні вимоги Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задоволенню не підлягають.

З приводу розподілу судових витрат, суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір у розмірі 2270,00 грн у справі не відшкодовується та покладається на позивача.

Керуючись статтями 5, 7, 10-13, 19, 23, 76-81, 89, 133, 141, 209, 210, 213, 228, 229, 258, 259, 263-265, 274, 275, 279, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

вирішив:

У задоволенні позову Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Судові витрати зі сплати судового збору у справі не відшкодовуються.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду складений 13.07.2022 року.

Суддя Ф.М. Ханієва