Провадження № 2/344/1158/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої судді Бабій О.М.

секретаря Підхомної Н.М.,

за участі представників позивача ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

представника третьої особи Бітківської Д.,

відповідачки ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_7 , орган опіки і піклування Івано-Франківської міської ради про виселення без надання іншого житлового приміщення,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2021 року позивач звернувся до суду з даним позовом, зазначивши в його обґрунтування, що відповідачі самовільно, без правових підстав, зайняли кімнату АДРЕСА_1 , який згідно рішення Івано-Франківської міської ради від 28.10.2010 року №289-LVIII є комунальною власністю. У відповідачів зареєстроване право власності на кімнату №40 у зазначеному гуртожитку.

Представником відповідача адвокатом Белей О.Б. 08 лютого 2022 року подано відзив на позов, зі змісту якого вбачається, що відповідачі позов не визнають з тих підстав, що по-перше позивач не надав належних доказів, що гуртожиток є комунальною власністю. По-друге позивач незаконно позбавляє відповідачів права користування житловим приміщенням, відповідачка ОСОБА_8 неодноразово зверталась до позивача із заявами щодо покращення житлових умов її сім`ї та надання житла, зокрема, в житловому фонді гуртожитку, однак отримувала формальні відповіді. По-третє, позовні вимоги стосуються прав малолітніх дітей ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , виселення яких без надання іншого житла суперечить моральним засадам.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з мотивів наведених в позовній заяві та додаткових письмових поясненнях.

Представник відповідачів в підготовчому судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позову.

Під час розгляду справи по суті відповідачкою ОСОБА_4 подано до суду заяву від 01.07.2022 року за змістом якої вказано, що на підставі ч.1 ст. 206 ЦПК України вона в повному обсязі визнає позовні вимоги (а.с.210). Тому, під час судового розгляду представник підтримала позицію відповідачки.

В судовому засіданні відповідачка була присутня в режимі відеоконференцзв`язку, надала пояснення, що на даний час з дітьми перебуває за кордоном та підтримує свою заяву про визнання позову.

Представник Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради подала до суду письмовий висновок, за змістом якого вказано, що ОПП вважає за доцільне виселити без надання іншого житлового приміщення малолітніх дітей з кімнати АДРЕСА_1 .

Заслухавши пояснення представників сторін, відповідачки ОСОБА_4 , дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено наступне.

Рішенням Івано-Франківської міської ради LVIII сесії п`ятого демократичного скликання від 28.10.2010 №280- LVIII прийнято в комунальну власність територіальної громади міста і передано на баланс ЖЕО-3 гуртожиток на вул. Сорохтея 28 житловою площею 2819,9 кв.м., загальною площею 3362,9 кв.м., балансовою вартістю 3730658 гривень, який належить ВАТ «Івано-Франківський арматурний завод».

19.10.2021 року комісією за участі представників Департаменту інфраструктури, житлової та комунальної політики Івано-Франківської міської ради та КП «Управляюча компанія «Комфортний дім» проводилось обстеження житлового приміщення АДРЕСА_1 . Відповідно до акту обстеження встановлено, що кімнату АДРЕСА_1 зайняла ОСОБА_8 .

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №137596805 ОСОБА_9 є власником кімнати, загальною площею 17 кв.м. в АДРЕСА_2 (а.с.11).

Відповідно до довідки №1560 виданої КП «Управляюча компанія «Комфортний дім» від 05.11.2021 року наймачем квартири АДРЕСА_1 був ОСОБА_10 , згідно ордера №637 від 07.11.2009 року на ліжкомісце в гуртожитку АДРЕСА_3 . Відповідно до вказаної довідки ОСОБА_10 знятий з реєстрації в зв`язку з смертю.

Згідно додатку 5 до рішення виконавчого комітету міської ради від 21.07.2022 №639 надано висновок про доцільність виселення без надання іншого житла малолітніх дітей ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 з кімнати АДРЕСА_1 .

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

«Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Європейський суд з прав людини вказав, що «коли національні органи судової влади дійшли висновку, що вселення не відповідало чинним правовим положенням, вони надали цьому аспекту першочергове значення, жодним чином не врівноваживши його з аргументами заявників, що цей захід покладе на них надмірний тягар. Крім того, жодним чином не було розглянуто такі питання, як те, що з моменту вселення заявників разом із другим заявником до спірного житлового приміщення пройшло дванадцять років; та, що заявники виконали все, що від них вимагалось для належної реєстрації компетентним органом влади їх наймачами та, що протягом усього відповідного періоду вони добросовісно сплачували всі платежі, пов`язані з найманням. Підхід, застосований національним судами, сам по собі є проблематичним, оскільки він призвів до того, що вони не оцінили пропорційність виселення заявників. Із цього приводу суд звертає увагу на аргумент Уряду, що будь-яке право на тимчасове зайняття відповідного житлового приміщення було тісно пов`язане зі статусом військовослужбовця другого заявника та, що це право було втрачено у зв`язку з його звільненням з військової служби. Суд у принципі готовий визнати, що цей аргумент міг бути важливим для вирішення питання щодо пропорційності. Проте його не було включено до обґрунтування національного суду, який ухвалив рішення про виселення. Отже, аргументи Уряду з цього приводу мають бути відхилені. Суд уже констатував порушення статті 8 Конвенції в інших справах, коли у контексті провадження щодо виселення заявники не могли вимагати здійснення оцінки пропорційності такого втручання. Суд не знаходить підстав, щоб дійти іншого висновку у цій справі. Отже, Суд доходить висновку, що було порушення статті 8 Конвенції» (SADOVYAK v. UKRAINE, № 17365/14, § 32 - 35, ЄСПЛ, від 17 травня 2018 року).

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування у судовому рішенні фактичних підстав застосування приписів законодавства, навіть якщо формальні вимоги були дотримані, може серед інших чинників братися до уваги при вирішенні питання про те, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частини першої статті 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Стаття 109 ЖК України, яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.

Згідно статті 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті).

Відповідно до ст.. 129 ЖК України на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану житлову площу.

Згідно частини 5 статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20жовтня 2011 року(заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява №43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ,виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

При вирішенні спорів про виселення особи з житла суди мають враховувати принцип пропорційності, передбачений ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Виселення особи можливе лише при існуванні нагальної суспільної необхідності для застосування такого обмеження та за умови, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом і переслідує легітимну мету.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в результаті перегляду справи № 320/1941/16-ц у постанові від 12 вересня 2018 року (касаційне провадження № 61-23929св18).

В свою чергу відповідачі не набували права на вселення в спірну кімнату в гуртожитку.

Згідно ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Відповідно до ч.1 ст.206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

За нормами ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Згідно з постановою №14 Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 «Про судове рішення в цивільній справі» у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд в мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом.

Суд немає сумніву щодо достовірності обставин та добровільності визнання позову відповідачкою ОСОБА_4 .

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити.

За таких обставин відповідачі підлягають виселенню із займаного ними приміщення за адресою: кімната АДРЕСА_4 , без надання іншого житла. При цьому суд зазначає, що права та інтереси малолітніх відповідачів не будуть порушені, враховуючи висновок органу опіки та піклування та наявність в відповідачів іншого житлового приміщення.

Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За наведених обставин з відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 слід стягнути по 1135 гривень судового збору з кожного в користь позивача.

На підставі викладеного, відповідно до ст. 109, 116, 129 ЖК УРСР, ст.ст. 383, 391 ЦК України, ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 82, 141, 206, 259, 263-265, 268, 273 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_7 про виселення без надання іншого житлового приміщення задовольнити.

Виселити ОСОБА_4 РНОКПП: НОМЕР_1 , що зареєстрована за адресою: кімната АДРЕСА_4 , ОСОБА_5 РНОКПП: НОМЕР_2 , що зареєстрований за адресою: кімната АДРЕСА_4 , ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 , що зареєстрований за адресою: кімната АДРЕСА_4 , ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 , що зареєстрований за адресою: кімната АДРЕСА_4 та ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3 , що зареєстрована за адресою: кімната АДРЕСА_4 без надання іншого житлового приміщення із кімнати АДРЕСА_1 .

Стягнути із ОСОБА_4 , РНОКПП: НОМЕР_1 та ОСОБА_5 РНОКПП: НОМЕР_2 на користь Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, адреса місцезнаходження: вул. Грушевського 21, м. Івано-Франківськ, ), витрати по оплаті судового збору в розмірі по 1135 гривень, з кожного.

Рішення суду може бути оскаржено до Івано-Франківського апеляційного суду через Івано-Франківський міський суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Бабій О.М.

Повний текст рішення складено та підписано 29 серпня 2022 року.