У х в а л а

29 серпня 2022 року

м. Київ

справа № 527/27/22

провадження № 61-7537ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Сакари Н. Ю.,

розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Ульянової Юлії Анатоліївни на рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 31 березня 2022 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 13 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2022 року адвокат Ульянов Р. А., діючи від імені та в інтересах ОСОБА_1 , подав до суду вказаний позов, у якому просив суд, а саме: визнати недійсним договір дарування 1/2 частки житлового будинку з господарським будівлями від 19 серпня 2021 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , зареєстрований в реєстрі приватного нотаріуса Кременчуцького районного нотаріального округу за № 315; скасувати запис від 19 серпня 2021 року № 43563146 про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно.

Позов мотивовано тим, що відповідачі уклали між собою договір дарування 1/2 частки житлового будинку з господарськими будівлями, що за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького районного нотаріального округу Погрібною С. С. 19 серпня 2021 року, зареєстрований в реєстрі за № 315.

Рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 03 вересня 2018 року у справі № 527/1665/16 було встановлено факт, що вказаний будинок є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , а рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 22 листопада 2019 року у справі № 527/321/19 визнано право власності на зазначений будинок за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Вказував, що жоден із співвласників у справі № 527/321/19 не заявляв вимоги про поділ спільного сумісного майна, станом на день укладення спірного договору будинок перебував у спільній сумісній, а не частковій власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , тому відсутність згоди одного із співвласників на укладення іншим співвласником договору дарування є підставою для визнання договору недійсним.

Рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 31 березня 2022 року, залишеним без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 13 липня 2022 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено за безпідставністю.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання вказаного договору дарування недійсним та скасування запису про державну реєстрацію прав від 19 серпня 2021 року № 43563146, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, обґрунтовано виходив з того, що підстави, якими позивач обґрунтовувала свої вимоги, стосуються здійснення права спільної сумісної власності, яке відносно спірного нерухомого майна припинилося на підставі рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 22 листопада 2019 року у справі № 527/321/19, тому норми частини четвертої статті 369 ЦК України на спірні правовідносини не поширюються.

У серпні 2022 року представник ОСОБА_1 - адвокат Ульянова Ю. А. подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій заявник просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити.

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку, що судами першої та апеляційної інстанцій було допущено неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які передбачені статтею 389 ЦПК України як підстави для скасування судового рішення.

Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним й обґрунтованим.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, й суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Оскільки правильне застосування норми права є очевидним й не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних підстав.

Судами встановлено, що рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 03 вересня 2018 року (справа № 527/1665/16-ц) встановлено факт, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 є спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 22 листопада 2019 року (справа № 527/321/19) визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 право власності на житловий будинок, що за адресою: АДРЕСА_1 по 1/2 частині за кожним, як частку у спільній сумісній власності подружжя.

На підставі рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 22 листопада 2019 року (справа № 527/321/19) державним реєстратором Висилівської сільської ради Семенівського району Полтавської області Малим М. М. 20 жовтня 2020 року прийнято рішення № 54652676 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та 19 жовтня 2020 року було здійснено державну реєстрацію права спільної часткової власності сторін на вказаний житловий будинок з господарськими будівлями у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

19 серпня 2021 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького районного нотаріального округу Погрібною С. С. та зареєстрований в реєстрі за № 315, відповідно до умов якого ОСОБА_2 прийняв у дар від ОСОБА_3 1/2 частку житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель, що за адресою: АДРЕСА_1 .

Того ж дня право власності ОСОБА_2 на 1/2 частку на підставі договору дарування зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, запису про право власності № 43563146.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорювані відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту слід враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом (частина перша та друга статті 5 ЦПК України).

Частиною першою статті 316 ЦК України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 321 ЦК України).

Частинами першою-третьою статті 355 ЦК України встановлено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю (частина перша статті 368 ЦК України).

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України).

Відповідно до статті 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована.

Спростування презумпції правомірності правочину відбувається: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність) - частина друга статті 215 ЦК України; якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України).

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Поняття договору дарування визначено у статті 717 ЦК України, відповідно до якої за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Зміст оспорюваного заявником правочину свідчить про те, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено саме договір дарування належної дарувальнику 1/2 частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель, що за адресою: АДРЕСА_1 , іншого у справі не встановлено й позивачем не доведено.

Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що даний правочин не змінює правового режиму спільної часткової власності на вказане нерухоме майно, не впливає на обсяг здійснення прав та обов`язків співвласників та не порушує прав позивача ОСОБА_1 , як власника іншої 1/2 частки будинку.

У постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 15 червня 2020 року у справі № 430/1281/14-ц, на яку посилається в скарзі заявник, викладено правовий висновок, згідно з умовами якого при розгляді спорів про відчуження одним із подружжя спільного майна без згоди іншого з подружжя слід передусім визначитись з об`єктом, тобто з тим, що відчужується.

Предмет правочину є іншою правовою категорією, а саме об`єктом, а не його частиною. Відчуження спільного майна відбувається за згодою співвласників, а відчуження частки - лише за її наявності (після зміни правового режиму спільного майна подружжя зі спільної сумісної на спільну часткову). У такому разі співвласник вправі самостійно розпорядитися своєю часткою, але з додержанням вимог статті 362 ЦК України про переважне право купівлі частки (якщо відчуження частки відбувається на підставі договору купівлі-продажу).

Якщо об`єкт належить на праві спільної сумісної власності кільком особам, то право власності кожного із співвласників у спільній сумісній власності поширюється на весь об`єкт, відтак передати у власність можна лише об`єкт в цілому. Договір дарування спільного сумісного майна подружжя, укладений без згоди іншого з подружжя, є недійсним в цілому.

Разом з цим, у цій справі, як встановлено судами першої та апеляційної інстанції, правовий режим спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 на спірне нерухоме майно змінився на підставі рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 22 листопада 2019 року (справа № 527/321/19), яким визначено частки кожного із співвласників по 1/2 частці, тобто зі спільної сумісної власності спірне майно перейшло у спільну часткову власність і кожен із співвласників вправі самостійно розпоряджатися своєю часткою із дотриманням переважного права іншого співвласника при укладенні договорів купівлі-продажу частки у праві спільної часткової власності.

Отже, відсутність поділу або виділу частки співвласника в натурі не впливає на обсяг здійснення ним своїх прав та обов`язків щодо розпорядження належною йому часткою.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

За таких обставин, суди першої та апеляційної інстанції дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, з яким погоджується й Верховний Суд.

Доводи касаційної скарги, що судовими рішеннями у справі № 527/321/19 не вирішувалось питання припинення права спільної сумісної власності на спірне майно, є безпідставними, оскільки таке припинення відбувається в силу закону внаслідок визначення судом часток кожного із співвласників у праві власності на спільне майно (статті 356, 372 ЦК України).

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного у касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Ульянової Юлії Анатоліївни на рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 31 березня 2022 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 13 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання договору недійсним відмовити.

Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Осіян

О. В. Білоконь

Н. Ю. Сакара