Справа №489/5762/21
Провадження №2/489/455/22
ЗАОЧНЕ Р І Ш Е Н Н Я
06 вересня 2022 року м. Миколаїв
Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:
головуючого судді Румянцевої Н.О.,
із секретарем судових засідань Назаровою С.Д.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про припинення права спільної часткової власності та визнання права власності
Позивачка звернулася до суду з позовом яким просила: припинити право власності ОСОБА_2 на 1/3 частки у праві власності на гараж № НОМЕР_1 за адресою: м. Миколаїв, Автогаражний кооператив «Темп-2»; стягнути з неї на користь ОСОБА_2 в якості компенсації вартості майна у розмірі 18 722,33 грн.; визнати за нею право власності на 1/3 частки у праві власності на гараж № НОМЕР_1 за адресою: м. Миколаїв, Автогаражний кооператив «Темп-2». Мотивуючи свої вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 її чоловік ОСОБА_4 помер. Після його смерті відкрилася спадщина у вигляд цілого гаражу № НОМЕР_1 за адресою: м. Миколаїв, Автогаражний кооператив «Темп-2». Вона у встановлений законодавством строк звернулася до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Моцар Ю.С. із заявою про прийняття спадщини після смерті її чоловіка. Крім неї є інші спадкоємці першої черги: ОСОБА_3 (мати спадкодавця, яка відмовилася від прийняття спадщини на користь позивачки); ОСОБА_2 (син спадкодавця, який спадщину прийняв після смерті батька шляхом подачі до приватного нотаріуса заяви про прийняття спадщини. Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11.06.2021, за нею визнано право власності у порядку спадкування за законом після померлого чоловіка на 2/3 частини гаражу № НОМЕР_1 за адресою: м. Миколаїв, Автогаражний кооператив «Темп-2». Відповідач ОСОБА_2 є власником 1/3 частки гаражу № НОМЕР_1 за адресою: м. Миколаїв, Автогаражний кооператив «Темп-2». Свідоцтво про право на спадщину за законом після померлого батька не отримано. ОСОБА_2 спірним майном не користується. Спільне володіння та користування спірним майном неможливо. Участі у сплаті витрат на утримання спірним майном ОСОБА_2 не приймає.
Ухвалою суду від 31.08.2021, позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 24.09.2021, призначено експертизу та зупинено провадження у справі.
Ухвалою суду від 09.11.2021, поновлено провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою суду від 26.11.2021, закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті.
Ухвалою суду від 26.11.2021, надано дозвіл на внесення грошових коштів на депозитний рахунок.
Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.
Від представниці позивачки надійшла заява про розгляд справи за її відсутності та відсутності позивачки. На позовних вимогах наполягає. Проти винесення заочного рішення не заперечує.
Відповідач у судове засідання не з`явився по невідомим суду причинам. Про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив.
Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності сторін, на підставі доказів, поданих разом із матеріалами позову з ухваленням заочного рішення відповідно до ст. ст. 280-283 ЦПК України.
Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, є дата складання повного судового рішення.
Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини.
Раніше гараж № НОМЕР_1 , що знаходиться в м. Миколаєві авто гаражному кооперативі «Темп-2» належав ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про прав на спадщину за законом від 06.08.2001, посвідченого державним нотаріусом Другої миколаївської державної нотаріальної контори за № 2-1039, зареєстрованого в ММБТІ 17.08.2001 за реєстровим № 19-«А».
18 серпня 2001 року між ОСОБА_5 з однієї сторони та ОСОБА_4 з другої сторони на Товарній біржі «Нерухомість Миколаїв» укладено договір купівлі продажу за № 1-856 від 18.08.2001 гаража № НОМЕР_1 , що знаходиться: м. Миколаїв, авто кооператив «Темп-2».
Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11.06.2021, зокрема, визнано дійсним договір купівлі-продажу від 18 серпня 2001 року гаража № НОМЕР_1 що знаходиться в м. Миколаєві авто гаражному кооперативі «Темп-2», укладеного на Товарній біржі «Нерухомість - Миколаїв» за № 1-856, між ОСОБА_5 , з одного боку, та ОСОБА_4 , з іншого боку.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. Після його смерті відкрилася спадщина, зокрема на гараж № НОМЕР_1 що знаходиться в м. Миколаєві авто гаражному кооперативі «Темп-2».

ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі з 10 лютого 2002 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_2 .

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є рідним сином ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 .

08 липня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Моцар Ю.С. з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її чоловіка ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

03 липня 2020 року ОСОБА_2 звернувся до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Моцар Ю.С. з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті його батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_3 звернулася до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Моцар Ю.С. з заявою про відмову від прийняття спадщини на користь ОСОБА_1 .

Вказане підтверджується матеріалами спадкової справи № 14/2020 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11.06.2021, визнано за ОСОБА_1 право власності на 2/3 частини гаражу № НОМЕР_1 за адресою: м. Миколаїв, авто кооператив «Темп-2» у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформованого 03.08.2021, право спільної часткової власності на 2/3 частки гаража № НОМЕР_1 за адресою: м. Миколаїв, авто кооператив «Темп-2» зареєстровано за ОСОБА_1 .

Згідно висновку про вартість майна від 09.08.2020, оціночна (ринкова) вартість будівлі гаражу з підвалом № 2 на території АГК «Темп-2» становить 56167 грн. (1/6 частка 9361,16 грн.).

Згідно висновку № 125-059 від 01.11.2021, ринкова вартість гаражу без підвалу та оглядової ями № 120 у авто кооперативі «Темп-2» у м. Миколаєві, загальною площею 24,1 кв. м., становитиме 39861 грн.

На вимогу норм діючого законодавства та на виконання ухвали суду про зобов`язання внесення коштів, ОСОБА_1 внесла на рахунок ТУ ДСА в Миколаївській області вартість частки майна у розмірі 13287,00 грн., що підтверджується квитанцією №0.0..1 від 14.12.2021.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Право приватної власності - є непорушним.

Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини - стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми : перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) [ВП], заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії» (<...>) [ВП], заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року). Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року).

ЄСПЛ неодноразово вказував, що згідно його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча, пункт 1 статті 6 ЕКПЛ зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення - його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтовування рішення може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін прот України» п. 58 рішення від 10.02.2010 р.).

Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3ЦКУкраїни - ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.

Враховуючи, що згідно зі ст. 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України - інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України - власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс і под.). Правовомочність користування означає - передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання. Правомочність розпорядження означає - юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т. ін.).

Суд вважає, що у сукупності ці правомочності вичерпують усі надані власнику можливості. Причому інколи всі разом або деякі з них можуть належати і не власнику, а іншому володільцю майна, наприклад, довірчому власнику майна, орендатору тощо. На відміну від прав власника, правомочності іншого законного володільця, навіть зі схожими правомочностями власника, не тільки не виключають прав самого власника на це майно, а й зазвичай виникають із його волі і в передбачених ним межах (наприклад, договір найму, договір управління майном).

Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Власність зобов`язує.

Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно із ст. 328 ЦК України - право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За змістом частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Спірні правовідносини регулюються гл. 26 «Право спільної власності» розділу І «Право власності» книги третьої «Право власності та інші речові права» ЦК України.

Згідно ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб, належить їм на праві спільної власності.

Відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Положеннями статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України, передбачено, що всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Виходячи із вищезазначеного, правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.

У відповідності до ч. 3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до висновку Верховного суду України, викладеного постанові від 24 лютого 2016 року у цивільній справі №6-2784цс15, положеннями статті 365ЦК України встановлено підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов про припинення права особи на частку у спільному майні: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

За частиною другою статті 365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Наявність цієї умови дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником. Отже, процедура відшкодування вартості частини майна, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні.

В постанові від 23 листопада 2016 року по цивільній справі №6-1943цс16 Верховний суд дійшов наступного правового висновку: аналіз положень статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі №908/1754/17 зроблено висновок, що відсутність конструкції («за наявності одночасно») в статті 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності.

Вказані судові рішення свідчать про єдність практики застосування положень ст.365 ЦК України. Виходячи із встановлених у справі обставин, з урахуванням при вирішенні спору інтересів всіх співвласників, суд вирішує питання щодо наявності підстав вважати, що припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника.

Згідно з вимогами ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В обґрунтування своїх вимог позивачка посилається на те, що частка ОСОБА_2 складає 1/3 частку, є незначною та не може бути виділена в натурі. Спільне користування сторонами спірним майном не можливе.

Таким чином, на переконання суду частки відповідача ОСОБА_2 у праві спільної власності на вищезазначене нерухоме майно є незначною в порівнянні із часткою позивачки. Частки є незначною і виходячи з характерних властивостей зазначеного об`єкта нерухомого майна, у зв`язку з чим відсутня технічна можливість виділення спірної частки в натурі, що свідчить про наявність обставини, передбаченої п.1 ч.1 ст. 365 ЦК України, для припинення права відповідачів в справі спільної власності.

Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню.

Згідно із ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2724,00 грн.

Керуючись ст. ст. 4, 12, 89, 141, 259, 263-265, 282 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права спільної часткової власності та визнання права власності - задовольнити.

Припинити право власності ОСОБА_2 на 1/3 частки у праві власності на гараж № НОМЕР_1 за адресою: м. Миколаїв, Автогаражний кооператив «Темп-2».

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в якості компенсації вартості Ѕ частки майна у розмірі 13287 грн. 00 коп., шляхом стягнення на користь ОСОБА_2 з депозитного рахунку Територіального управління державної судової адміністрації в Миколаївській області в сумі 13 287 (тринадцять тисяч двісті вісімдесят сім) гривень 00 (нуль) копійок, зарахованих згідно квитанції №0.0..1 від 14 грудня 2021 року.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частки у праві власності на гараж № НОМЕР_1 за адресою: м. Миколаїв, Автогаражний кооператив «Темп-2».

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2724 грн. 00 коп.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на судове рішення може бути подана позивачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено скорочене судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Судове рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи в порядку статті 355 ЦПК України безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua або за веб-адресою Судової влади України: https://court.gov.ua/fair/.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП проживає за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 .

Суддя Н.О. Рум`янцева

Повний текст судового рішення складено «06» вересня 2022 року.