Справа №: 343/387/22
Провадження №: 2/0343/256/22
Р І Ш Е Н Н Я

I М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 серпня 2022 року м. Долина

Долинський районний суд Iвано-Франкiвської областi в складi:

головуючого судді Тураша В. А.,

секретаря Лукань О.З.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Долинського районного суду в місті Долина Івано-Франківської області справу за позовом ОСОБА_1 до Держави України, в особі Івано-Франківської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної та матеріальної шкоди завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 23.02.2022 звернувся в Долинський районний суд Івано-Франківської області з позовом до Держави України, в особі Івано-Франківської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної та матеріальної шкоди завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, в якому просить ухвалити рішення, яким:

1.Стягнути за рахунок державного бюджету (Державне Казначейство України) на його, ОСОБА_1 , користь завдану йому майнову шкоду у розмірі 777 837,90 гривень, з яких:

матеріальні втрати по зарплаті - 686 320,40 грн.;

матеріальні втрати недоотриманої пенсії - 69 517,50 грн.;

витрати на правову допомогу адвоката Кажука В.Б. 22 000 ,00грн.

2.Стягнути за рахунок державного бюджету (Державне Казначейство України) на його, ОСОБА_1 , користь інфляційні втрати в сумі:

по заробітній платі - 1 525 783,60 грн. - за період з лютого 2011року по грудень 2021 року;

по пенсії за період з лютого 2012 року по грудень 2016 року 81 940,50 грн.

3.Стягнути за рахунок державного бюджету (Державне Казначейство України) на його, ОСОБА_1 , користь 3% річних в сумі 22 675,00 грн.

4.Стягнути за рахунок державного бюджету (Державне Казначейство України) на його користь завдану йому немайнову (моральну) шкоду у розмірі 1 675 500,00 грн.

5.Стягнути за рахунок державного бюджету (Державне Казначейство України) на його користь витрати на правову допомогу у розмірі 8 000,00 грн.

Свої вимоги мотивує тим, що 20 вересня 2010 року, його ОСОБА_1 , було незаконно затримано співробітниками СБУ.

24 вересня 2010 року йому пред`явлено обвинуваченні в одержанні хабара службовою особою, яка займає відповідальне становище, за виконання в інтересах того, хто дає хабар, дій з використанням наданої йому влади та службового становища, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, відповідальність за яке передбаченого ч.2 ст. 368 КК України (в редакції Закону про кримінальну відповідальність 2001 року).

На той час, відповідно до наказу голови ДПА України № 708-о від 21.05.2010 року, він займав посаду начальника відділу внутрішньої безпеки при ДПА в Івано-Франківській області Управління внутрішньої безпеки ДПА України.

В ході розгляду справи в судовому засіданні було встановлено, що працівниками СБУ вже при його затриманні були порушені його права, зокрема, не було належним чином документально зафіксовано факт затримання, оскільки саме затримання фактично відбулося 20.09.2010 близько 14.00 год., а протокол затримання складено тільки 21.09.2010 в 01.37 год.

Подальше досудове слідство відбувалось із масовими та систематичними порушеннями норм як матеріального, так і процесуального права, а самі факти і обставини справи цілеспрямовано фальсифікувались.

Системні порушення слідчих органів в ході розслідування свідчать про те, що кримінальне провадження відносно нього не було справедливим, проводилось з порушенням гарантованих чинними міжнародними договорами та Конституцією України прав осіб - учасників кримінального провадження, що доведено судом в ході розгляду кримінальної справи.

Докази, надані стороною обвинувачення, які дослідженні в судовому засіданні, в тому числі і ті, що визнані судом недопустими, не підтверджували факту його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, відповідальність за яке передбачено ч.2 ст. 368 КК України.

Вказані обставини неодноразово доводились Долинським районним судом.

Так, вироком Долинського районного суду Івано-Франківської області, справа №343/1148/14-к від 03.05.2017 під головуванням судді Керніцького І.І., його ОСОБА_1 , було виправдано за ч.2 ст.368 КК України за відсутністю в його діях складу даного кримінального правопорушення. Чисто з формальних підстав Івано-Франківським апеляційним судом даний вирок було скасовано, а справу повернено на повторний розгляд у суд першої інстанції

Вироком Долинського районного суду Івано-Франківської області по справі №343/1148/14-к від 24.09.2018 під головуванням судді Лицура І.М., його ОСОБА_1 , знову визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст. 368 КК України у зв`язку із недоведеністю його винуватості у вчиненні даного кримінального правопорушення (злочину) та виправдано. І знову з формальних підстав Івано-Франківським апеляційним судом даний вирок було скасовано, а справу повернено на повторний розгляд у суд першої інстанції

Вироком Долинського районного суду Івано-Франківської області по справі №343/1148/14-к від 28.12.2020 , суд, під головуванням судді Тураша В.А, знову визнав його невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.368 КК України у зв`язку із недоведеністю його винуватості у вчиненні даного кримінального правопорушення (злочину) та виправдав.

Прокурором відділу Івано-Франківської обласної прокуратури було подано апеляційну скаргу на вирок Долинського районного суду Івано-Франківської області від 28.12.2020 .

В ухвалі від 21.04.2021 Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду, постановила: апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, вирок Долинського районного суду від 28.12.2020 щодо нього, ОСОБА_1 , залишити без змін.

Прокурором відділу Івано-Франківської обласної прокуратури було подано касаційну скаргу на ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 21.04.2021.

08.12.2021 року Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду ухвалив: «Ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 21 квітня 2021 року щодо ОСОБА_1 залишити без змін, а касаційну скаргу прокурора без задоволення». Дана постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

Таким чином, більше 11 років він змушений був доводити свою невинуватість заради збереження своєї честі, гідності і ділової репутації. При цьому затрачено було немало фізичних і розумових сил, втрачено здоров`я, імідж у суспільстві, наявну кар`єру і перспективи її розвитку, було зламано особисте життя.

З моменту його незаконного затримання та незаконного позбавлення волі працівниками СБУ було порушено його право на захист та медичну допомогу, адже, не зважаючи на його вимоги, до нього не було допущенно ні його адвоката, ані лікаря. Протягом 5 годин співробітники СБУ проявляли щодо нього нелюдське поводження, принижуючи його гідність, адже весь цей час возили його в наручниках, а в туалет водили із супроводом конвою. Своїми діями примушували його зізнатись в тому, чого він не вчиняв. Після того з 24.09.2010 по 23.11.2012 його незаконно тримали в нелюдських умовах в Івано-Франківському СІЗО, періодично викликаючи на допити та змушуючи різними методами визнати свою вину .

Таким чином своїми незаконними рішеннями, діями (бездіяльністю) держава України в особі органу дізнання і досудового слідства завдала йому значної майнової (матеріальної) і моральної (немайнової) шкоди внаслідок незаконного затримання, незаконного притягнення його до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжних заходів тримання під вартою та підписки про невиїзд.

Внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності йому була завдана моральна (немайнова) шкода, адже вищевказані обставини, зокрема перебування в умовах СІЗО під постійною загрозою для життя та здоров`я викликали у нього сильні нервові стреси, душевні переживання. Утримуючись в умовах СІЗО, він був позбавлений свободи, перебував у камері де були жахливі умови. Також він був позбавлений життєвих зв`язків із своєю сім`єю. Близько одинадцяти років він повинен був доводити свою невинуватість, що безперечно вплинуло на його психологічне та фізичне здоров`я, на його ділову репутацію, його фінансове становище, спричинило негативні зміни в його емоційному стані, викликало труднощі з налагодженням нормального життя після виправдання. Дане незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, призвело не лише до його моральних страждань, а і його сім`ї, що призвело до зміни звичайного (сталого) способу життя та понесення фінансових затрат із сімейного бюджету.

В результаті кримінального переслідування та перебування в СІЗО він був позбавлений повноцінного життя, спілкування з рідними, знайомими, позбавлений права працювати та займатися вихованням дітей. Він постійно жив в страху, в почутті образи і душевного болю, дуже хвилювався за свою долю, адже у випадку незаконного притягнення до кримінальної відповідальності він би позбавився можливості проживати разом із сім`єю, будувати власне життя, робити кар`єру. Протягом часу кримінального переслідування він змушений був терпіти обмеження прав та свобод людини та громадянина, що суттєво відзначилося на його психологічному стані. Таким чином, протягом 11 років він увесь час змушений був перебувати у стані психологічного напруження і стресу (душевного хвилювання), що завдало йому як матеріальної, так і моральної (немайнової шкоди).

Розрахунок матеріальної шкоди:

Втрата (позбавлення) заробітньої плати у зв`язку із звільненням з роботи за період з 20.09.2010 по 24.04.2017: середня зарплата на момент його звільнення становила 6 351,68 грн. + додаткові види грошового забезпечення: надбавка за високі досягнення у праці, премія разом 2 335,90 грн. на місяць. Таким чином, середня заробітна плата за місяць з додатковими виплатами становила 6 351,68+2 335,90= 8 687,60 грн.

За період з 20.09.2010 по 24.04.2017 він зазнав матеріальних втрат по зарплаті: 8 687,60 грн. х 79 місяців = 686 320,40 грн.

Втрата (позбавлення) пенсії в період з лютого 2012 року по травень 2015 року (39 місяців). Розмір пенсії складав: 1485,43+20% гірських = 1782,50 грн.

Сума втраченої пенсії визначається: 1782,5 х 39 місяців = 69 517,50 грн.

Витрати на правову допомогу, наданих адвокатом Кажуком В.Б. 22 000 грн. у відповідності до договорів про надання правової допомоги та актів виконаних робіт.

Загальна сума завданих йому матеріальних збитків складає 755 837,90 грн. (зарплата + пенсія) + 22 000 витрати на правову допомогу, разом 777 837,90 гривень.

Відповідно до п. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитору зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Розрахунок інфляційних втрат за період з 2011 року по грудень 2021 року:

по заробітній платі - 1 525 783,60 грн.

по пенсії за період з лютого 2012 року по грудень 2016 року 81 940,50 грн.

Розрахунок 3% - 755 837,90 грн. х 3%= 22 675,10 грн.

Розрахунок моральної шкоди:

Вважає, що за 11 років досудового слідства і судового процесу (із дня його затримання - 20.09.2010 - до остаточного вирішення справи судом касаційної інстанції пройшло майже 135 місяців) йому завдано також і значної моральної шкоди. Межі (розміри) відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Моральна (немайнова) шкода складається з:

Завданих йому фізичних, моральних і психологічних страждань в період незаконного утримування в СІЗО протягом 26 місяців. Вважає, що ця шкода має бути йому відшкодована в межах подвійного розміру мінімальної заробітної плати, тобто 338 000 грн. (6 500 грн. х 2 х 26 місяців). Відповідно до ст. 8 Закону України від 15 грудня 2020 року № 182-ІХ «Про Державний бюджет України на 2021 рік» установлено з 1 грудня 2021 року мінімальну заробітну плату на рівні 6 500 грн. на місяць.

337 500 грн. (2 500 грн. на 135 місяців) це моральна компенсація за втрату здоров`я.

Незаконне кримінальне переслідування викликало погіршення його стану здоров`я. На адвокатський запит №28 від 28.05.2021 до ДУ "Івано-Франківська установа виконання покарань№12 " його захисника, було надано відповідь №14/1-2698 від 14.06.2021, що підтверджує факт його неодноразових звернень до медперсоналу за медичною допомогою в період незаконного утримування його в СІЗО, а також проведення лікарями медичної частини УВП №12 щодо нього лабораторних обстежень та ультразвукової діагностики внутрішніх органів, в результаті проведення яких в нього було діагностовано: хронічний панкреатит, гастродуоденіт, солевий діатез, вегето-судинну дистонію змішаного типу. Також лікарем-окулістом територіальних закладів охорони здоров`я було діагностовано гіперметропію правого ока, пресбіопію. Набуття вказаних хворіб потягло за собою систематичне і довготривале лікування, яке розпочалось в умовах медичної частини УВП-12, що підтверджується випискою із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого №6, і продовжується по цей час, а наслідки хвороб будуть відчутними для нього протягом всього його подальшого життя.

1 000 000 грн. відшкодування за повну втрату ділової репутації та авторитету в суспільстві, знищення можливості кар`єрного росту в період піку вікової спроможності, що потягло за собою в тому числі і незаконно обмежене, а відтак і невикористане (через протиправне позбавлення) конституційне право бути обраним до органів державної влади, реалізація якого не тільки була в його перспективних планах, але й на реалізацію якого мав реальні перспективи та можливості.

Загальна сума завданої йому моральної (немайнової) шкоди складає - 1 675 000 грн.

Вважає, що зазначений розмір відшкодування повною мірою відповідає обсягу моральних страждань, завданих позивачу внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності та є належною та необхідною компенсацією для відновлення його попереднього морального та психоемоційного стану, налагодження подальших життєвих стосунків, відновлення почуття справедливості та рівня довіри до правоохоронних органів системи правосуддя в цілому.

Відповідно до п. 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року №460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (ч.2 ст.2 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Отже, стягнення шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду здійснюється безпосередньо з Державного бюджету України (а.с.1-6).

Ухвалою Долинського районного суду Івано-Франківської області від 02.03.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 343/387/22 за позовом ОСОБА_1 до Держави України, в особі Івано-Франківської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної та матеріальної шкоди завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності. Призначено підготовче судове засідання . Визначено відповідачам п"ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву (а.с.58).

На виконання вимог ухвали Долинського районного суду Івано-Франківської області від 02.03.2022, Івано-Франківською обласною прокуратурою 24.03.2022 подано відзив на позовну заяву ОСОБА_1 , в якому зазначено, що позовні вимоги позивача у вказаній справі у заявленому розмірі є безпідставними, такими, що не відповідають вимогам Закону та суперечать фактичним обставинам справи, а тому не підлягають задоволенню.

Так, 21.09.2010 прокурором Івано-Франківської області порушено кримінальну справу стосовно ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 368 КК України, який обвинувачувався в тому, що він, працюючи на посаді начальника відділу внутрішньої безпеки при ДПА в Івано-Франківській області Управління внутрішньої безпеки ДПА України, діючи умисно, всупереч інтересам служби, з метою отримання незаконної наживи, вимагав та 20.09.2010 отримав від ОСОБА_2 хабар у розмірі 8000 грн. за сприяння у невідображенні працівниками Долинської оДПІ порушень податкового законодавства України під час перевірки фінансово-господарської діяльності Долинського виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства та подальшого непроведення працівниками відділу внутрішньої безпеки УВБ ДПА України при ДПА в Івано-Франківській області перевірки правильності відображених в акті виявлених порушень.

Не заперечуючи фактичних обставин справи, зокрема притягнення позивача до кримінальної відповідальності, перебування останнього протягом тривалого часу під слідством та вартою (з 24.09.2010 по 23.11.2012), зазначають, що позивачем не надано доказів, які б підтверджували заподіяння страждань у заявленому розмірі, доказів погіршення стану здоров`я чи інших фактів, що стало наслідком саме обставин, виявлених при розслідуванні злочину. Твердження ОСОБА_1 є документально не обґрунтованими та не можуть братися до уваги судом при винесенні відповідного рішення.

Позивач повинен довести ті обставини, на які посилається, а доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення відповідного рішення.

Водночас доводи ОСОБА_1 в частині відшкодування йому моральної шкоди у заявленому розмірі не підтверджуються відповідними доказами, долученими ним до позовної заяви.

Так, у відповідності до ч. 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» - відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

В той же час позивачем поставлено питання про відшкодування заподіяної йому моральної шкоди за період перебування під вартою у подвійному розмірі мінімальної заробітної плати без будь-якого обґрунтування вказаної позиції.

Фактично, розмір вказаної шкоди обґрунтовано ним лише довідкою Івано-Франківського слідчого ізолятора про факт його ув`язнення з 24.09.2010 по 23.11.2012.

При цьому голослівними та жодним чином не підтвердженими є його доводи про «нелюдське поводження з ним працівників СБУ», «утримання в нелюдських умовах у Івано-Франківському СІЗО», примушування до дачі неправдивих показів щодо себе, оскільки будь-яких доказів, що засвідчують вказані факти чи факти іншого порушення вимог закону під час його перебування у вказаній установі, до матеріалів позову не долучено.

Відсутні в матеріалах справи і будь-які дані щодо неправомірних дій чи бездіяльності щодо нього з боку працівників правоохоронних органів як безпосередньо при затриманні ОСОБА_1 , так і в ході проведення подальших слідчих дій.

Окрім іншого, жодним рішенням компетентного органу дії органів дізнання, досудового слідства та прокуратури не визнавались протиправними чи незаконними.

Такими ж безпідставними є і доводи позивача щодо заподіяння йому моральної шкоди внаслідок втрати здоров`я.

В якості підтверджуючих вказаний факт доказів позивачем подано лист Івано-Франківської установи виконання покарань № 12, з якого вбачається, що останній за час перебування під вартою неодноразово звертався за медичною допомогою, оглядався медперсоналом, за результатами чого йому діагностовано хронічний панкреатит, гострий дуоденіт, солевий діатез, вегето- судинну дистонію, гіперметропію правого ока та пресбіопію.

Крім того, ним долучено виписку з медичної карти від 22.12.2021 та результати МРТ-обстеження від 01.11.2021.

При фактичній наявності виправдувального вироку щодо ОСОБА_1 та діагностуванні вказаних захворювань, позивачем жодним чином не доведено наявності причинно-наслідкового зв`язку між зазначеними захворюваннями та кримінальним переслідуванням щодо нього, у т.ч. внаслідок його перебування під вартою.

Долучені позивачем документи констатують лише факти його звернення за медичною допомогою під час перебування в слідчому ізоляторі та встановлені при цьому діагнози. Однак викладене жодним чином не доводить того, що позивач захворів чи то під час кримінального переслідування, чи внаслідок цього. Зазначеними хворобами позивач міг хворіти як до 21.09.2010 (моменту порушення кримінальної справи щодо нього), так і захворіти ними вже після вказаної дати, однак не внаслідок обставин, пов`язаних із перебуванням під слідством та судом.

Жодним чином не підтверджено позивачем й інших обставин заподіяння йому моральної шкоди. Незважаючи на наведений останнім перелік факторів (втрата ділової репутації, «знищення можливості кар`єрного росту», неможливість реалізації конституційних прав «бути обраним до органів державної влади» при наявних планах та можливостях), жодних фактичних доказів, які підтверджують вказані обставини, позивачем не надано (наприклад, пропозицій від відповідних органів влади чи політичних сил щодо участі у виборчих процесах, пропозицій щодо підвищення у посаді, негативної поведінки оточуючих чи інших обставин, які б свідчили про втрату ділової репутації, тощо).

Незрозумілими та безпідставними є доводи позивача щодо заподіяння йому матеріальної шкоди.

Зокрема, до матеріалів позовної заяви долучено протокол від 07.11.2007, який засвідчує факт призначення ОСОБА_1 пенсії за вислугу років.

В той же час будь-яких даних про припинення пенсійних виплат у період перебування позивача під слідством та судом ним не надано.

Крім того, на даний час жодним нормативно-правовим актом не передбачено самої можливості такого припинення проведення пенсійних виплат, що у свою чергу свідчить про безпідставність позовних вимог ОСОБА_1 в частині відшкодування йому втраченої пенсії в сумі 69715 грн.

Такими, що не ґрунтуються на вимогах закону, є і вимоги позивача щодо відшкодування йому 1525783,60 грн. інфляційних втрат по заробітній платі, 81940,50 грн. - пенсії, а також 22675,10 грн. - 3% річних по вказаних виплатах.

Так, предметом вказаної справи є правовідносини, що виникли з приводу відшкодування ОСОБА_1 моральної та матеріальної шкоди, завданої йому внаслідок незаконного кримінального переслідування.

На думку позивача, відшкодування наведених сум (інфляційні втрати та 3% річних) є частиною вказаної шкоди, яка повинна бути відшкодована в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Зазначене питання неодноразово ставало предметом судового розгляду, за результатами чого сформована відповідна судова практика.

Так, листом від 01.07.2014 (який не втратив чинності на даний час) Верховним Судом України оприлюднено аналіз судової практики щодо застосування ст. 625 ЦК України та відповідні правові висновки з цього приводу.

Зокрема, на думку касаційної інстанції, ст. 625 ЦК регулюються зобов`язальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому ч. 5 ст. 11 ЦК України, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень ст. 625 ЦК у разі наявності між сторонами деліктних, а не договірних зобов`язань. Крім того, з рішення суду зобов`язальні правовідносини не виникають, так як вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в ст. 11 ЦК, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність.

Відшкодування шкоди - це відповідальність, а не боргове (грошове) зобов`язання, на шкоду не повинні нараховуватись проценти за користування чужими грошовими коштами, що теж є відповідальністю. Отже, нарахування процентів на суму шкоди є фактично подвійною мірою відповідальності (лист Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 січня 2013 р. № 10-74/0/4-13).

Таким чином, дія ч. 2 ст. 625 ЦК не поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку із завданням шкоди.

Крім того, судам потрібно враховувати, що передбачена ст. 625 ЦК відповідальність не застосовується до правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. Зокрема, дія ст. 625 ЦК не поширюється і на трудові правовідносини (з приводу заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва тощо) та сімейні правовідносини.

В частині відшкодування заробітної плати в сумі 686320,40 грн., звертають увагу на те, що позивачем, як і з приводу попередніх позовних вимог, належного документального обґрунтування вказаної суми не подано.

Так, при зверненні до суду, ним обраховано період втраченого заробітку з 20.09.2010 по 24.04.2017.

При цьому до матеріалів справи долучено наказ про звільнення його з органів податкової міліції, датований лише 06.02.2012, що зменшує період втрачених виплат із 79 місяців до 63 місяців та, відповідно, спростовує суму, визначену позивачем до відшкодування.

Яким чином ним було втрачено заробітну плату до моменту його звільнення, ОСОБА_1 не вказано та не обґрунтовано.

Відповідно до довідок, наданих позивачем, його середня заробітна плата за період серпня-вересня 2010 року склала 6351 грн. (як і зазначено у позові), однак середня сума додаткових виплат у цей же період - 1235 грн. при зазначених 2335,90 грн. у позовній заяві.

Відсутні в матеріалах справи й інші дані щодо обставин його працевлаштування в період з 23.11.2012 та неможливості поновлення його трудових прав безпосередньо після звільнення з-під варти, внаслідок чого йому заподіяно шкоду у вказаній сумі.

У резолютивній частині позовної заяви ОСОБА_1 просить стягнути на його користь 8000 грн. витрат на правову допомогу, які, як вбачається зі змісту позову та доданих документів, стосуються підготовки матеріалів указаної позовної заяви.

В той же час, відповідно до акта виконаних робіт від 27.01.2022 та прибуткової квитанції № 9 від цього ж числа, сума фактично понесених позивачем витрат становить 6000 грн.

Враховуючи вищенаведене, вважають позовні вимоги ОСОБА_1 необгрунтованими як у частині відшкодування моральної, так і матеріальної шкоди а тому просять у задоволенні позову ОСОБА_3 - відмовити (а.с.63-72).

Представник Державної казначейської служби України - 21.04.2022 подав відзив по справі №343/387/22, в якому зазначив, що відповідно до ст. 43 Бюджетного кодексу України (далі БК України) та Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13.04.2011 № 460/2011, Державна казначейська служба України є окремою юридичною особою, яка здійснює розрахунково-касове обслуговування державного бюджету.

Так, відповідно до наданих повноважень, встановлених БК України, Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», Державна казначейська служба України: не є головним розпорядником бюджетних коштів, не може надати будь-яких фактичних даних, на підставі яких суд може встановити наявність або відсутність обставин, що стосуються предмету спору.

Державна казначейська служба України здійснює розрахунково-касове обслуговування розпорядників і одержувачів бюджетних коштів, є окремою юридичною особою, має власний кошторис, печатку із зображенням Державного гербу України та своїм найменуванням, самостійно несе відповідальність за власні дії, будь-яких протиправних дій відносно позивача не здійснювала. Його права та охоронювальні законом інтереси не порушувало, що підтверджується тим, що позивач не вказує на Державну казначейську службу України як на порушника своїх прав.

Також, відповідно до ст.ст. 7, 23 БК України бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями, які встановлюються законом про Державний бюджет України.

Ст.ст. 92, 95 Конституції України передбачають встановлення будь-яких видатків держави виключно законом про Державний бюджет України.

Органи Казначейства згідно своїх функціональних обов`язків здійснюють платежі лише за дорученням відповідного розпорядника коштів за рівнем, про що зазначено в ст. 49 БК України.

Жодним нормативно-правовим актом не передбачено покладання відповідальності на Державну казначейську службу України за дії інших органів чи органів місцевого самоврядування.

Відповідно до п. 9 Пленуму ВС України «Про судову практику в справах про відшкодування морально /немайнової/ шкоди» роз`яснено, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються в кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподаткованим мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Державні органи як юридичні особи несуть юридичну відповідальність лише за своїми договірними зобов`язаннями.

Держава не відповідає по зобов`язаннях державних організацій, які є юридичними особами, а ці організації не відповідають по зобов`язаннях держави. Така юридична особа, тобто державна установа, відповідає за своїми зобов`язаннями коштами, які є в її розпорядженні.

Казначейство діє відповідно до повноважень та компетенції, визначених, зокрема, Положенням про Державну казначейську службу України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 № 215.

Відповідно до п. 2 Положення, Казначейство у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства, а також дорученнями Кабінету Міністрів України і Міністра фінансів.

Згідно з Положенням, Казначейство відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку, зокрема, забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунка, відкритого у Національному банку; здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду.

Згідно з Положенням, Казначейство є юридичною особою, має самостійний баланс, печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням та не несе відповідальності за дії органів державної влади.

Тобто, Казначейство виступає від власного імені, самостійно відповідає за власними зобов`язаннями і є окремим учасником цивільних відносин відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦК України.

Водночас, відповідно до ч.2 ст. 2 ЦК України самостійним учасником цивільних відносин є Держава Україна.

Так, згідно з ч.2 ст. 176 ЦК України юридичні особи, створені державою, Автономною Республікою Крим, територіальними громадами, не відповідають за зобов`язаннями відповідно держави, Автономної Республіки Крим, територіальних громад.

Таким чином, Казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачеві не завдало (до того ж сам позивач не вказує на Казначейство як на порушника своїх прав). Відповідно до вимог Конституції України, ПК України та інших актів законодавства, й обов`язкових висновків Конституційного суду України, Казначейство не повинно нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу внаслідок незаконних дій, зокрема, інших державних органів.

Аналогічна позиція підтверджена практикою касаційного суду, зокрема, ухвалою ВССУ від 05.07.2017 по справі № 210/327/15-ц, згідно з якою не допускається стягнення шкоди з Казначейства, оскільки це змінює встановлений законодавством порядок виплати відповідних коштів.

Щодо спричиненої моральної шкоди.

Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Отже, дії органів дізнання та досудового слідства не можуть вважатися неправомірними або незаконними , оскільки матеріали справи не свідчать про те, що вони припустилися незаконних дій та порушили виконання службових обов`язків. Відсутність прямого причинного зв`язку між шкодою та неправомірними діями, як необхідна умова деліктної відповідальності виключає можливість такої відповідальності. Такий підхід підтверджується правовою позицією, зазначеною в рекомендаціях Президії Вищого господарського суду України від 29.12.2007 № 04-5/239. Відповідно право на відшкодування шкоди у відповідача відсутнє.

Розміри мінімальної заробітної плати на 2022 рік було установлено Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» у місячному розмірі: з 1 січня - 6500,00 гривень.

Разом із тим, відповідно до пункту 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06.12.2016 № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (набрав чинності з 1 січня 2017 року) мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат.

До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1 600,00 гривень.

Виходячи з приписів законодавства про відшкодування шкоди, розмір відшкодування шкоди повинен визначатись з урахуванням вимог розумності та справедливості такого відшкодування, яке має бути не більш ніж достатнім для поміркованого задоволення звичайних потреб потерпілої особи і не повинно призводити до збагачення позивача за рахунок Держави.

Враховуючи наведене, та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, слід прийти до висновку, що судом безпідставно завищено суму до відшкодування.

Позивачем не надано жодного доказу, підтверджуючого завдання йому моральної шкоди, у зазначеному у позовній заяві значному грошовому розмірі.

Отже, законні підстави для вирішення питання про взаємовідносини між позивачем та Державною казначейською службою України відсутні.

Крім того, суду потрібно звернути увагу на те, що позивач в своїй позовній заяві просить стягнути кошти за надання юридичної допомоги.

Вважають таку вимогу безпідставною, виходячи з того, що юридична допомога є правом, а не обов`язком для сторони.

На підставі викладеного, просять відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог до Державної казначейської служби України у повному обсязі (а.с.81087).

Ухвалою Долинського районного суду Івано-Франківської області від 29.04.2022 закрито підготовче провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України, в особі Івано-Франківської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної та матеріальної шкоди завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності та призначити справу до судового розгляду по суті (а.с.94).

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Кажук В.Б. ( ордер серії ІФ№010627 від 20.01.2022 а.с.49) позовні вимоги уточнили, просили ухвалити рішення, яким:

1.Стягнути за рахунок державного бюджету (Державне Казначейство України) на користь ОСОБА_1 , завдану йому майнову шкоду у розмірі 777 837,90 гривень, з яких:

матеріальні втрати по зарплаті - 686 320,40 грн.;

витрати на правову допомогу адвоката Кажука В.Б. - 22 000, 00 грн.

2.Стягнути за рахунок державного бюджету (Державне Казначейство України) на користь ОСОБА_1 , інфляційні втрати в сумі:

по заробітній платі - 1 525 783,60 грн. - за період з лютого 2011 року по грудень 2021 року.

3.Стягнути за рахунок державного бюджету (Державне Казначейство України) на користь ОСОБА_1 завдану йому немайнову (моральну) шкоду у розмірі 1 675 500 , 00 грн.

4.Стягнути за рахунок державного бюджету (Державне Казначейство України) на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 8000,00 грн.

Прийняти відмову від позовної вимоги:

«Стягнути за рахунок державного бюджету (Державне Казначейство України) на користь ОСОБА_1 , 3% річних в сумі - 22 675,00 грн.

Прийняти вимову від позовної вимоги:

«Стягнути за рахунок державного бюджету (Державне Казначейство України) на користь ОСОБА_1 , матеріальні втрати недоотриманої пенсії 69517,50 грн.;

інфляційні втрати «по пенсії за період з лютого 2012 року по грудень 2016 року 81940,50 грн. (заява а.с.162).

Щодо підстав задоволення позову, зіслались на викладені в позовній заяві обставини.

Представник Івано-Франківської обласної прокуратури - прокурор Долинського відділу Калуської окружної прокуратури Юхман Л.Я. ( довіреність а.с.76) в судовому засіданні просила в задоволенні позовних вимог позивача ОСОБА_1 про відшкодування моральної та матеріальної шкоди завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності- відмовити в повному обсязі, з підстав викладених у відзиві на позов.

Представник Державної казначейської служби України в судові засідання не з`явився, причини своєї неявки суду не повідомив, хоч про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому Законом порядку, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.62,98). У поданому відзиву на позовну заяву відповідач Державна казначейська служба просить відмовити позивачу ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог до Державної казначейської служби України у повному обсязі.

Суд вислухавши пояснення сторін, які з`явилися в судові засідання , вивчивши відзиви на позов, дослідивши надані сторонами та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов , з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог, підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного:

Ст. 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Ч.5 ст.5 Конвенції про захист прав людини та основних свобод передбачає, що кожен, хто є потерпілим від арешту або затримання на порушення положень цієї статті, має захищене позовом право на відшкодування. Підстави виникнення права на відшкодування шкоди фізичній особі пов`язуються з незаконними діями посадових осіб незалежно від їх вини. Такими підставами є незаконне засудження, незаконне притягнення до кримінальної відповідальності, незаконне застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконне затримання, незаконне накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених Законом.

Порядок відшкодування шкоди, завданої органами дізнання, попереднього слідства, прокуратури та суду, передбачено спеціальним Законом - № 266/94 «Про порядок відшкодування шкоди незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду».

Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди , завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», - відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок:

1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;

2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу;

3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність", "Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

У відповідності до вимог ст. 2 вказаного Закону - право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках, зокрема :

1)постановлення виправдувального вироку суду.

Згідно з ч.2 ст. 25 Бюджетного кодексу України, відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 03 жовтня 2001 року № 12-рп/2001 у справі про відшкодування шкоди державою, структура бюджетної класифікації України у функціональній структурі видатків України не передбачає видатків (коштів) на відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю судів та правоохоронних органів, за рахунок видатків на їх утримання. Конституція України гарантує громадянам у таких випадках право на відшкодування шкоди за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання цих органів.

Відповідно до пункту першого Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, Державна казначейська служба України (далі - Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. Згідно з пунктом четвертим даного Положення, Казначейство відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду.

У пунктах 3, 35 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845, рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів. Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) у тому числі шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень.

Оскільки органи Державної казначейської служби України є єдиними розпорядниками коштів Державного та місцевих бюджетів, тому саме вони повинні відшкодовувати шкоду, завдану фізичній особі іншими органами державної влади в разі доведеності заподіяння такої шкоди.

Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (ч.1 ст. 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (ст.170 ЦК України).

Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (ч.2 ст. 48 ЦПК України). Державу представляють відповідні органи державної влади в межах їх компетенції через свого представника (ч.4 ст. 58 ЦПК України).

Отже, у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.03.2020 у справі № 641/8857/17 (140514цс19) (пункти 61-62), від 20.11.2018 у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161 гс 18) (пункт 6.22), від 21.08. 2019 у справі № 761/35803/16-ц (постанова № 14-316 цс 19) (пункт 33), від 18.12.2019 у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14-447 цс 19) (пункт 28)).

Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган (постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.03.2020 у справі № 641/8857/17 (140514цс19) (пункт 64), від 27.11.2019 у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515 цс 19) (пункт 44)).

З позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про відшкодування моральної та матеріальної шкоди завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності до Держави Україна в особі: Івано-Франківської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України.

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що твердження представника Державної казначейської служби України про те, що служба не є належним відповідачем у справі, помилковими та некоректними, оскільки відповідачем в даному випадку є саме Держава Україна.

Згідно з ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом встановлено, що громадяни ОСОБА_2 та ОСОБА_4 20 вересня 2010 року звернулися до управління БКОЗ УСБУ в Івано-Франківській області з повідомленням про вимагання ОСОБА_1 у них хабара у розмірі 1000 доларів США, після отримання якого він не буде ініціювати проведення додаткових перевірок фінансово-господарської діяльності очолюваного ОСОБА_4 . Долинського ВУВКГ.

Цього ж дня, співробітниками СБУ було проведено окремі слідчі дії, в тому числі й огляд місця події, зміст та результати якого, а також обставини виявлення й вилучення грошових коштів у сумі 8000 грн. оперативний працівник старший оперуповноважений спецпідрозділу по БКОЗ УСБУ в Івано-Франківській області, зазначив у протоколі огляду місця події від 20 вересня 2010 року та додатках до нього.

Після чого, 21 вересня 2010 року прокурором Івано-Франківської області було порушено кримінальну справу за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України.

Вироком Долинського районного суду Івано-Франківської області від 03 травня 2017 року ОСОБА_1 , виправдано за ч.2 ст. 368 КК України за відсутністю в його діях складу даного кримінального правопорушення.

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 19.07.2017 апеляційну скаргу прокурора відділу прокуратури Івано-Франківської області задоволено частково.

Вирок Долинського районного суду Івано-Франківської області від 03 травня 2017 року відносно ОСОБА_1 скасовано , та призначено новий розгляд кримінального провадження в Долинському районному суді Івано-Франківської області.

Вироком Долинського районного суду Івано-Франківської області від 29 травня 2018 року ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 368 Кримінального кодексу України в зв`язку із недоведеністю його винуватості у вчиненні даного кримінального правопорушення (злочину) та виправдано.

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 24.09.2018 апеляційну скаргу прокурора відділу прокуратури Івано-Франківської прокуратури задоволено частково, вирок Долинського районного суду від 29.05.2018 щодо ОСОБА_1 скасовано, та призначено новий судовий розгляд в суді першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 29.10.2018 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_1 на ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 24 вересня 2018 року, якою скасовано вирок Долинського районного суду Івано-Франківської області від 29 травня 2018 року щодо нього.

Вироком Долинського районного суду Івано-Франківської області від 28 грудня 2020 року ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст. 368 Кримінального кодексу України ( в редакції закону про кримінальну відповідальність 2001 року) в зв`язку із недоведеністю його винуватості у вчиненні даного кримінального правопорушення (злочину) та виправдано.

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 21 квітня 2021 року апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок Долинського районного суду від 28.12.2020 щодо ОСОБА_1 - без змін.

Постановою Верховного Суду від 08 грудня 2021 року ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 21 квітня 2021 року щодо ОСОБА_1 залишено без зміни, а касаційну скаргу прокурора без задоволення.

Таким чином, на основі досліджених в судовому засіданні доказів, пояснень сторін та з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, вимог Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», ст.ст. 23, 1167, 1176 ЦК України, суд приходить до висновку , що позивач правомірно порушив питання про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, оскільки його було незаконно притягнуто до кримінальної відповідальності, а також приходить до переконання про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

Щодо позовних вимог в частині стягнення матеріальної шкоди , суд дійшов наступного висновку:

Відповідно до вимог ст.ст. 3,4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», у наведених у ст. 1 Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються):

1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій;

2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт;

3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином;

4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги;

5) моральна шкода.

Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення.

Як свідчать обставини справи, наказом ДПА України від 21.05.10 №708-о ОСОБА_1 , прийнято на службу у податкову міліцію органів державної податкової служби та призначено на посаду начальника відділу внутрішньої безпеки при ДПА в Івано-Франківській області Управління внутрішньої безпеки ДПА України.

Наказом ДПА України від 21.09.10 №1736-о позивача звільнено з займаної ним посади та зараховано його в розпорядження ДПА України.

Копія довідки №2/3/1-90 видана Державною пенітенціарною службою України , Управлінням державної пенітенціарної служби України в Івано-Франківській області, Івано-Франківським слідчим ізолятором, свідчить, що ОСОБА_1 , 1965 року народження перебував під вартою в Івано-Франківському слідчому ізоляторі з 24.09.2010 до 23.11.2012 (а.с.37).

Наказом ДПА України №6-о від 06.02.12 (а.с.41) підполковника податкової міліції ОСОБА_1 , який перебував в розпорядженні Державної податкової адміністрації України звільнено у запас за пунктом 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (за скоєння вчинку, що дискредитує звання рядового і начальницького складу).

Підставою для звільнення слугував обвинувальний висновок по кримінальній справі №320845 по обвинуваченню ОСОБА_1 за статтею 368 частиною 2 КК України, затверджений заступником прокурора Івано-Франківської області старшим радником юстиції Витрикушом І. 02.10.10.

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2016 року в справі №809/867/16, залишеної без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 02 березня 2017 року та постановою Верховного Суду від 26 червня 2020 року, поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу внутрішньої безпеки Головного управління ДФС в Івано-Франківській області з 07 лютого 2012 року.

Стягнуто з Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_1 середній заробіток в сумі 88 580 (вісімдесят вісім тисяч п`ятсот вісімдесят) грн. 41 коп. за час вимушеного прогулу за один рік.

Постанову суду в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць в сумі 7 381 (сім тисяч триста вісімдесят одну) грн. 70 коп. звернуто до негайного виконання.

В задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

В мотивувальній частині постанови зазначено, що "судом встановлено, що наказом ДПА України від 06.02.2012 року за №6-о ОСОБА_1 було звільнено з посади начальника відділу внутрішньої безпеки при ДПА в Івано-Франківській області управління внутрішньої безпеки ДПА України.

Як вбачається з наявної в матеріалах справи копії рішення Київського апеляційного адміністративного суду №826/1993/13-а від 05.07.2016 по справі за позовом ОСОБА_1 до Державної податкової служби України, третя особа ОСОБА_5 про визнання протиправним та скасування наказу, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зобов`язання вчинити дії, вищезазначений наказ визнано протиправним та скасовано (а.с.35-38).

Вищевказана постанова набрала законної сили 05.07.2016 року.

В судовому засіданні встановлено, що підставою для звільнення позивача був обвинувальний висновок по кримінальній справі №320845 по обвинуваченню ОСОБА_1 за статтею 368 частиною 2 КК України. При цьому вищевказана кримінальна справа на даний час знаходиться на стадії судового розгляду в суді першої інстанції, по суті не вирішена.

Дані обставини відповідно до ч.3 ст.72 КАС України не підлягають доказуванню як такі, що визнаються сторонами, і в суду не виникає сумнівів щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання.

Статтею 43 Конституції України, передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відносини щодо звільнення з публічної служби врегульовані як загальним законодавством України про працю, так і спеціальним законодавством. При цьому, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо спеціальними нормами не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

Спеціальним законодавством, що визначає сутність службової дисципліни, обов`язки осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ України стосовно її дотримання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, порядок і права начальників щодо їх застосування, а також порядок оскарження дисциплінарних стягнень, порядок проходження служби в органах внутрішніх справ є Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 114 від 29.07.1991 року.

Крім того до спірних правовідносин підлягають також застосуванню норми Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України), якими передбачено загальні підстави припинення державної служби.

Відповідно до ч.1 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що оскільки наказ про звільнення ОСОБА_1 судовим рішенням, яке набрало законної сили, визнано незаконним та скасовано, то згідно ч.1 ст.72 КАС України обставина щодо безпідставного звільнення позивача з публічної служби доказуванню не підлягає, а відтак позов в частині поновлення на службі підлягає до задоволення.

При цьому суд не приймає до уваги твердження представника відповідача щодо пропуску ОСОБА_1 строку звернення до суду, так як дане питання вирішене ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 06.10.2016 року.

Водночас вирішуючи питання правонаступництва органу, в якому проходив службу позивач, судом встановлено наступне.

Так, відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних особі-підприємців вбачається, що згідно постанови Кабінету Міністрів України за №311 від 06.08.2014 року ДПА в Івано-Франківській області ліквідовано, а правонаступником є Державна податкова інспекція в м. Івано-Франківську Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області, як територіальний підрозділ ДФС України.

З огляду на зазначене позивача слід поновити на посаді начальника відділу внутрішньої безпеки Головного управління ДФС в Івано-Франківській області.

Згідно ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Здійснивши системний аналіз вищевказаної норми суд вважає, що чинним законодавством визначено пряму залежність періоду, за який буде виплачено грошове забезпечення за час вимушеного прогулу, від вини особи, яка звернулася із таким позовом, в несвоєчасному вирішенні публічно-правового спору.

При цьому судом встановлено, що з адміністративним позовом про скасування наказу ДПА України від 06.02.2012 року за №6-о «Про звільнення ОСОБА_1 » позивач звернувся до Київського окружного адміністративного суду у лютому 2013 року. Водночас в даному адміністративному позові позовну вимогу про поновлення на роботі заявлено не було.

Згідно ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд. Таким чином позовна вимога про поновлення на роботі була заявлена несвоєчасно саме з вини позивача, що призвело до безпідставного збільшення термінів розгляду заяви про поновлення на роботі.

З огляду на зазначене суд приходить до висновку, що оскільки позовна заява розглядається більше одного року з вини ОСОБА_1 , то позивачу слід виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу не більш як за один рік" (а.с.153-154).

Таким чином суд приходить до висновку, що позивач ОСОБА_1 захистив свої особисті майнові права та інтереси в частині відшкодування заробітку та інших грошових доходів, які він втратив внаслідок незаконних дій за період з 07.02.2012 по 24.04.2017, шляхом звернення до судових органів з відповідним позовом про поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу .

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Разом з тим, суд погоджується з доводами позивача про те, що у зв`язку з перебуванням його під вартою в Івано-Франківському СІЗО з 24.09.2010 до 23.11.2012 , він втратив заробіток у вигляді заробітної плати за період з 21.09.2010 до 06.02.2012 (що становить повних 16 місяців).

Таким чином, вимоги щодо стягнення втраченого заробітку за період з 21.09.2010 до 06.02.2012, є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Згідно копії довідки №116 виданої Департаментом фінансування , бухгалтерського обліку та звітності 27 лютого 2013 року ОСОБА_1 , працював в Державній податковій адміністрації України з 21 травня 2010 року на посаді Начальника відділу і його заробіток з серпня 2010 по вересень 2010 включно складає: серпень 2010 7620,87 грн.; вересень 2010 5082,49грн. Всього 12703,36 грн.(а.с.43).

Середньомісячний заробіток для визначення розміру відшкодування втраченого заробітку становить: 7620,87 грн + 5082,49 грн = 12703,36 грн : 2 = 6351,68 грн.

Втрачений заробіток за 16 місяців з 21.09.2010 до 06.02.2012 становить: 6351,68 грн. х 16 місяців = 101626,88 грн.

Таким чином, суд дійшов до висновку про наявність підстав для відшкодування на користь позивача заробітку, не одержаного за час відсторонення від роботи (посади) за період з 21.09.2010 до 06.02.2012 у сумі 101626,88 грн.

Крім цього, на підставі п. 4 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», позивачу ОСОБА_1 належить відшкодувати майнову шкоду у розмірі 22000,00 грн., яка складається з сум, сплачених ним у зв`язку з наданням правової (юридичної) допомоги адвокатом Кажуком В.Б., за участь у кримінальному провадженні, що підтверджується копією договору про надання правової допомоги від 17.10.2018 (а.с. 45), додатковою угодою від 27.11.2018 до договору про надання правової допомоги від 17.10.2018 (а.с.46), актом виконаних робіт від 21.04.2021 (а.с.52), квитанціями до прибуткового касового ордеру від 27.11.2918 та від 21.04.2021 (а.с.55-56).

Суд погоджується з тим, що матеріалами справи підтверджено надання позивачу адвокатом Кажуком В.Б. послуг при розгляді кримінального провадження , які свідчать про те, що, захист інтересів ОСОБА_1 здійснював адвокат Кажук В.Б, надаючи клієнту консультації, знайомлячись з матеріалами кримінального провадження, подаючи заяви і клопотання, складаючи адвокатські запити і отримуючи відповіді на них, а також вказаний адвокат брав участь у судових засіданнях, здійснюючи правовий супровід підзахисного ОСОБА_1 .

Відтак, суд приходить до висновку, що на користь позивача слід стягнути 22000.00 гривень витрат, які він поніс у зв`язку з розглядом кримінальної справи щодо його обвинувачення за ч.2 ст. 368 КК України.

Що стосується заявленої позивачем вимоги про стягнення інфляційних втрат, то суд дійшов наступного висновку.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Також слід зазначити, що відшкодування шкоди - це відповідальність, а не боргове (грошове) зобов`язання, на шкоду не повинні нараховуватись інфляційні втрати, що теж є відповідальністю. Отже, нарахування інфляційних втрат на суму шкоди є фактично подвійною мірою відповідальності. Таким чином, дія ч. 2 ст. 625 ЦК України не поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку із завданням шкоди.

Крім того, відповідно до п.2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 17 липня 2003 року №1078, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру. Оскільки сума відшкодування втраченого заробітку має разовий характер, відповідно, не є об`єктом індексації, а тому, вимоги про стягнення в користь позивача інфляційних втрат по заробітній платі до задоволення не підлягають.

Що стосується позовних вимог про стягнення моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Згідно з ст.1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Відповідно до ст.ст. 3,4 ЗаконуУкраїни «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» , у наведених у статті 1 Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): моральна шкода, причому відшкодування шкоди у зазначених випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Відшкодування моральної шкоди провадиться в разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Ч. 2 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» встановлено, що розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Ст. 23 ЦК України передбачено, що:

1. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

2. Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

3. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

4. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

5. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, на основі досліджених в судовому засіданні доказів, пояснень сторін та з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, вимог Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», ст.ст. 23, 1176 ЦК України, суд приходить до висновку , що позивач правомірно порушив питання про відшкодування моральної шкоди, оскільки його було незаконно притягнуто до кримінальної відповідальності, а також приходить до переконання про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» ( ст. 13) визначено, що відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

У відповідності до п.17 Положення про застосування Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду" , затвердженого наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 04.03.96 р. N 6/5/3/41- передбачене ч. 5 ст.4 Закону відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Розмір моральної шкоди визначається судом з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом згідно з ч. 3 ст.13 Закону провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Як роз?яснив Пленум Верховного Суду України в п.9 своєї постанови №4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Тобто, законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Викладене дає підстави для висновку, що у випадку, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати доходів громадян, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи. При цьому визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року в справі № 6-2203цс15, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов`язковою для всіх судів України.

Верховний Суд звертає увагу на те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, суд має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. При цьому визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати

й більший розмір відшкодування.

Указане відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19).

Як встановлено в судовому засіданні, позивач ОСОБА_1 незаконно перебував під слідством та судом з 20.09.2010 до 21.04.2021 , тобто 10 років 7 місяців та 1 день.

Суд не бере до уваги твердження позивача про те, що даний період закінчився 08.12.2021 (дата постановлення Верховним Судом постанови про залишення ухвали Івано-Франківського апеляційного суду від 21.04.2021 без змін), оскільки ч.4 ст.532 КПК України визначено, що судові рішення суду апеляційної та касаційної інстанцій набирають законної сили з моменту їх проголошення.

У відповідності до ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» мінімальна заробітна плата з 1 січня 2021 року встановлена в розмірі 6000,00 грн., з 1 грудня - 6500 гривень

Отже розмір моральної шкоди, яка повинна бути стягнути на користь позивача повинна бути не менше 760000,00 грн., ( 127 місяців х 6000 грн. = 760000,00 грн.).

В судовому засіданні позивачем доведено , що внаслідок незаконного перебування під варто з 24.09.2010 до 23.11.2012, незаконного перебування під слідством та судом за період з 20.09.2010 до 21.04.2021, йому завдана моральна шкода, яка полягає у незаконному позбавленні його волі, у позбавленні його права на вільний вибір місця проживання, обмеженні в пересуванні в зв`язку з обранням запобіжного заходу, звільненні з роботи та вимушеному безробітті. Незаконне притягнення до кримінальної відповідальності призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків позивача, в тому числі і з членами сім`ї, оскільки сам факт притягнення до відповідальності в якості обвинуваченого та підсудного був доведений до відома громадськості, що негативно вплинуло на його стосунки з людьми та вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

В судовому засіданні також встановлено, що в результаті психологічного стресу, отриманого під час незаконного затримання, арешту, триманні під вартою, незаконного кримінального переслідування у позивача ОСОБА_1 загострились наявні у нього захворювання , в т.ч. хронічний панкреатит, гастродуоденіт, солевий діатез, вегето-судинну дистонію змішаного типу. Також лікарем-окулістом територіальних закладів охорони здоров`я було діагностовано гіперметропію правого ока, пресбіопію, про підтверджується повідомленням №14/1-2698 ДУ Івано-Франківська установа покарань №12 від 14.06.2021 (а.с.38).

Суд вважає, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш ніж достатнім для компенсації страждань потерпілого особи у розумних межах.

При визначенні розміру відшкодування завданої моральної шкоди суд враховує характер і тривалість порушення прав ОСОБА_1 ( більше десяти років), а також негативні наслідки які наступила внаслідок такого порушення.

Враховуючи викладене, суд дійшов до переконання, що розмір відшкодування моральної шкоди, який підлягає до стягнення на користь позивача, з врахуванням засад розумності, виваженості та справедливості, слід визначити у сумі 1100 000 (один мільйон сто тисяч) гривень, які слід стягнути з Державного бюджету України шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України з відповідного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 .

Зазначений розмір відшкодування є не більш, ніж достатнім для розумного задоволення позовних вимог позивача щодо відшкодування моральної шкоди і не призводить до його збагачення.

Посилання відповідачів на те, що ОСОБА_1 не доведено факту спричинення йому моральної шкоди внаслідок перебування під слідством та судом, є безпідставними, оскільки Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено безумовне право особи на відшкодування моральної шкоди у розмірах і порядку, встановленому в ньому, у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

Щодо стягнення витрат на правничу допомогу в сумі 8000 гривень суд приходить до наступного.

Відповідно до положень ч.1, п.п. 1, 4 ч.3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно положень частин першої-четвертої ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Ч.8 ст.141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Згідно з ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Як вбачається з матеріалів справи, представником позивача Шевчука Т.Ф. у даній справі був адвокат Кажук В.Б., який діяв на підставі ордеру про надання правничої (правової) допомоги серії ІФ №010627 (а.с.49).

Як доказ понесення витрат на правничу допомогу позивачем надано: договір про надання правової допомоги від 20.01.2022 (а.с.50); акт виконаних робіт на суму 6000,00грн., підписаного 27.01.2022 позивачем ОСОБА_1 та адвокатом Кажуком В.Б. (а.с.48);

Відповідно до квитанції №9 від 27.01.2022 (а.с.54) , ОСОБА_1 оплачено 6000,00грн.

Суд, вирішуючи питання про розподіл витрат, понесених позивачем на професійну правничу допомогу, взявши до уваги умови договору про надання правової допомоги, дійшов висновку про те, що визначений позивачем розмір витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду справи є завищеним, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту понесених витрат на правову допомогу під час розгляду справи № 343/387/22 на суму 8000,00 грн., витрати у зазначеній сумі не можна визнати належним чином обґрунтованими та дійсно понесеними у зв`язку із наданням необхідної за обставин цієї справи правової допомоги.

Таким чином, з урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що вимоги позивача в частині стягнення витрат на правничу допомогу підлягають частковому задоволенню, в сумі 6 000,00грн.

Питання судових витрат суд вирішує у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України.

На підставі ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування Європейського суду з прав людини», ст. 56 Конституції України, ст.ст.1,2,3,4,13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», ст.ст. 23, 1176 Цивільного кодексу України, ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», Положення про застосування Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду", керуючись ст.ст. 12,13,81,82,89,133,137,141,258, 259, 264, 265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до Держави України, в особі Івано-Франківської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної та матеріальної шкоди завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності задоволити частково.

Стягнути з Державного бюджету України шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України з відповідного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 на відшкодування втраченого заробітку 101626 (сто одну тисячу шістсот двадцять шість) гривень 88 коп.

Стягнути з Державного бюджету України шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України з відповідного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 22 000 (двадцять дві тисячі)гривень 00коп. суми, сплачені ним у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги .

Стягнути з Державного бюджету України шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України з відповідного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 1100 000 (один мільйон сто тисяч) гривень моральної шкоди, заподіяної незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 6000 (шість тисяч) гривень 00коп. витрат за надання правової допомоги при розгляді даної справи.

В решті позовних вимог відмовити.

Судовий збір віднести за рахунок держави.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , житель АДРЕСА_1 .

Відповідачі:

Держава України в особі Івано-Франківської обласної прокуратури, код ЄДРПОУ 018, м.Івано-Франківськ вул.Грюндвальська,11, 76015

Державна казначейська служба України, , м.Київ вул.Бастіонна,6, 01601 .

Повний текст рішення виготовлено 02.09.2022

Суддя Долинського районного суду В. А. Тураш