Справа № 348/719/20
Провадження № 22-ц/4808/796/22
Головуючий у 1 інстанції Міськевич О. Я.
Суддя-доповідач Василишин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 серпня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Василишин Л.В.

суддів: Фединяка В.Д., Максюти І.О.

секретаря Возняк В.М.

за участю представника відповідача

адвоката Борсука Д.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Надвірнянського районного суду від 04 травня 2022 року, ухвалене у складі судді Міськевич О.Я. в м. Надвірна, у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за наданні телекомунікаційні послуги,

в с т а н о в и в:

У травні 2020 року ПрАТ «ВФ Україна» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за наданні телекомунікаційні послуги.

Позов мотивовано тим, що 01 жовтня 2002 року між ПрАТ «МТС Україна», правонаступником якого є ПрАТ «ВФ Україна», та ОСОБА_1 було укладено договір про надання послуг рухомого (мобільного) телефонного зв`язку № 5200880/1.12225778 (далі - Договір), згідно з яким оператор зобов`язався надавати відповідачу послуги мобільного зв`язку на номер телефону НОМЕР_1 , а відповідач оплачувати отримані послуги. Відповідно до умов Договору відповідачем було замовлено послуги: міжнародний роумінг, міжнародна лінія, SMS, переадресування дзвінка, послугу «Вам дзвонили», послугу «Є зв`язок», переадресація встановлена оператором, детальний рахунок у друкованому вигляді. З метою нарахування тривалості і тарифікації розмов та здійснення розрахунків за послуги зв`язку відповідачу у білінговій системі було присвоєно особовий рахунок № НОМЕР_2 , який у зв`язку із переходом на нову білінгову систему змінено на № НОМЕР_3 . ПрАТ «ВФ Україна» свої зобов`язання за Договором виконало в повному обсязі, а саме надало відповідачу послуги мобільного зв`язку. Відповідач послугами скористався, однак оплату за їх користування не здійснив, у зв`язку з чим станом на 30 червня 2018 року виникла заборгованість в розмірі 19 340,62 грн. Вказану заборгованість відповідач мав сплатити до 15 липня 2018 року, однак оплату не здійснив, на претензію щодо сплати заборгованості не відреагував, що призвело до порушення прав позивача. Відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання, а тому повинен сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, що становить 1 974,67 грн, а також три проценти річних від простроченої суми, що становить 1 039,62 грн. Крім того, пунктом 4.5 Договору передбачена відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов цього Договору згідно із законодавством України, а тому відповідно до ч. 2 ст. 36 Закону України «Про телекомунікації» відповідач повинен сплатити позивачу пеню, розмір якої становить 2 866,28 грн. Таким чином загальна заборгованість відповідача перед позивачем становить 25 221,19 грн.

Посилаючись на наведене, позивач просив стягнути з відповідача вищевказану заборгованість та сплачений судовий збір в розмірі 2 102 грн.

Рішенням Надвірнянського районного суду від 04 травня 2022 року позов ПрАТ «ВФ Україна» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «ВФ Україна» заборгованість за надані телекомунікаційні послуги в розмірі 25 221,19 грн та 2 102 грн сплаченого судового збору.

ОСОБА_1 на зазначене рішення подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з`ясування судом обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, апелянт не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем правомірно нараховано заборгованість за надані телекомунікаційні послуги, оскільки із доданої до позовної заяви довідкової інформації про надані послуги вбачається, що вказана заборгованість виникла за користування послугою «Інтернет», яка відповідно до умов Договору ним не замовлялась. У даній додатковій інформації зазначено, що в період 18-19 червня 2018 року він використовував послугу «Інтернет», натомість із долученої позивачем до матеріалів справи копії звіту по історії балансу за заданий період вбачається, що 18 та 19 червня 2018 року жодного нарахування за послуги не відбулося. Більше того, відповідно до вказаного звіту нарахування за послугу в сумі 19 340,62 грн, яка відображена в позові, відбулося 30 червня 2018 року о 23:59 год. і в цей же час зазначено про послугу, яка не є реалізацією, в сумі 0,00 грн. Таким чином, позивачем надано суперечливі докази і суд не надав цьому факту жодного значення.

Також апелянт вважає незрозумілою позицію ПрАТ «ВФ Україна» про те, що він користувався та йому надавалася послуга «Інтернет», оскільки відповідно до п. 3.7 Договору вартість пакета та вартість додаткових сервісів пакета послуг нараховується та сплачується абонентом на наступний розрахунковий період авансом. Отже, спочатку він мав сплатити 19 340,62 грн, а потім на цю суму отримати послугу, в іншому випадку, за відсутності авансового платежу, така послуга не надається.

Зазначає, що оскільки він не замовляв послугу «Інтернет», то відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 32 Закону України «Про телекомунікації», має право відмовитися від оплати телекомунікаційної послуги, яку не замовляв.

Також апелянт зауважує, що ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) передбачена спеціальна позовна давність тривалістю в один рік, а тому вимога про стягнення пені мала бути заявлена позивачем в межах річного строку позовної давності. ПрАТ «ВФ Україна» дізналося про порушення своїх прав 18-19 червня 2018 року, натомість із вимогою про стягнення пені звернулося до суду 29 квітня 2020 року.

Крім того, судом не враховано вимоги ч. 3 ст. 551 ЦК України щодо зменшення розміру неустойки, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, що призвело до постановлення неправомірного рішення.

З наведених мотивів апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

ПрАТ «ВФ Україна» правом на подання відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України не скористалося.

У засіданні апеляційного суду представник апелянта скаргу підтримав, просив її задоволити.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причину неявки суду не повідомив.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів ухвалила про розгляд справи за відсутності представника позивача.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.

Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 01 жовтня 2002 року між ПрАТ «МТС Україна», правонаступником якого є ПрАТ «ВФ Україна», та ОСОБА_1 було укладено договір про надання послуг рухомого (мобільного) телефонного зв`язку № 5200880/1.12225778 (далі - Договір), за умовами якого оператор зобов`язався надавати відповідачу послуги мобільного зв`язку на номер телефону НОМЕР_1 , а відповідач оплачувати отримані послуги.

Так, відповідно до п. 1.1 - 1.3 Договору оператор згідно з Договором надає абоненту послуги мобільного зв`язку в межах України згідно з ліцензією. Міжнародний телефонний зв`язок здійснюється з країнами, що визначаються за вибором оператора. Загальні умови надання послуг у повному обсязі визначаються Умовами користування мережами мобільного зв`язку оператора, які є невід`ємною частиною цього Договору. Надання послуг за цим Договором починається після внесення абонентом на підставі відповідного рахунку оператора повної суми первинного авансу та його зарахування на особовий рахунок абонента.

Пунктом 2.4.2 Договору встановлено обов`язок абонента своєчасно сплачувати рахунки за надані послуги та плату за збереження номеру при тимчасовому відключенні в мережі мобільного зв`язку оператора по всіх телефонах, зареєстрованих на його особистому рахунку.

Вказаним пунктом Договору також передбачено, що фактичне використання абонентом тієї чи іншої послуги означає, що така послуга була замовлена абонентом.

Відповідно до п. 3.1 Договору нарахування за надані послуги здійснюється згідно з тарифами оператора, які є невід`ємною частиною цього Договору. Розрахунковий період становить один календарний місяць. Кожному абоненту надається один особовий рахунок, на підставі чого здійснюються розрахунки за надані послуги за всіма наявними у абонента номерами телефонів.

Згідно з п. 3.5 Договору кількість та вартість послуг, наданих абоненту за розрахунковий період, визначається відповідно до показників, належних операторові технічних засобів виміру тривалості, кількості та вартості наданих послуг.

З метою нарахування тривалості і тарифікації розмов та здійснення розрахунків за послуги зв`язку відповідачу у білінговій системі було присвоєно особовий рахунок № НОМЕР_2 .

У зв`язку із переходом на нову білінгову систему особовий рахунок відповідача було змінено на № НОМЕР_3 .

Позивач зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі та надавав відповідачу телекомунікаційні послуги.

Відповідач послугами скористався, що підтверджується звітом по історії балансу за заданий період (а.с. 10) та додатковою інформацією про надані послуги (а.с. 12-17), однак зобов`язання щодо оплати послуг не виконав, у зв`язку з чим утворилася заборгованість.

Відповідно до наданого позивачем рахунку за телекомунікаційні послуги, за період з 01 червня 2018 року по 30 червня 2018 року сума боргу складає 19 340,62 грн (а.с. 9).

Позивачем на адресу відповідача була надіслана претензія від 23 листопада 2018 року з вимогою терміново погасити наявну заборгованість в сумі 19 340,62 грн (а.с. 11), однак заборгованість не погашено, у зв`язку з чим позивач звернувся з даним позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач порушив виконання зобов`язання щодо оплати наданих позивачем за Договором телекомунікаційних послуг, у зв`язку з чим утворилася заборгованість, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Статтею 901 ЦК України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Частиною 1 ст. 903 ЦК України встановлено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відносини суб`єктів ринку телекомунікацій щодо надання та отримання телекомунікаційних послуг і використання телекомунікаційних мереж загального користування врегульовані Законом України «Про телекомунікації».

Згідно з ч. 1 ст. 32 зазначеного Закону споживачі під час замовлення та/або отримання телекомунікаційних послуг мають право, зокрема, на: вільний доступ до телекомунікаційних послуг; безпеку телекомунікаційних послуг; вибір виду та кількості телекомунікаційних послуг; своєчасне і якісне одержання телекомунікаційних послуг; відмову від телекомунікаційних послуг у порядку, встановленому договором про надання телекомунікаційних послуг; оскарження неправомірних дій операторів, провайдерів телекомунікацій шляхом звернення до суду та уповноважених державних органів; відмову від оплати телекомунікаційної послуги, яку вони не замовляли.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 33 Закону України «Про телекомунікації» споживачі телекомунікаційних послуг зобов`язані виконувати умови договору про надання телекомунікаційних послуг у разі його укладення, у тому числі своєчасно оплачувати отримані ними телекомунікаційні послуги.

Аналогічні положення щодо обов`язку споживачів своєчасно оплачувати отримані послуги передбачені пп. 6 п. 36 Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 11 квітня 2012 року № 295 (далі - Правила).

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частиною 2 ст. 36 Закону України «Про телекомунікації» передбачено, що у разі затримки плати за надані оператором, провайдером телекомунікаційні послуги споживачі сплачують пеню, яка обчислюється від вартості неоплачених послуг у розмірі облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який нараховується пеня.

Встановивши, що ОСОБА_1 як споживач телекомунікаційних послуг у відповідності з умовами укладеного сторонами договору 18 та 19 червня 2018 року отримав послуги мобільного інтернету у міжнародному роумінгу, проте відмовився від їх оплати, суд першої інстанції, врахувавши положення Закону України «Про телекомунікації» та ст. 526, 611, 626-629, 639, 901, 903 ЦК України і надавши оцінку зібраним у справі доказам, обґрунтовано дійшов висновку про стягнення заборгованості за надані телекомунікаційні послуги в розмірі 19 340,62 грн у примусовому порядку.

Також узгоджується з правилами ч. 2 ст. 625 ЦК України та ч. 2 ст. 36 Закону України «Про телекомунікації» і висновок суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних в розмірі 1 039,62 грн, інфляційних втрат в розмірі 1 974,67 грн та пені в розмірі 2 866,28 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що послуга «Інтернет», за користування якою виникла заборгованість, відповідачем не замовлялась, а тому відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 32 Закону України «Про телекомунікації» він має право відмовитися від її оплати, є неспроможними, оскільки 18 червня 2018 року ПрАТ «ВФ Україна» шляхом відправлення SMS повідомлення на номер проінформувало відповідача про те, що він використовує мобільний інтернет у роумінгу. Подальше рішення щодо користування вказаною послугою відповідач приймав самостійно.

Більше того, пунктом 2.4.2 укладеного між сторонами договору про надання послуг рухомого (мобільного) телефонного зв`язку передбачено, що фактичне використання абонентом тієї чи іншої послуги означає, що така послуга була замовлена абонентом. Надані позивачем докази на підтвердження факту надання споживачеві вищезазначених послуг і наявної заборгованості за такі послуги відповідач не спростував, доказів відсутності заборгованості за договором суду не надав.

Не заслуговують на увагу і твердження апелянта про те, що позивачем надано суперечливі докази, а саме інформація щодо часу нарахування за послугу «Інтернет» у довідковій інформації про надані послуги та у звіті по історії балансу за заданий період відрізняється, і суд не надав цьому факту жодного значення, оскільки як у звіті, так і у довідковій інформації зазначена однакова сума нарахування - 19 340,62 грн. При цьому, у звіті по історії балансу за заданий період інформація про нарахування за послуги відображається не за кожен день користування послугами, а кожного останнього дня місяця о 23:59 год.

Щодо посилань апелянта на пропуск позивачем річного строку позовної давності на звернення з вимогою про стягнення неустойки, оскільки про порушення своїх прав ПрАТ «ВФ Україна» дізналося 18-19 червня 2018 року, а з вимогою про стягнення пені звернулося 29 квітня 2020 року, то такі не беруться до уваги, оскільки відповідно до вимог ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідач брав участь у розгляді справи, в тому числі через представника, скористався правом на подання відзиву на позовну заяву, проте заяви про застосування позовної давності до вимоги про стягнення пені не подавав.

Не приймаються до уваги і доводи апеляційної скарги про те, що судом не враховано вимоги ч. 3 ст. 551 ЦК України щодо зменшення розміру неустойки, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, що призвело до постановлення неправомірного рішення, оскільки в даному випадку розмір пені не перевищує розміру заборгованості, а доказів на підтвердження обставин, які мають істотне значення, відповідачем не надано.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, відсутні, а отже, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Частиною 6 ст. 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то вона відноситься до малозначних справ.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись ст. 374, 375, 381 - 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Надвірнянського районного суду від 04 травня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 серпня 2022 року.

Суддя-доповідач Василишин Л.В.

Судді: Фединяк В.Д.

Максюта І.О.