Провадження № 2/369/1767/22
30.08.2022 року м. Київ
Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:
головуючого судді Дубас Т.В.,
з участю секретаря Житар А.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Гардіан", ОСОБА_2 про стягнення страхового відшкодування у наслідок дорожньо-транспортної пригоди, -
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 матеріальну шкоду у розмірі 41 362 (сорок одну тисячу триста шістдесят дві гривні) 80 коп.
В обґрунтування позову зазначає, що 19.12.2018 року о 20.50 год. по вул. Соборна в с. Петропавлівська Борщагівка, Києво-Святошинського району Київської області сталося ДТП за участю автомобілів марки «Opel Zafira», державний № НОМЕР_2 (що за договором (полісом) від 26.11.2018 року обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ/6374565 був застрахований в ТДВ «СК «ГАРДІАН»), під керуванням відповідача ОСОБА_2 та марки «Hyundai IX35», державний № НОМЕР_3 , під керуванням позивача ОСОБА_1
13.02.2019 року постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області по справі № 369/68/19 відповідача ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено штраф в розмірі 340 грн.
Після настання страхового випадку позивач звернувся до відповідача страхової компанії ТДВ «СК «ГАРДІАН» з письмовою заявою на отримання страхового відшкодування (страхова справа № 2902), 11.01.2019 року ТДВ «СК «ГАРДІАН» листом №11/01/19/4 відмовило у задоволенні вимог заявника на підставі положень п. 32.1. ст.32 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки застрахованим автомобілем «Opel Zafira», державний № НОМЕР_4 керувала особа, тобто відповідач ОСОБА_2 , який відповідно до вимог п. 4 ст. 380 Митного Кодексу України не мала права на його керування.
Так, згідно договору (полісу) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ/6374565 від 26.11.2018 року, укладений між відповідачами ТДВ «СК «ГАРДІАН» та ОСОБА_2 забезпечувальним транспортним засобом є автомобіль «Opel Zafira», державний № НОМЕР_4 , та сума страхового ліміту складає 100 000 грн.
З огляду страхової справи № 2902 вбачається, згідно калькуляції, проведеної ТДВ «СК «ГАРДІАН», № 4003 від 31.112.2018 року вартість ремонту автомобіля «Hyundai IX35», державний № НОМЕР_3 , належного позивачу становить 141 362,80 грн., яка визнається позивачем.
На підставі наведеного слід прийти до висновку про необхідність стягнення з відповідача ОСОБА_2 на відшкодування заподіяної позивачу матеріальної шкоди 41 362, 80 грн., яка перевищує розмір страхового ліміту.
Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04.10.2021 року, у справі було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.
Представник позивача в судове засідання не з`явилась. Про день, час та місце слухання справи повідомлена належним чином. До суду направила заяву у якій позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з викладених в позові підстав, проти ухвалення заочного рішення суду не заперечувала.
Представник відповідача ТДВ «СК «Гардіан» в судове засідання не з`явився. Про день, час та місце слухання справи повідомлені належним чином. Причини неявки суду не відомі.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився. Судом про розгляд справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. З будь-якими клопотаннями до суду не звертався. Відзив на позов до суду не подав.
У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
За письмовою згодою позивача суд ухвалив, провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст.ст. 280-281 ЦПК України.
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Суд, перевіривши матеріали справи та зібрані в ній докази, знаходить що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За вимогами ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом.
Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», Законом України «Про страхування» та розділом третім главою 82 книги п`ятої ЦК України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються дані правовідносини.
Судом встановлено, що 19.12.2018 року о 20.50 год. по вул. Соборна в с. Петропавлівська Борщагівка, Києво-Святошинського району Київської області сталося ДТП за участю автомобілів марки «Opel Zafira», державний № НОМЕР_2 (що за договором (полісом) від 26.11.2018 року обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ/6374565 був застрахований в ТДВ «СК «ГАРДІАН»), під керуванням відповідача ОСОБА_2 та марки «Hyundai IX35», державний № НОМЕР_3 , під керуванням позивача ОСОБА_1
13.02.2019 року постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області по справі № 369/68/19 відповідача ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено штраф в розмірі 340 грн.
Після настання страхового випадку позивач звернувся до відповідача страхової компанії ТДВ «СК «ГАРДІАН» з письмовою заявою на отримання страхового відшкодування (страхова справа № 2902), 11.01.2019 року ТДВ «СК «ГАРДІАН» листом № 11/01/19/4 відмовило у задоволенні вимог заявника на підставі положень п. 32.1. ст.32 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (на далі «Закон - № 1961-IV»), оскільки застрахованим автомобілем «Opel Zafira», державний № НОМЕР_4 керувала особа, тобто відповідач ОСОБА_2 , який відповідно до вимог п. 4 ст. 380 Митного Кодексу України не мала права на його керування.
Так, згідно договору (полісу) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ/6374565 від 26.11.2018 року, укладений між відповідачами ТДВ «СК «ГАРДІАН» та ОСОБА_2 забезпечувальним транспортним засобом є автомобіль «Opel Zafira», державний № НОМЕР_4 , та сума страхового ліміту складає 100 000 грн.
З огляду страхової справи № 2902 вбачається, згідно калькуляції, проведеної ТДВ «СК «ГАРДІАН», № 4003 від 31.112.2018 року вартість ремонту автомобіля «Hyundai IX35», державний № НОМЕР_3 , належного позивачу становить 141 362,80 грн..
Відповідно до ч.ч. 4, 6 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Вирок суду в кримінальному провадженні, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, обов`язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.
З огляду на викладене, суд при винесенні даного рішення не з`ясовує обставин справи, які підтверджують вину відповідача у спричиненні механічних пошкоджень автомобілю марки «Hyundai IX35», державний № НОМЕР_3 .
На момент аварії автомобіль марки «Opel Zafira», державний № НОМЕР_2 було забезпечено відповідачем ТДВ «СК «Гардіан» відповідно до полісу АМ/5338992, згідно із яким страхова сума (ліміт відповідальності на одного потерпілого) за заподіяну шкоду становить 100 000,00 грн., франшиза 00,00 грн., та цивільно-правова відповідальність власника зазначеного автомобіля була застрахована в ТДВ «СК «Гардіан» за взаємною згодою сторін.
З матеріалів справи вбачається, що 11.01.2019 року сторона позивача звернулась до страхової компанії ТДВ «СК «Гардіан» із повідомленням про ДТП, оскільки, автомобіль було забезпечено саме вказаною страховою компанією згідно полісу.
Однак, слід зазначити про те, що відповідачем ТДВ «СК «Гардіан» було відмовлено позивачу у виплаті страхового відшкодування, оскільки, зокрема, були відсутні підстави вважати заявлену подію страховим випадком та здійснити позивачу виплату страхового відшкодування не вбачалось можливим, оскільки, водій ОСОБА_2 на час настання дорожньо-транспортної пригоди не був законним володільцем та правомірним користувачем автомобіля марки «Opel Zafira», державний № НОМЕР_2 , а тому не є особою, відповідальність якої застраховано відповідно до полісу АМ/6374565.
Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог та заперечень сторін в частині правомірності відмови страхової компанії у виплаті страхового відшкодування слід зазначити наступне.
В преамбулі Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» №1961 від 01 липня 2004 року (далі - Закон України №1961 від 01 липня 2004 року) зазначається, що даний Закон регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.
Статтею 2 Закону України №1961 від 01 липня 2004 року встановлено, що відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про страхування», цим та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону.
Згідно із ст. 21 Закону України №1961 від 01 липня 2004 року на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, тобто володільці транспортних засобів, за винятком осіб, звільнених від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності згідно з п. 13.1 ст. 13 цього Закону, зобов`язані застрахувати ризик своєї цивільної відповідальності, яка може настати внаслідок завдання шкоди життю, здоров`ю або майну інших осіб при використанні транспортних засобів.
Відповідно до ст. 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі визначеній у договорі грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
У статті 6 Закону України №1961 від 01 липня 2004 року визначено, що страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
Відповідно до пункту 1.4 статті 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» особами, відповідальність яких застрахована, є страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду.
Пунктами 1.6, 1.7 ст. 1 Закону України № 1961 від 01 липня 2004 року встановлено, що власники транспортних засобів - юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах.
Суд вважає, що стороною відповідача не доведено достатніми доказами те, що ОСОБА_2 користувався автомобілем без достатніх законних підстав, та вказаний автомобіль було забезпечено відповідачем ТДВ «СК «Гардіан», відповідно до договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому був зазначений цей автомобіль, а тому, на думку суду, саме відповідач ТДВ «СК «Гардіан» зобов`язано було здійснити виплату страхового відшкодування позивачу, та його відмова з цих підстав є необґрунтованою та такою, що порушує права позивача.
Окремо варто відзначити, про те, що при укладенні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, відповідач ТДВ «СК «Гардіан» не перевірив правомірність володіння автомобілем марки «Opel Zafira», державний № НОМЕР_2 , та добровільно забезпечив вказаний автомобіль, який мав реєстрацію іншої держави, тобто взяло на себе зобов`язання відповідно до Закону України № 1961 від 01 липня 2004 року.
Крім того, відповідно до п. 14.2 ст. 14 Закону України №1961 від 01 липня 2004 року, страховик не може відмовити будь-якому страхувальнику в укладенні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.
Згідно із п. 17.1 ст. 17 Закону України № 1961 від 01 липня 2004 року, страховики зобов`язані укладати договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (внутрішній договір страхування, міжнародний договір страхування, міжнародний договір "Зелена картка") відповідно до цього Закону та чинного законодавства України. Внутрішні договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності укладаються строком на один рік. Укладення внутрішніх договорів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на строк менший, ніж один рік, але не менш як на 15 днів допускається виключно щодо транспортних засобів: незареєстрованих - на час до їх реєстрації, тимчасово зареєстрованих - на час до їх постійної реєстрації, зареєстрованих на території іноземних держав - на час їх перебування на території України. Міжнародний договір "Зелена картка" може укладатися на строк 15 днів, 1 місяць, 2 місяці, 3 місяці, 4 місяці, 5 місяців, 6 місяців, 7 місяців, 8 місяців, 9 місяців, 10 місяців, 11 місяців або один рік.
За змістом пункту 2.2 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.
Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду. (п.1.4 ст. 1 Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»)
З огляду на викладене, суд вважає, що страхова компанія безпідставно відмовила позивачу у визнанні дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 19.12.2018 року, внаслідок якої був пошкоджений транспортний засіб марки «Hyundai IX35», державний № НОМЕР_3 , - страховим випадком та у виплаті позивачу страхового відшкодування, та доводи відповідача про те, що сторона позивача не зверталась до компанії із відповідною заявою про виплату, а відтак відсутні підстави для її фактичної виплати на даний час, на думку суду, є хибними, та такими, що не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки, відповідачем було направлено позивачу письмову відмову у такій виплаті, навіть незважаючи на відсутність письмової заяви позивача про це.
Крім того, відповідно до вимог ст. 9 Закону України № 1961 від 01 липня 2004 року, страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування.
За змістом ст.ст. 9, 22-31, 35, 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, у тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинне відповідати розміру оціненої шкоди, але, якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.
У ч. 1 ст. 20 Закону України «Про страхування» встановлено, що при настанні страхового випадку страховик зобов`язаний здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк.
Відповідно до ст. 22 Закону України № 1961 від 01 липня 2004 року, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
З огляду на викладене, суд вважає, що ТДВ «СК «Гардіан» зобов`язано виплатити позивачу суму страхового відшкодування.
За змістом п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.
Згідно з пунктом 2.4. Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 року за № 1074/8395 із змінами (далі - Методика) - вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування КТЗ, з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості).
Пунктом 2.4. Методики зазначено, що вартість відновлювального ремонту КТЗ визначається як грошові витрати, необхідні для відновлення пошкодженого, розукомплектованого КТЗ.
Відповідно до пункту 8.3. Методики вартість матеріального збитку визначається як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників КТЗ та величини втрати товарної вартості.
Отже, за змістом указаних норм законодавства вартість відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників КТЗ та величини втрати товарної вартості входить до вартості матеріального збитку (реальних збитків).
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд, проаналізувавши наданий стороною позивача ремонтну калькуляцію на підтвердження завданого розміру матеріальної шкоди, вважає, що, останній, є допустимим доказом та таким, що підтверджує суму завданої позивачу матеріальної шкоди, яка має бути відшкодована страховою компанією, в зв`язку із настанням страхового випадку.
Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що стороною відповідача не доведено правомірність відмови позивачу у виплаті страхового відшкодування, не спростовано розмір завданої позивачу матеріальної шкоди, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення із відповідача ТДВ «СК «Гардіан» на користь позивача суми страхового відшкодування в розмірі 100 000, 00 грн. - є обгрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню.
В частині позовних вимог до відповідача ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди, слід зазначити наступне.
Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Як вже зазначалось вище, судом встановлено, що відповідача ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні аварії, в результаті якого автомобілю, який належить позивачу було завдано механічних пошкоджень, а відтак завдано позивачу матеріальної шкоди.
В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що відповідно до ремонтної калькуляції вартість відновлювального ремонту автомобіля складає суму в розмірі 141 362,80 грн., а відтак за мінусом суми в розмірі 41 362, 80 грн., яка підлягає стягненню зі страхової компанії, відповідача ОСОБА_2 , як винуватець ДТП, має сплатити позивачу цю суму на відшкодування фактично завданої матеріальної шкоди.
Слід зазначити, що будь-яких доказів на підтвердження проведення позивачем фактичного відновлювального ремонту автомобіля, його фактичний розмір, та понесені в зв`язку з цим витрати, ані на час пред`явлення позову, ані в період перебування справи в суді, стороною позивача суду надано не було.
Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог в цій частині, суд приймає до уваги те, що відповідно до ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно із ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Відповідно до ст. 1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.
Відповідно до ст. 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
В п. 27 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.
Таким чином, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, а суд позбавлений можливості визначати коло доказів за власною ініціативою і зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів.
Суд прийшов до висновку про те, що позовні вимоги до страхової компанії є обґрунтованими та підлягають задоволенню, однак, доводи сторони позивача про те, що сума страхової виплати є недостатньою для відновлювального ремонту автомобіля, суд до уваги не приймає, оскільки, доказів здійснення фактичного відновлювального ремонту автомобіля та його розмір, - матеріали справи не містять, а відтак позовні вимоги про стягнення з відповідача ОСОБА_2 різниці між вартістю відновлювального ремонту та страховою виплатою, є, на думку суду, передчасними та недоведеними.
Варто відзначити, що в ході розгляду справи стороною позивача не доведено достатніми доказами розмір фактичної шкоди, завданої позивачу внаслідок проведення відновлювального ремонту транспортного засобу, та будь-яких клопотань в цій частині в ході розгляду справи стороною позивача заявлено не було, в зв`язку з чим встановити різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка за законом підлягає стягненню з відповідача, - в ході розгляду справи не вбачалось можливим.
Враховуючи, те, що суд прийшов до висновку про стягнення зі страхової компанії суму страхового відшкодування в розмірі 100 000,00 грн., та доказів того, що вказане відшкодування є недостатнім для відновлення позивачем свого порушеного права та відшкодування фактично завданої матеріальної шкоди, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовної вимоги про відшкодування матеріальної шкоди та стягнення із відповідача ОСОБА_4 суми в розмірі 41 362, 80 грн. слід відмовити, оскільки вказана вимога є передчасною та недоведеною достатніми доказами.
З огляду на те, що суд прийшов до висновку про те, що в задоволенні позовної вимоги про стягнення із відповідача ОСОБА_4 матеріальної шкоди слід відмовити, суд вважає, що в задоволенні вимог про стягнення пені та штрафних санкцій слід також відмовити, оскільки, вони є похідними.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить із наступного.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно із ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно із ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України, до витрат на професійну правничу допомогу відноситься розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
Позивач вказує на те, що ним понесені витрати на правничу допомогу в сумі 15 000,00 грн., яка надавалася адвокатом Коваленко Дмитром Леонідовичем, докази на підтвердження адвокатом до позову долучено, та долучено докази фактичної сплати коштів в сумі 15 000,00 грн., оскільки, наявна в матеріалах справи квитанція свідчить про сплату позивачем зазначених коштів.
З огляду на викладене, суд вбачає достатні підстави для стягнення на користь позивача витрат на правничу допомогу.
Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Гардіан", ОСОБА_2 про стягнення страхового відшкодування у наслідок дорожньо-транспортної пригоди - задовольнити частково.
Стягнути із Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан» на користь ОСОБА_1 суму страхового відшкодування в розмірі 100 000 грн. 00 коп., витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000 грн. 00 коп., а всього суму в розмірі 115 000 (сорок шість тисяч триста вісімдесят чотири) грн. 84 коп.
В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Стягнути із Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан» на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1039 (одна тисяча тридцять дев`ять) грн. 72 коп.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду, протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано, або після перегляду рішення в апеляційному порядку, якщо його не скасовано.

Повні ім`я та найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан», , адреса: м. Київ, вул. Саксаганського, 96.

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Суддя Т.В. Дубас