Ухвала

29 серпня 2022 року

м. Київ

справа № 766/19902/18

провадження № 61-17899св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 на постанову Херсонського апеляційного суду від 09 вересня 2021 року у складі колегії суддів: Полікарпової О. М., Воронцової Л. П., Ігнатенко П. Я.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування житлового будинку недійсним.

Позов обґрунтовано тим, що рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 06 серпня 2018 року у справі № 2120/5592/12 стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 538 200,00 грн, як безпідставно нею отримані на підставі договору, який в подальшому визнаний недійсним. 05 жовтня 2018 року їй стало відомо з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що ОСОБА_2 здійснила відчуження спірного житлового будинку на користь свого онука ОСОБА_3 за вказаним договором дарування. Позивач зазначала, що на день укладення договору дарування від 12 грудня 2014 року скасовано заходи забезпечення позову, застосовані ухвалами Суворовського районного суду м. Херсона від 07 травня 2012 року та від 11 травня 2012 року у справі № 2120/5592/12. ОСОБА_2 , відчужуючи належне їй на праві власності нерухоме майно близькому родичеві, була обізнана про наявні та можливі судові рішення щодо стягнення з неї заборгованості, а тому могла передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на майно.

Позивач просила визнати недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , що укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та посвідчений 12 грудня 2014 року приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Довгань О. І. за реєстровим № 3917.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 15 жовтня 2020 року у позові відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що на час укладення оспорюваного правочину набрало законної сили рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 10 квітня 2014 року, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих коштів.

Постановою Херсонського апеляційного суду від 09 вересня 2021 року (з урахуванням ухвали цього суду від 04 листопада 2021 року про виправлення описки) апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 задоволено. Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 15 жовтня 2020 року скасовано та постановлено нове, яким позов задоволено. Визнано недійсним договір дарування 52/100 частини житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що укладений 12 грудня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , та посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Довгань О. І. за реєстровим № 3917.

Апеляційний суд при прийнятті нового судового рішення про задоволення позову виходив із того, що наявні в матеріалах цивільної справи № 2120/5592/12 судові рішення свідчать про те, що з 2012 року ОСОБА_1 намагалася стягнути з ОСОБА_2 сплачені їй кошти, вважаючи їх то збитками, то безпідставно отриманими коштами на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), то коштами, які підлягають поверненню на підставі статті 216 ЦК, що свідчить про обрання представником позивача протягом тривалого часу неправильних підстав позову. За таких обставин апеляційний суд вирішив, що висновок суду першої інстанції про відсутність у ОСОБА_2 будь-яких грошових зобов`язань на момент укладення нею оспорюваного договору дарування на користь свого онука, є необґрунтованим. Також ОСОБА_2 , яка відчужила майно (житловий будинок) на підставі договору дарування, при тому, що на момент відчуження судовими рішеннями встановлено наявність у неї боргу перед ОСОБА_1 , незважаючи на відсутність судового рішення про його стягнення, діяла очевидно недобросовісно, оскільки вчинила оспорюваний договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на її майно, що є підставою для визнання оспорюваного договору недійсним.

На спростування висновку суду першої інстанції про те, що договір дарування частини житлового будинку відповідає вимогам закону, оскільки в момент його укладення жодних обмежень щодо відчуження будинку не існувало, апеляційний суд зазначив, що перехід права власності на вказаний будинок до близького родича при існуванні боргового зобов`язання перед позивачем, строк виконання якого настав, з метою приховати це майно від виконання за його рахунок можливого судового рішення про стягнення грошових коштів на підставі укладеного між позивачем та відповідачем договору позики, свідчить про фіктивність правочину та порушує права позивача як позикодавця.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У листопаді 2021 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 звернувся засобами поштового зв`язку до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Херсонського апеляційного суду від 09 вересня 2021 року, з пропуском строку на касаційне оскарження, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувану постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, а також стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 1 409,60 грн. Касаційна скарга містить також клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження.

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на те, що суд апеляційної інстанції застосував норми права без урахування висновків, викладених у постанові Великої Палати Верхового Суду 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц, постановах Верховного Суду від 08 лютого 2018 року у справі № 756/9955/16-ц та від 14 лютого 2018 року у справі № 379/1256/15-ц, а також постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14.

Крім того, заявник вказує, що в суді першої інстанції ОСОБА_2 заявила про застосування позовної давності, яку суд першої інстанції не застосував, оскільки дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з підстав недоведеності. У свою чергу суд апеляційної інстанції під час перегляду справи та прийняття нового судового рішення про задоволення позову таку заяву не розглянув.

У січні 2022 року до Верховного Суду від ОСОБА_1 надійшов відзив на касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , в якому позивач просить касаційну скаргу залишити без задоволення, оскільки вона є необґрунтованою.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями касаційна скарга представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 передана на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 10 грудня 2021 року (з урахуванням ухвали Верховного Суду від 08 листопада 2021 року про поновлення представнику ОСОБА_2 - ОСОБА_4 строку на касаційне оскарження постанови Херсонського апеляційного суду від 09 вересня 2021 року та надання строку для усунення недоліків) відкрито касаційне провадження у справі з підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), витребувано матеріали справи № 766/19902/18 із Херсонського міського суду Херсонської області та встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.

У січні 2022 року матеріали справи № 766/19902/18 надійшли до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Виходячи з викладеного, зважаючи на те, що під час проведення попереднього розгляду справи не встановлено обставин, передбачених частинами третьою, четвертою статті 401 ЦПК України, суд вважає за необхідне призначити справу до судового розгляду.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України, у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Керуючись статтями 401, 402 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду.

УХВАЛИВ:

Справу за позовом ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору недійсним, за касаційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 на постанову Херсонського апеляційного суду від 09 вересня 2021 року призначити до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін на 14 вересня 2022 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний

О. В. Ступак