Справа № 740/2665/22
Провадження № 2/740/858/22
У Х В А Л А

про відмову у відкритті провадження у справі

22 серпня 2022 року м. Ніжин

Суддя Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області Карпусь І.М., ознайомившись із позовною заявою ОСОБА_1 до Ніжинського відділу державної виконавчої служби у Ніжинському районі Чернігівської області Північно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Суми), третя особа без самостійних вимог перша Ніжинська державна нотаріальна контора, про зняття арешту з майна,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду із зазначеним позовом, у якому просить зняти арешт на все невизначене нерухоме майно, який внесений на підставі постанови Ніжинської міської державної виконавчої служби, б/н, від 13.08.2002 до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна: реєстраційний номер обтяження 3599999 від 14.08.2006.

В обгрунтування позовних вимог зазначає, що постанова Ніжинської міської державної виконавчої служби від 13.08.2002 виносилася на підставі вироку місцевого суду м. Ніжина від 19.11.2001, яким стягнуто з нього на користь держави 700 грн та на користь ОСОБА_2 384 грн, що було сплачено ним у повному обсязі. Станом на 22.07.2022 виконавчі провадження щодо нього на виконанні не перебувають. 15.08.2022 через представника він звернувся до відповідача щодо зняття арешту, але отримав відмову. Обтяження порушує його права на вільне володіння, користування та розпорядження майном, а тому просить зняти арешт в судовому порядку.

Вивчивши матеріали позову, суддя дійшов висновку, що у відкритті провадження у справі слід відмовити, з наступних підстав.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Стаття 124 Конституції України передбачає, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне між собою.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Зі змісту позову та доданих до нього документів слідує, що позивач у справі був обвинувачений у кримінальній справі, судовий номер №1-285 2001 р.

У межах цієї справи, яка розслідувалася за правилами КПК 1960 року, вироком місцевого суду м. Ніжина Чернігівської області від 19.11.2001 позивача ОСОБА_1 визнано винним за ч. 3 ст. 185 КК України та призначено покарання відповідно до ч. 2 ст. 5 КК України з урахуванням санкції ч. 2 ст. 140 КК України 1960 року 2 (два) роки позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України від призначеного покарання звільнено з іспитовим строком на 2 (два) роки зі сплатою штрафу на користь держави відповідно до ст. 77 КК України в розмірі 700 (сімсот) грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 384 грн в задоволення цивільного позову.

З матеріалів даної кримінальної справи, оглянутої суддею при вирішенні питання про відкриття провадження, слідує, що вирок не оскаржувався і набрав законної сили 05.12.2001. Супровідним листом від 06.12.2001 судом ОСОБА_2 надіслано виконавчий лист №1-285/01 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 384 грн. Супровідним листом від 08.01.2002 судом відділу державної виконавчої служби Ніжинського міського управління юстиції надіслано виконавчий лист №1-285/01 про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави 700 грн.

Як слідує з доданої до позову копії постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження, винесеної 13.08.2002 державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Ніжинського міського управління юстиції при примусовому виконанні виконавчих листів №1-285, виданих місцевим судом м. Ніжина, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 384 грн, та штрафу на користь держави у сумі 700 грн, накладено арешт на все майно, що належить ОСОБА_1 , заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, що належить ОСОБА_1 .

З доданої до позову інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 13.07.2022 вбачається, що у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна Ніжинською міською державною нотаріальною конторою зареєстровано 14.08.2006 за № 3599999 арешт на підставі постанови, б/н, 13.08.2002, Ніжинської міської державної виконавчої служби. Об`єкт обтяження: невизначене майно, все майно. Власник: ОСОБА_1 .

Супровідним листом від 13.05.2003 відділом ДВС Ніжинського міського управління юстиції до місцевого суду м. Ніжина повернуто виконавчий лист про стягнення штрафу з ОСОБА_1 на користь держави 700 грн. без виконання згідно з постановою про закінчення виконавчого провадження, з копією акта про неможливість стягнення від 21.08.2002. Зазначений виконавчий лист знаходиться у матеріалах кримінальної справи, документи про його повторне пред`явлення до виконання відсутні.

У листах від 21.07.2022 №29120, від 15.08.2022 № 34142 Ніжинським відділом державної виконавчої служби у Ніжинському районі Чернігівської області Північно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Суми) повідомлено, що станом на 22.07.2022 і 15.08.2022 згідно даних Автоматизованої системи виконавчих проваджень виконавчі провадження щодо боржника ОСОБА_1 на виконанні не перебувають. Дані про виконання виконавчих листів № 1-285, виданих місцевим судом м. Ніжина про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргу у сумі 384 грн та на користь держави штрафу у сумі 700 грн, під час виконання яких був накладений арешт від 13.08.2002, не внесені до Єдиного реєстру виконавчих проваджень (ЄДРВП), оскільки дані в ЄДРВП вносились починаючи з 2005 року. Отже, виконавчі провадженні перебували на виконанні у відділі ДВС та були завершені до 2005 року. Для зняття арешту з майна рекомендовано звернутися до суду.

Штраф є одним із видів покарань, що може бути застосовано судом до осіб, визнаних винними у вчиненні кримінального правопорушення (ст. 51 КК України), і згідно ст. 53 КК України є грошовим стягненням, що накладається судом у випадках і межах, встановлених в Особливій частині цього Кодексу.

Згідно з ч. 3 ст. 404 КПК 1960 року у разі якщо вирок або його частина підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, суд видає виконавчий лист, який надсилається на виконання органам державної виконавчої служби відповідно до Закону України "Про виконавче провадження".

Спеціальним законом, що регулював порядок вчинення виконавчих дій на час виконання вироку в частині стягнення штрафу був Закон України «Про виконавче провадження» N 606-XIV від 21.04.1999.

Відповідно до ст. 3 до цього Закону в редакції чинній на час виконання вироку згідно з цим Законом підлягали виконанню вироки у кримінальних справах у

частині майнових стягнень.

Згідно з ст. 18-1 цього Закону, що набула чинності 26.12.2002, до виконавчих документів було віднесено виконавчі листи, що видаються судами на підставі, у тому числі і вироків судів.

Згідно з частиною другою статті 40-1 Закону N 606-XIV, в редакції чинній на час виконання вироку, виконавчий документ, прийнятий державним виконавцем до виконання, за яким стягувачем є держава, у випадках, передбачених пунктами 2-6 частини першої статті 40 цього Закону, повертається до суду або іншого органу (посадовій особі), який видав виконавчий документ.

Виконавчий документ, прийнятий державним виконавцем до виконання, за яким стягнення не провадилося або було проведено частково, повертається стягувачеві: якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, і здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними; якщо у боржника відсутнє майно, яке він за виконавчим документом повинен передати стягувачу, або майно, визначене виконавчим документом, на яке необхідно звернути стягнення з метою погашення заборгованості (крім коштів), і здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними (пункти 2-6 частини першої статті 40 Закону N 606-XIV в редакції чинній на час виконання вироку).

Позивач у серпні 2022 року звернувся до суду з цивільним позовом про зняття арешту, накладеного в порядку виконання вироку суду про стягнення штрафу як покарання і грошових коштів в задоволення цивільного позову у кримінальній справі, оскільки на даний час виконавче провадження відсутнє.

На час звернення з позовом порядок судового оскарження урегульовано Законом України від 02 червня 2016 року N 1404-VIII "Про виконавче провадження", відповідно до частини першої статті 1 якого виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини першої статті 3 Закону N 1404-VIII підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: 1) виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України; 1-1) судові накази; 2) ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом; 3) виконавчих написів нотаріусів; 4) посвідчень комісій по трудових спорах, що видаються на підставі відповідних рішень таких комісій; 5) постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди; 6) постанов органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом; 7) рішень інших державних органів та рішень Національного банку України, які законом визнані виконавчими документами; 8) рішень Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", а також рішень інших міжнародних юрисдикційних органів у випадках, передбачених міжнародним договором України; 9) рішень (постанов) суб`єктів державного фінансового моніторингу (їх уповноважених посадових осіб), якщо їх виконання за законом покладено на органи та осіб, які здійснюють примусове виконання рішень.

Тому необхідно розрізняти випадки звернення до суду зі скаргою в порядку судового контролю за виконанням судових рішень (рішень, ухвал, постанов судів різних юрисдикцій) та в порядку оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби при виконанні рішень інших органів (постанов, наказів, ухвал та інших документів), які є виконавчими документами і підлягають примусовому виконанню відповідно до статті 3 Закону N 1404-VIII.

Відповідно до частин першої, другої статті 74 Закону N 1404-VIII рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Враховуючи, що виконавчі листи були видані на виконання вироку в частині стягнення штрафу як покарання та в частині стягнення грошових коштів в задоволення цивільного позову у кримінальній справі, а не на виконання судового рішення у цивільній справі, і беручи до уваги визначений позивачем склад відповідачів орган державної виконавчої служби, без залучення відповідачем ОСОБА_2 , позовні вимоги ОСОБА_1 не можуть бути розглянуті в порядку цивільного судочинства.

Подібні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19.06.2019 у справі № 383/493/18 за позов про скасування арешту, накладеного державною виконавчою службою при виконанні вироку суду в частині конфіскації майна як додатково покарання у кримінальній справі.

Дані вимоги не підлягають розгляду і в порядку кримінального судочинства, як за правилами КПК 1960 року, так і за правилами КПК 2012 року.

Так, у постанові від 30.06.2020 у справі № 727/2878/19 Велика Палата Верховного Суду конкретизувала висновки щодо юрисдикції подібних спорів та зазначила, що спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України 1960 року та не знятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи, потрібно розглядати за правилами цивільного судочинства. Питання про скасування арешту майна, накладеного за правилами КПК України 2012 року та не скасованого після закриття слідчим кримінального провадження, за клопотанням власника або іншого володільця відповідного майна вирішує слідчий суддя в порядку, передбаченому статтею 174 цього Кодексу (пункти 51, 52).

Питання ж про скасування арешту, який був накладений за правилами кримінального судочинства 1960 року, підлягає розгляду у порядку, визначеному кримінальним процесуальним законом, якщо арешт було накладено на майно позивача (обвинуваченого) під час досудового слідства у кримінальній справі, за результатами розгляду якої було ухвалено вирок. Такого висновку дійшов Верховний Суду у постановах від 01.12.2021 у справі №272/469/21, від 30 липня 2021 року у справі № 185/9002/20.

При цьому, ураховувалося, що за пунктом 9 розділу ХІ Перехідні положення КПК 2012 року запобіжні заходи, арешт майна, відсторонення від посади, застосовані під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжують свою дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

У даному ж разі, заявлено вимогу про зняття арешту, накладеного не під час досудового слідства, а під час виконавчого провадження з виконання вироку суду в частині майнових стягнень.

Статтею 537 КПК України 2012 року (у редакції, чинній на час звернення до суду з позовом) урегульовані питання, які вирішуються під час виконання вироків. Положеннями статті 539 КПК України 2012 року визначено порядок вирішення судом питань, які виникають під час виконання вироку. Проте зазначеними нормами закону не встановлено порядку скасування арешту, накладеного в порядку виконання вироку про стягнення штрафу як виду покарання. Відсутнє і посилання на можливість такого скасування за правилами ЦПК України.

Крім того, положеннями КПК України 2012 року (розділом VIII) не встановлено порядок оскарження рішення, дій або бездіяльності органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб стосовно виконання судового рішення щодо стягнення штрафу як покарання у кримінальному провадженні.

Відтак, питання про зняття арешту не може бути вирішене в порядку виконання вироку суду за правилами КПК України, що узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19.06.2019 у справі № 383/493/18 за позов про скасування арешту, накладеного державною виконавчою службою при виконанні вироку суду в частині конфіскації майна як додаткового покарання.

Відсутні такі положення і в КПК 1960 року.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Частиною першою статті 287 КАС України передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

З огляду на те, що у ВДВС Ніжинського МУЮ на виконанні перебувало виконавче провадження по виконанню виконавчих листів виданих 08.01.2002 №1-285/01, 06.12.2001 №1-285/01 на виконання вироку в частині стягнення з ОСОБА_1 штрафу в розмірі 700 грн на користь держави, та 384 грн на користь ОСОБА_2 , відтак ОСОБА_1 як учасник виконавчого провадження на підставі положень статті 287 КАС України має право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважає, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено його права, свободи чи інтереси.

Позивач не позбавлений права звернутися в порядку адміністративного судочинства з вимогою визнання протиправною бездіяльність державної виконавчої служби щодо не зняття арешту і зобов`язання державної виконавчої служби зняти арешт, ураховуючи наявність такої судової практики (справа №280/3499/21).

Таким чином, суддя доходить висновку про відмову у відкритті провадження у справі за позовними вимогами ОСОБА_1 про зняття арешту, накладеного на майно в порядку виконання вироку в частині стягнення штрафу як покарання та грошових коштів в задоволення цивільного позову ОСОБА_2 у кримінальній справі, з урахуванням визначеного позивачем склад відповідачів орган державної виконавчої служби, без залучення відповідачем ОСОБА_2 , а ОСОБА_1 має право на звернення з такими вимогами з означеним суб`єктним складом до суду в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

На підставі вищевикладеного, та керуючись ст.186, 260, 261, 353, 354, 355 ЦПК України, суддя

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити ОСОБА_1 у відкритті провадження в цивільній справі за його позовом до Ніжинського відділу державної виконавчої служби у Ніжинському районі Чернігівської області Північно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Суми), третя особа без самостійних вимог перша Ніжинська державна нотаріальна контора, про зняття арешту з майна.

Роз`яснити позивачу право на звернення до суду із вказаними позовними вимогами у порядку адміністративного судочинства до Чернігівського окружного адміністративного суду.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Чернігівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя І.М. Карпусь