КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/5342/2022
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2022 року м. Київ

Справа № 752/11707/19

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Махлай Л.Д., Немировської О.В.,

за участю секретаря судового засідання Кравченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 09 грудня 2021 року, ухвалене у складі судді Чередніченко Н.П.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Інституту філософії імені Г.С. Сковороди Національної академії наук України про скасування наказу,

встановив:

У червні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідача Інституту філософії імені Г.С. Сковороди Національної академії наук України, в якому просив суд скасувати наказ Інституту філософії ім. Г.С. Сковороди Національної академії наук України № 18 від 13.03.2019 року в частині «0,1 посадового окладу» і в частині «п`ятниця - з 11-00 до 16-00 - 4 години на тиждень», як такий що не відповідає нормам Кодексу законів про працю, ч. 5 ст. 23 Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність» № 1977-ХІІ від 13.12.1991 р. зі змінами, ч. 2 ст. 36 цього ж Закону в редакції № 848-VІІІ від 26.11.2015 і додаток № 1 до наказу № 18 від 13.03.2019 р.

В обґрунтування позову зазначено, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 25.02.2016 року у справі № 752/17865/15-ц позов ОСОБА_1 до Інституту філософії імені Г.С. Сковороди Національної академії наук України було задоволено частково, зобов`язано відповідача працевлаштувати ОСОБА_1 згідно з угодою про підготовку докторанта за рахунок державного замовлення із 01.09.2015 р. На виконання зазначеного рішення суду Інститутом філософії імені Г.С. Сковороди Національної академії наук України було видано наказ № 18 від 13.03.2019 року про зарахування позивача на посаду наукового співробітника сектору східної філософії, відділу історії зарубіжної філософії на 0,1 посадового окладу, встановлення режиму робочого дня і тривалості робочого часу в п`ятницю від 11-00 год. до 16-00 год. - 4 години на тиждень.

Позивач вважає, що таке виконання рішення суду інститутом є незаконним, оскільки працевлаштування позивача мало відбутись на повну зайнятість, та встановлення скороченого робочого часу науковому співробітнику (4 години на тиждень) є порушенням КЗпП та Конституції України. Крім того, позивач вказує, що встановлений інститутом в додатку № 1 до наказу № 18 від 13.03.2019 року - 0,1 посадового окладу також суперечить вимогам закону, оскільки його заробітна плата має бути не нижчою за мінімальну, а відтак зазначений додаток також підлягає скасуванню. Посилаючись на викладене, позивач вимушений звернутись до суду за захистом своїх прав із даним позовом.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 09 грудня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, відсутність правових висновків Верховного Суду, які б регулювали подібні правовідносини стосовно предмета спору.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції, розглядаючи трудовий спір, встановлював обставини справи та події, які не стосувалися предмету спору та були встановленні у рішенні Голосіївського районного суду від 25.02.2016 року у справі № 752/17865/15-ц, чим порушив ч. 4 ст. 82 ЦПК України та досліджував обставини, що не стосувалися предмету спору. Встановлюючи обставини справи, суд досліджував працевлаштування позивача в інших установах, не встановивши обставину, чи законно роботодавець виконав свій обов`язок працевлаштувати позивача з 01.09.2015 р. за Угодою про підготовку докторанта за рахунок державного бюджету.

Інститут філософії брав на себе зобов`язання після закінчення докторантури працевлаштувати ОСОБА_1 . Інші освітні заклади цього обов`язку на себе по відношенню до позивача не мали. Виходячи з того, що Інститут філософії витратив державні кошти на підготовку фахівця, то потреба у такому фахівці була нагальною і необхідною, а значить роботодавець мав намір використовувати ОСОБА_1 для виконання повного обсягу наукової роботи, що передбачається на повну занятість.

На час виконання рішення суду (13.03.2019) від 25.02.2016 роботодавець відмовився виконати свої зобов`язання і працевлаштував ОСОБА_1 на 0,1 ставки. Таке виконання рішення суд вважає законним, бо наказ № 18 від 13.03.2019 класифікує як зарахування на роботу в Інститут філософії за домовленістю сторін, а не виконання зобов`язань за Угодою № 56 про підготовку докторантів.

Висновок суду не ґрунтується на доказах, в матеріалах справи відсутня заява ОСОБА_1 про прийняття на роботу. Підставою винесення наказу № 18 є рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 25.02.2016. В мотивувальну частину рішення покладено відсутність доказів того, що позивач працює за сумісництвом в Національному медичному університеті ім. О. О. Богомольця з 23.04.2018, тому суд його працевлаштування в університеті класифікує, як основне місце роботи, відповідно Інститут філософії не може бути основним місцем роботи. Для повного і всебічного встановлення обставин справи, що стосуються предмету спору просить долучити довідку про неповну занятість позивача в Національному медичному університеті ім. О. О. Богомольця.

Крім того, відповідач приховав факт роботи позивача на повну зайнятість, повідомивши суд про відсутність норм наукової роботи на повну занятість. Такий факт є вирішальним і суттєвим для вирішення трудового спору, а тому позивач звертався з клопотанням від 27.09.2021 про визнання доказом звіту про виконану роботу ОСОБА_1 поданий в Атестаційній формі. Однак, в рішенні суду мотивів прийняття чи не прийняття таких доказів судом не вказано. До матеріалів справи долучено фотокопії наукових праць, монографії ОСОБА_1 , яка виконана в Інституті філософії, за яку ОСОБА_1 відзначено премією Президента України. Однак, в мотивувальній частині рішення суду відсутні причини відхилення цих доказів судом.

Суд не дав належної оцінки доказу про те, що трудова книжка позивача знаходиться у відділі кадрів відповідача, тобто Інститут філософії є основним місцем роботи ОСОБА_1 . Поряд з цим, запису про прийняття на роботу ОСОБА_1 згідно з Наказом № 18 від 13.03.2019 в трудовій книжці немає. Отже, висновок суду щодо наявності двох місць основної роботи і двох трудових книжок є помилковим.

Суд не дослідив Аудиторський звіт НАН України за 2012-2016 pp., в якому вказано, що фінансування заробітної плати здійснювалося на рівні попереднього року з урахуванням підвищення посадових окладів і тарифів. Отже, висновок суду, що на працевлаштування позивача впливає недофінансування інституту, не доведений фактичними обставинами справи і не ґрунтується на доказах.

При винесенні рішення щодо відмови працевлаштувати ОСОБА_1 на повну занятість з причини недофінансування, які встановлювалися судом на підставі листа Інституту філософії від 20.07.2020р, який є неналежним доказом, суд в порушення ст. 89 ЦПК України «Оцінка доказів» повинен був встановити чи були зміни в організації виробництва і праці на 01.09.2015 р. Встановлення Інститутом неповного робочого дня без змін в організації виробництва і праці є порушенням п. 2.1.2 Галузевої угоди, яка є обов`язковою до виконання при укладенні трудових договорів. При цьому в матеріалах справи відсутній доказ від 20.07.2020 р., на який опирався суд.

Крім того, до матеріалів справи долучено декілька документів, які містять суперечливу інформацію: а) порушень в оплаті праці немає (т. 2, а.с. 94, 98); б) виплата премій (т. 2, а.с. 98); в) встановлення неповного робочого дня (т. 1. а.с. 62-64). В порушення ч. 4 п. 1, 2 ст. 265 ЦПК України, в рішенні не вказано, з яких мотивів було частково відхилено докази (Аудиторський звіт НАНУ), а прийнято в основу рішення суперечливі та недостовірні докази відповідача. Жодному доказу, поданому стороною позивача, не було дано оцінки, в мотивувальній частині рішення не вказано мотивів відхилення доказів позивача.

Крім того, наказ №8 від 01.10.2015 р. про встановлення в Інституті неповного робочого дня не містить підпису ОСОБА_1 про ознайомлення. Вважає, що позивача не було попереджено про зміну істотних умов праці, що передбачено ст. 32 КЗпП України. Проте, суд дає оцінку доказу-листу за 2019, яким відповідач хоче довести, що він намагався узгодити з позивачем істотні умови праці. Поданий доказ не містить інформації про те що пропозиція Інституту філософії була отримана позивачем. Тобто, цей документ не є доказом узгодження істотних умови праці, що були викладені у оспорюваному наказі № 18 від 13.03.2019.

Звертає увагу на те, що суд неправильно встановив обставини справи того, що позивач у травні 2019 «фактично приступив до виконання посадових обов`язків» на підставі заяви про надання відпустки від працівника відділу історії зарубіжної філософії. Суд невірно дав оцінку доказу - заяві про надання відпустки, оскільки така не є доказом фактичного виконання посадових обов`язків у секторі східної філософії. Відповідач не подав до суду доказів про визначення обсягу наукової роботи на 0,1 ставки позивачеві у секторі східної філософії. Отже, суд зробив помилковий висновок, що позивач приступив до роботи у секторі східної філософії на підставі заяви про надання відпустки працівнику відділу історії зарубіжної філософії.

Вказує, що суд встановив, що позивачеві було запропоновано 0,1 ставки сектору східної філософії згідно з штатним розписом. На який доказ опирався суд, встановлюючи таку обставину, в рішенні не вказано. Матеріали справи містять штатний розпис, в якому відсутня штатна одиниця 0,1 ставки в секторі східної філософії.

Зазначає, що суд дійшов помилкового висновку про те, що позивач погодився з умовами праці запропонованими роботодавцем на підставі того, що у позивача відсутня окрема заява про відмову від роботи, оскільки позивач повідомив роботодавця про незгоду працювати за умов неповного робочого дня при ознайомленні з наказом № 18 при його працевлаштуванні (прийнятті на роботу). Інститут філософії, на виконання наказу № 18 від 13.03.2019, не намагався забезпечити позивача роботою в секторі східної філософії. Чинним законодавством не передбачено повідомлення власника про неузгодження умов праці тільки через заяву.

Звертає увагу на те, що судом встановлено, що за період з 2017 по 2019 в Інституті були вакантні посади. Однак, належного правового висновку про те, що відповідач мав можливість виконати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 25.02.2016р, працевлаштувати позивача, суд не зробив. Крім того, в матеріалах справи є публічні докази, що за період 2015-2019 неодноразово оголошувалися конкурси на посади наукових співробітників. Проте, суд не дав належну оцінку таким доказам.

Зазначає, що судом у мотивувальній частині рішення суду не висловлена правова оцінка спірного наказу. Крім того, суд не прийняв до уваги вимоги ч. 5 ст. 95 КЗпП України про необхідність встановлення мінімальної заробітної плати працівникові за основним місцем роботи з повною занятістю, обґрунтовуючи висновок тим, що сторони уклали трудовий договір на неповну занятість.

Такий висновок суду не відповідає фактичним обставинам справи, бо договір не укладено, а запропоновані умови праці власником працівникові є предметом даного трудового спору та розглядаються в суді. Позивач має намір працювати в Інституті філософії на повну занятість за основним місцем роботи.

В рішенні Голосіївського районного суду м. Києва (№752/17865/15-ц) встановлена обставина справи про зарахування на посаду наукового співробітника відділу історії зарубіжної філософії ОСОБА_1 на повну зайнятість з 01.09.2015 на підставі його заяви від 23.06.2015, підписаної директором Інституту філософії до наказу. Така обставина є вирішальною для винесення рішення по даному спору. Однак, наказ директора не оформили письмово, а через 4 роки оформили його на власний розсуд, видавши наказ на 0,1 ставки.

У відзиві на апеляційну скаргу директор Інституту філософії імені Г.С. Сковороди Національної академії наук України - Єрмоленко А.М., вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим, прийнятим з додержанням норм матеріального та процесуального права, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Посилається на те, що відповідач не вправі, всупереч ст. 6, 36 Закону України «Про наукову та науково-технічну діяльність» прийняти позивача на основну посаду, оскільки позивач вже працевлаштований та працює за основною посадою в Національному медичному університеті ім. Богомольця. Науковий працівник не може бути працевлаштований одночасно за основним місцем роботи з трудовою книжкою у двох різних державних підприємствах.

У відповіді на відзив на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_2 зауважила, що матеріали справи не містять доказів тієї обставини, що ОСОБА_3 має два основні місця роботи. При цьому до виконання посадових обов`язків на 0,1 ставки в секторі східної філософії в Інституті філософії ОСОБА_1 не приступав. Матеріали справи містять докази, що трудова книжка позивача знаходиться у відповідача, але запис про укладений трудовий договір від 13.03.2019 року відсутній.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 підтримали доводи апеляційної скарги та просили задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача просив розглянути справу за його відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та його представника, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_1 просить скасувати наказ Інституту філософії імені Г.С. Сковороди Національної академії наук України № 18 від 13.03.2019 року в частині «0,1 посадового окладу» і в частині «п`ятниця - з 11-00 до 16-00 - 4 години на тиждень», як такий що не відповідає нормам Кодексу законів про працю, ч. 5 ст. 23 Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність» , ч. 2 ст. 36 цього ж Закону в редакції 26.11.2015 і додаток № 1 до наказу № 18 від 13.03.2019 р., посилаючись на те, що працевлаштування позивача мало відбутись на повну зайнятість, та встановлення скороченого робочого часу науковому співробітнику (4 години на тиждень) є порушенням КЗпП та Конституції України.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, відповідно до наказу Інституту філософії імені Г.С. Сковороди Національної академії наук України № 33 від 09.07.2012 року, ОСОБА_1 було зараховано до докторантури з відривом від виробництва за спеціальністю - історія філософії терміном на 3 роки із 01.09.2012 р. по 31.08.2015 р. за рахунок коштів державного бюджету.

Відповідно до витягу із наказу Інституту філософії імені Г.С. Сковороди Національної академії наук України № 36 від 03.08.2012 року, ОСОБА_1 було звільнено із посади молодшого наукового співробітника відділу історії зарубіжної філософії за власним бажанням (ст. 38 КЗпП) 31.08.2012 року, у зв`язку із зарахуванням до докторантури Інституту за кошти державного бюджету, відповідно до наказу № 33 від 09.07.2012 року.

Відповідно до наказу Інституту філософії імені Г.С. Сковороди Національної академії наук України № 49 від 22.12.2014 року, ОСОБА_1 було зараховано на посаду наукового співробітника на 0,25 ставки за сумісництвом відділу історії зарубіжної філософії, для виконання планової теми відділу із 22.12.2014 року з посадовим окладом 715 грн. доплатою 15 % за науковий ступінь 107 грн. на місяць. Встановлено режим роботи протягом тижня: понеділок, вівторок, середа, четвер, п`ятниця із 16-00 год. до 18-00 год. - 2 години щоденно. Всього на тиждень 10 годин.

Відповідно до наказу Інституту філософії імені Г.С. Сковороди Національної академії наук України № 03 від 03.02.2015 року, було переведено співробітників відділів Інституту імені Г.С. Сковороди Національної академії наук України на 0,7 посадового окладу із 02.02.2015 року, та переведено співробітників відділення релігієзнавства Інституту імені Г.С. Сковороди Національної академії наук України на 0,8 посадового окладу із 02.02.2015 року. Внесені зміни до штатних розписів.

Як вбачається з копії трудової книжки ОСОБА_1 , 31.08.2015 року позивача було відраховано із докторантури Інституту в зв`язку із закінченням терміну навчання.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 25.02.2016 року у справі № 752/17865/15-ц, позов ОСОБА_1 до Інституту імені Г.С. Сковороди Національної академії наук України про визнання відмови у працевлаштуванні незаконною, зобов`язання працевлаштувати, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, - було задоволено частково.

Зобов`язано Інститут імені Г.С. Сковороди Національної академії наук України працевлаштувати ОСОБА_1 згідно угоди про підготовку докторанта за рахунок державного замовлення із 01.09.2015 р.

В іншій частини позовних вимог було відмовлено.

Зазначене рішення суду сторонами не оскаржувалось та набрало законної сили.

З мотивувальної частини рішення суду вбачається, що суд вважав доведеними та обґрунтованими вимоги позивача про зобов`язання відповідача працевлаштувати позивача згідно угоди про підготовки докторанта за рахунок державного замовлення із 01.09.2015 року, оскільки відповідачем не було виконано зобов`язання, визначені в пункті 5 угоди.

Разом з тим, суд зазначив, що позбавлений права зобов`язати відповідача працевлаштувати позивача, визначивши розмір ставки, про що зазначає позивач в своїх позовних вимогах, оскільки, зазначені обставини стосуються істотних умов праці, які визначаються сторонами при укладенні трудового договору.

Відповідно до витягу із протоколу Інституту філософії імені Г.С. Сковороди Національної академії наук України № 2 від 02.02.2015 року, було ухвалено довести до відома всіх працівників інформацію про зменшення обсягів річного фінансування та фонду заробітної плати інституту на 2015 рік, а також у зв`язку зі зменшенням обсягів фінансування установи на 2015 рік, вирішити у структурних підрозділах інституту та відділенні релігієзнавства питання скорочення чисельності працівників у відділах з метою максимального забезпечення повної зайнятості працюючих та виплати їм заробітної плати в повному обсязі згідно із чинним законодавством або про перехід співробітників на неповний робочий день.

Відповідно до витягу з протоколу № 3 засідання профкому Інституту філософії імені Г.С. Сковороди Національної академії наук України від 22.09.2015 року, було ухвалено дати згоду на запровадження неповного робочого дня із 01.01.2016 року в Інституті філософії імені Г.С. Сковороди Національної академії наук України та Відділенні релігієзнавства для приведення фінансових витрат Інституту у відповідність із бюджетними асигнуваннями та іншими показниками, доведеними Постановою Президії НАН України.

Відповідно до наказу Інституту філософії імені Г.С. Сковороди Національної академії наук України № 8 від 01.10.2015 року, на підприємстві було запроваджено із 01.01.2016 року неповний робочий день для працівників, зазначених у додатку, що є невід`ємною частиною цього наказу. Неповний робочий день для вказаних категорій працівників застосовується при конкретному погодженні умов робочого часу угодою між працівником та адміністрацією підприємства. Неповний робочий день може встановлюватись шляхом зменшення тривалості щоденної роботи, кількості днів роботи протягом тижня чи одночасно шляхом зменшення і кількості годин роботи протягом дня, і кількості робочих днів протягом тижня.

Із наданого витягу зі звіту про результати аудиту ефективності планування і виконання бюджетних програм та результатів їх виконання в Інституті філософії імені Г.С. Сковороди Національної академії наук України від 19.05.2017 року, було встановлено, що за період із 2012 -2016 р.р., зокрема, фактів оплати праці за невідпрацьований час встановлено не було, порушень при відрахуванні коштів на сплату обов`язкових платежів до державних цільових фондів перевіркою встановлено не було, за 2012-2016 р.р. фактів несвоєчасних виплат та простроченої заборгованості із оплати праці в інституті по працівникам не встановлено, касові та фактичні видатки про використання підзвітних коштів по загальному фонду відповідали отриманому фінансуванню щороку, а також бухгалтерський облік та фінансова звітність велась із дотриманням чинного законодавства.

Відповідно до листа директора Інституту філософії імені Г.С. Сковороди Національної академії наук України, ОСОБА_1 на його лист від 25.01.2019 року було повідомлено, що з моменту прийняття судом рішення від 25.02.2016 року у справі № 752/17865/15-ц, ним не було надано до інституту повного тексту зазначеного рішення суду, та виконавчого листа. У разі надання зазначених документів, інститутом буде розглянуто питання щодо добровільного виконання рішення суду.

В матеріалах справи відсутні належні докази щодо точної дати звернення позивача до відповідної виконавчої служби із метою виконання рішення суду у справі № 752/17865/15-ц.

Однак, із листа Інституту імені Г.С. Сковороди Національної академії наук України, ОСОБА_1 було повідомлено про отримання 27.02.2019 року інститутом постанови про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання зазначеного рішення суду. Для виконання зазначеної постанови ОСОБА_1 було запропоновано узгодити істотні умови працевлаштування згідно із Угодою про підготовку докторанта за рахунок державного замовлення із 01.09.2015 року, а також ОСОБА_1 було запропоновано з огляду на умови штатного розкладу та бюджетного фінансування із 01.09.2015 року 0,1 ставки наукового співробітника сектору східної філософії відділу історії зарубіжної філософії.

На виконання зазначеного рішення суду, та у зв`язку із відкритим виконавчим провадження з його примусового виконання, - наказом Інституту філософії імені Г.С. Сковороди Національної академії наук України № 18 від 13 березня 2019 року, ОСОБА_1 було зараховано на посаду наукового співробітника сектору східної філософії, відділу історії зарубіжної філософії із 01.09.2015 року, на 0,1 посадового окладу у розмірі згідно зі штатним розписом та схемою посадових окладів за відповідний період. Встановлено такий режим робочого дня і тривалість робочого часу та, відповідно, його облік (табелювання): п`ятниця із 11-00 год. до 16-00 год. - 4 години на тиждень.

Крім того, в додатку № 1 до зазначеного наказу було встановлено розміри посадового окладу, доплати та надбавки.

Відповідно до листа Приватного вищого навчального закладу «Європейський університет» від 12.07.2021 року, було встановлено, що ОСОБА_1 : із 11.09.2015 року був прийнятий на посаду доцента кафедри соціально-гуманітарних дисциплін та іноземних мов (наказ № 500-п від 09.09.2015 р.); із 11.09.2015 року був прийнятий на посаду в.о. декана факультету економіки та менеджменту за сумісництвом (наказ № 501-п від 09.09.2015 р.); із 28.10.2015 року звільнений із посади в.о. декана факультету економіки та менеджменту за сумісництвом за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України (наказ № 574-п від 28.10.2015 р.); із 28.10.2015 року був переведений на посаду завідувача кафедри соціально-гуманітарних дисциплін та іноземних мов (наказ № 575-п від 28.10.2015 р.); із 24.04.2018 року звільнений із роботи у зв`язку із переведенням до Національного медичного університету імені О.О. Богомольця згідно з п. 5 ст. 36 КЗпП України (наказ № 83-п від 24.04.2018 року).

Відповідно до листа Національного медичного університету імені О.О. Богомольця від 18.03.2020 року, було встановлено, що ОСОБА_1 працює в університеті на посаді професора кафедри філософії, біотеки та історії медицини із 25.04.2018 року (наказ № 664-л від 23.04.2018 р.) по теперішній час.

Відповідно до листа Інституту філософії імені Г.С. Сковороди Національної академії наук України від 28.07.2020 року та наданих до нього додатків, було встановлено, що внаслідок суттєвого недофінансування установи, адміністрацією були здійснені наступні заходи: скорочена кількість штатних одиниць та ліквідований науковий підрозділ (звільнено із посад 10 співробітників, виведено зі штатного розпису 8,75 штатних одиниць), співробітники інституту перейшли на неповний посадовий оклад з середнім коефіцієнтом зайнятості 0,7. Вакантних посад в 2016 році не було. В 2017 році вакантною була посада прибиральника виробничих приміщень, в 2018 році - кур`єр, господарський відділ, зав.госп. відділом, мол.наук.співр., к.мистецтв (тимчасово вакантна) відділ історії зарубіжної філософії, голов.наук.співр., д.філосов.наук відділ логіки та методології науки, в 2019 році - наук.співр. відділ філософських проблем етносу та нації.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем на виконання рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 25.02.2016 року у справі № 752/17865/15-ц було видано спірний наказ із додатком з огляду на наявність вільних штатних посад на момент його винесення та наявність встановленого в інституті графіку роботи в умовах неповного робочого дня.

На момент виконання відповідачем рішення суду позивач офіційно працював в Національному медичному університеті імені О.О. Богомольця на посаді професора кафедри філософії, біотеки та історії медицини із 25.04.2018 року, натомість доказів того, що після направлення до відповідача листа із вимогою виконати рішення суду та працевлаштувати позивача не за сумісництвом із долученням доказів відсутності іншого основного місця роботи, матеріали справи не містять.

Позивач приступив до виконання своїх посадових обов`язків, та письмової заяви про відмову від роботи із 0,1 посадового окладу та відмови від встановлення неповного робочого дня не подавав, тим самим фактично погодившись на встановлений розмір посадового окладу та відповідний режим робочого дня.

Позивач, перебуваючи офіційно працевлаштованим в Національному медичному університеті імені О.О. Богомольця на посаді професора кафедри філософії, біотеки та історії медицини із 25.04.2018 року, та доказів його роботи в цьому університеті за сумісництвом матеріали справи не містять, - фактично за пред`явленими позовними вимогами, просить суд внести зміни до наказу про його зарахування на роботу в Інститут філософії імені Г.С. Сковороди Національної академії наук України, тим самим визначивши зазначений Інститут другим основним місцем його роботи, що прямо порушуватиме вимоги трудового законодавства, оскільки, з аналізу чинних норм закону науковий співробітник не може бути працевлаштований одночасно за основним місцем роботи з трудовою книжкою у двох різних державних установах на повний робочий день.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки при винесенні наказу в його оскаржуваних частинах та додатку до нього, на виконання рішення суду про працевлаштування позивача, відповідач діяв в межах наданих повноважень із дотриманням вимог закону, наявного штатного розпису, встановленого в інституті неповного робочого дня, та права позивача з боку відповідача порушені не були, що виключає можливість скасування спірного наказу в частинах та додатку до нього.

З висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог колегія суддів погоджується, вважає їх законними та обґрунтованими.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до частини другої статті 2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Відповідно до статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачено законодавством, колективним договором або угодою сторін.

За змістом ст. 32 КЗпП України, до істотних умов праці належать : місце роботи і трудова функція працівника, системи та розміри оплати праці, пільги, режим роботи, встановлення неповного робочого часу, суміщення професій, встановлення розрядів і найменування посад .

Згідно з частиною третьою статті 64 Господарського кодексу України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Виходячи зі змісту Звіту про результати аудиту ефективності планування і виконання бюджетних програм та результатів їх виконання в Інституті філософії ім. Г.М. Сковороди НАН України, відповідно до Статуту Інституту, затвердженого розпорядженням президії НАН України за № 397 від 26.01.2016 року, Інститут відповідно до його основних завдань розробляє структуру і штатний розпис у межах наявних коштів і затверджує його в установленому в НАН України порядку. Кошти державного бюджету є основним джерелом фінансування Інституту ( а.с. 47-113, т. 2).

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 21 січня 2020 року у справі № 686/25653/18, трудовий договір також пов`язаний з іншими істотними умовами праці. Ці умови встановлюються по-різному. Одні з них (тривалість робочого часу, відпустки, пільги, тарифні ставки) встановлюються у централізованому порядку і доводяться до відому підприємства, другі (режим роботи, системи оплати праці, норми праці) встановлюються колективним договором, а якщо колективний договір на підприємстві не укладено, то власником чи уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації, треті (кваліфікаційні розряди, конкретні розміри окладів, суміщення професій, неповний робочий час) встановлюються власником або уповноваженим ним органом за домовленістю з працівником.

Відповідно до висновків Верховного Суду у постановах від 14 лютого 2019 року у справі № 159/2298/16-ц, від 27 березня 2019 року в справі № 349/81/18, відповідно до положень статті 21 КЗпП України укладення трудового договору, як і будь-якої іншої двосторонньої угоди, потребує згоди не тільки працівника, а й власника або уповноваженого ним органу. Зазначеним забезпечується оптимальне узгодження інтересів роботодавця і особи, яка бажає укласти трудовий договір, інакше роботодавець буде позбавлений можливості у повному обсязі виконувати свої функціональні обов`язки щодо підбору та розміщення кадрів і нести відповідальність за той обсяг роботи, за який він відповідає за законом.

У постанові Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 607/16424/18 зазначено, що скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нову постанову про відмову у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд, із урахуванням вказаних норм трудового законодавства, правильно надавши оцінку встановленим обставинам у цій справі, обґрунтовано виходив із відсутності підстав для задоволення позовних вимог, оскільки укладення трудового договору із позивачем потребує не тільки ініціативи, згоди та бажання самого працівника, але й згоди роботодавця із урахуванням його потреб та волі.

У постанові Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №484/770/18 вказано, що укладення трудового договору (контракту) із позивачем потребує не тільки ініціативи, згоди та бажання самого працівника, але й згоди роботодавця із урахуванням його потреб та волі.

Враховуючи викладене, судом першої інстанції було правильно відхилені доводи позивача про те, що відповідач за рішенням суду був зобов`язаний працевлаштувати позивача на повний робочий день та із заробітною платою не меншою за мінімальну, оскільки, законом визначено, що конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог закону, а також робота на умовах неповного робочого часу не тягне за собою будь-яких обмежень обсягу трудових прав працівників.

Доводи апеляційної скарги представника позивача про те, що відповідач був зобов`язаний відповідно до ст. 197 КЗпП України влаштувати позивача на роботу як молодого спеціаліста, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вони суперечать нормам матеріального права.

Статтею 197 КЗпП України врегульовано правовідносини щодо «надання молоді першого робочого місця» та визначено, що молодим спеціалістам - випускникам державних навчальних закладів, потреба в яких раніше була заявлена підприємствами, установами, організаціями, надається робота за фахом на період не менше трьох років у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 992 від 22 серпня 1996 року, яка була чинною станом на момент виникнення спірних правовідносин, випускники вищих навчальних закладів, яким присвоєно кваліфікацію фахівця з вищою освітою різних освітньо-кваліфікаційних рівнів і які працевлаштовані на підставі направлення на роботу, вважаються молодими фахівцями протягом трьох років з моменту укладення ними трудового договору із замовником. Час навчання в інтернатурі до цього терміну не включається.

Відповідно до п.1 , 27 Положення про підготовку науково-педагогічних і наукових кадрів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 309 від 01 березня 1999 року, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин ( втратила чинність 01.01.2019 року), аспірантура і докторантура є формами підготовки науково-педагогічних та наукових кадрів вищої кваліфікації. До докторантури приймаються особи, які мають науковий ступінь кандидата наук, наукові здобутки та опубліковані праці з обраної наукової спеціальності і які в змозі на високому науковому рівні проводити фундаментальні, пошукові і прикладні наукові дослідження.

Таким чином, позивач ОСОБА_1 , закінчивши навчання в докторантурі Інституту філософії, не є молодим спеціалістом у розумінні ст. 197 КЗпП України.

Разом з тим, відповідно до п.п. 11 п. 15 вказаного Положення аспіранти і докторанти мають право на працевлаштування згідно з типовою угодою у разі зарахування на навчання за державним замовленням або контрактом (у разі навчання поза державним замовленням).

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 25 лютого 2016 року у справі № 752/17865/15-ц встановлені наступні обставини:

- 01 вересня 2012 року між Інститутом філософії імені Г.С.Сковороди НАН України та ОСОБА_1 була укладена Угода про підготовку докторанта за рахунок державного замовлення, відповідно до умов якої Інститут зобов`язався забезпечити якісну наукову підготовку докторанта згідно з програмою та індивідуальним планом, наукове консультування, виплату відповідно до законодавства державної стипендії, місцем у гуртожитку на період навчання, а після закінчення навчання в докторантурі за умови виконання індивідуального плану місцем працевлаштування згідно з державним замовленням та цією угодою.

- Крім зазначеної угоди між сторонами 22.12.2014 р. був підписаний трудовий договір, шляхом видання наказу про призначення ОСОБА_1 на посаду наукового співробітника на 0,25 ставки за сумісництвом відділу історії зарубіжної філософії для виконання планової теми відділу.

- На засіданні Комісії з розподілу випускників докторантури Інституту філософії ім. Г.С.Сковороди НАН України, що відбулось 07.07.2015 року, було прийнято рішення про надання права ОСОБА_1 вільного працевлаштування з 01.09.2015 р. в зв`язку з відсутністю достатнього фінансування.

Вказаним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 25 лютого 2016 року позов ОСОБА_4 було задоволено частково, зобов`язано Інститут філософії імені Г.С. Сковороди НАН України працевлаштувати ОСОБА_1 згідно з угодою про підготовку докторанта за рахунок державного замовлення з 01.09.2015 року ( а.с. 10, т. 1).

Разом з тим, відмовляючи у задоволенні решти позовних вимог ( працевлаштування на 1,0 ставки, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди), суд першої інстанції зазначив, що суд позбавлений права зобов`язати відповідача працевлаштувати позивача, визначивши розмір ставки, про що зазначає позивач у своїх позовних вимогах, оскільки зазначені обставини стосуються істотних умов праці, які визначаються сторонами при укладенні трудового договору.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 19 квітня 2016 року апеляційне провадження у даній справі було закрите у зв`язку з відмовою Інституту філософії імені Г.С. Сковороди Національної академії наук України від апеляційної скарги на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 25 лютого 2016 року.

Позивачем рішення суду не оскаржувалось, відповідно набуло законної сили.

Протягом 2016 року позивач ОСОБА_1 рішення суду до виконання не звертав.

Як вбачається з листа Інституту філософії ім. Г.С. Сковороди НАН України від 05.03.2019 року, 27.02.2019 року Інститут отримав постанову про відкриття виконавчого провадження від 06.02.2017 року про примусове виконання виконавчого листа від 27.01.2017 року ( а.с. 18).

З викладеного вбачається, що фактично протягом 2016 - 2018 років позивач не вимагав примусового виконання рішення суду про його працевлаштування.

Як правильно встановив суд першої інстанції з листа Приватного вищого навчального закладу «Європейський університет» від 12.07.2021 року, ОСОБА_1 з 11.09.2015 року був прийнятий на посаду доцента кафедри соціально-гуманітарних дисциплін та іноземних мов (наказ № 500-п від 09.09.2015 р.); із 11.09.2015 року був прийнятий на посаду в.о. декана факультету економіки та менеджменту за сумісництвом (наказ № 501-п від 09.09.2015 р.); із 28.10.2015 року звільнений із посади в.о. декана факультету економіки та менеджменту за сумісництвом за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України (наказ № 574-п від 28.10.2015 р.); із 28.10.2015 року був переведений на посаду завідувача кафедри соціально-гуманітарних дисциплін та іноземних мов (наказ № 575-п від 28.10.2015 р.); із 24.04.2018 року звільнений із роботи у зв`язку із переведенням до Національного медичного університету імені О.О. Богомольця згідно п. 5 ст. 36 КЗпП України (наказ № 83-п від 24.04.2018 року).

Відповідно до листа Національного медичного університету імені О.О. Богомольця від 18.03.2020 року, було встановлено, що ОСОБА_1 працює в університеті на посаді професора кафедри філософії, біотеки та історії медицини із 25.04.2018 року (наказ № 664-л від 23.04.2018 р.) по теперішній час.

Частиною 2 ст. 6 Закону України «Про наукову та науково-технічну діяльність» визначено, що робочий час наукового працівника визначається Кодексом законів про працю України та іншими актами законодавства України, прийнятими відповідно до нього.

Відповідно до п.7 ч. 3 ст. 6 вказаного Закону науковий працівник має право працювати за сумісництвом, зокрема на керівних наукових та науково-педагогічних посадах, за умови забезпечення уникнення конфлікту інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 36 Закону України «Про наукову та науково-технічну діяльність» в редакції на час виникнення спірних правовідносин ( 13.03.2019 року) заробітна плата наукових працівників складається з посадових окладів (ставок), премій, доплат за наукові ступені, вчені звання, надбавки за стаж наукової, науково-педагогічної роботи та інших надбавок, доплат та винагород, передбачених законодавством у сфері наукової і науково-технічної діяльності. Науковому працівнику за виконання роботи у вільний від основного навантаження час винагорода виплачується за договорами цивільно-правового характеру.

Таким чином, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції правильно виходив з того, що на момент виконання рішення суду позивач є офіційно працевлаштованим в Національному медичному університеті імені О.О. Богомольця на посаді професора кафедри філософії, біотеки та історії медицини із 25.04.2018 року, та доказів його роботи в цьому університеті за сумісництвом матеріали справи не містять, відтак, визначення Інституту філософії імені Г.С. Сковороди Національної академії наук України другим основним місцем його роботи прямо порушуватиме вимоги трудового законодавства та Закону України «Про наукову та науково-технічну діяльність».

Доводи апеляційної скарги про те, що суд невірно встановив фактичні обставини справи, оскільки позивач працює в Національному медичному університеті імені О.О. Богомольця на посаді професора кафедри філософії, біотеки та історії медицини лише на 0,75 ставки, що підтверджується довідкою університету від 06.01.2022 року, доданою до апеляційної скарги, - колегія суддів не приймає до уваги, виходячи з наступного.

З матеріалів справи встановлено, що інформація про те, що позивач займає посаду професора кафедри філософії, біотеки та історії медицини із 25.04.2018 року Національному медичному університеті імені О.О. Богомольця , була повідомлена суду листом від 18 березня 2020 року на запит суду, зробленим за клопотанням відповідача ( а.с. 137, т. 1).

Враховуючи, що оскаржуване рішення було ухвалено судом 09 грудня 2021 року, і протягом усього часу розгляду справи сторони не позбавлені були можливості надавати до суду наявні у них докази, то позивач мав достатньо часу, що надати зазначену довідку з місця роботи.

Разом з тим, оскільки поважних причин неподання такої довідки представник позивача в апеляційній скарзі не зазначає, апеляційний суд не приймає до уваги новий доказ - довідку від 06.01.2022 року.

У постанові Верховного Суду від 03 травня 2022 року у справі № 363/4124/15 (провадження № 61-19791св21) зазначено, що у статті 367 ЦПК України, відповідно до якої суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (частина друга). Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частина третя).

Аналіз зазначених положень процесуального законодавства дає підстави для висновку, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом, у тому числі апеляційної інстанції, доказів з порушеннями встановленого процесуальним законом порядку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії з причин, що не залежали від особи, яка подає такий доказ, тягар доведення яких покладений на учасника справи.

Доводи апеляційної скарги позивача та його представника також полягають у тому, що судом першої інстанції не було прийнято до уваги Аудиторський звіт НАН України за 2012-2016 pp., в якому вказано, що фінансування заробітної плати здійснювалося на рівні попереднього року з урахуванням підвищення посадових окладів і тарифів ; аудиторський звіт НАН України від 19.05.2017, в якому підтверджено, що заохочувальні виплати у вигляді премій виплачувалися працівникам, але це не було порушенням. Тобто, у разі виплат премій, адміністрація Інституту не мала права запроваджувати неповний робочий день.

Однак зазначені доводи висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки істотні умови праці визначаються сторонами при укладенні трудового договору, в свою чергу укладення трудового договору (контракту) із позивачем потребує не тільки ініціативи, згоди та бажання самого працівника, але й згоди роботодавця із урахуванням його потреб та волі.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що суд не встановив, чи були зміни в організації виробництва і праці, оскільки встановлення Інститутом неповного робочого дня без змін в організації виробництва і праці є порушенням п.2.1.2 Галузевої угоди, - колегія суддів також відхиляє, оскільки істотні умови праці визначаються сторонами при укладенні трудового договору.

Враховуючи, що наказ про працевлаштування позивача на виконання рішення суду було видано 13.03.2019 року, то видання наказу № 8 від 01.10.2015 року про запровадження неповного робочого дня у зв`язку з погіршенням фінансового стану установи, відсутністю повного фінансування та обігових коштів; переведення працівників Інституту з 2016 року на неповний посадовий оклад з середнім коефіцієнтом зайнятості 0,7 , - не є зміною істотних умов праці для позивача, оскільки у вказаний період часу трудового договору між сторонами укладено не було.

Доводи представника позивача про відсутність у матеріалах справи доказу, на який посилається суд в оскаржуваному рішенні, є безпідставними, оскільки лист Інституту філософії імені Г.С. Сковороди НАН України з відповідними додатками від 28 липня 2020 року, поданий на виконання ухвали суду від 07.11.2019 року, міститься на аркушах справи 147 - 177 тому першого справи.

За викладених обставин, суд першої інстанції дійшов законного і обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки при винесенні наказу в його оскаржуваних частинах та додатку до нього, на виконання рішення суду про працевлаштування позивача, відповідач діяв в межах наданих повноважень із дотриманням вимог закону, наявного штатного розпису, встановленого в інституті неповного робочого дня, та права позивача з боку відповідача порушені не були, що виключає можливість скасування спірного наказу в частинах та додатку до нього.

Отже, вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції є безпідставними, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні суду.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення ухвалене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, то апеляційну скаргу позивача слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374-376, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , - залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 09 грудня 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 01 вересня 2022 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Махлай Л.Д.

Немировська О.В.