Справа № 202/1358/22
Провадження № 2/202/1294/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2022 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді - Кухтіна Г.О.

за участю секретаря Калантаєнка Д.В.,

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Дніпро цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом за результатом розгляду якого просив суд визнати за ним та ОСОБА_2 право власності по 1/2 частині квартири АДРЕСА_1 ; виділити відповідачці у власність побутову техніку 1/2 вартості якої (52 458, 00 грн.) стягнути на його користь як грошову компенсацію. Заявлені вимоги обґрунтовані тим, що сторони з травня 2006 року перебували у зареєстрованому шлюбі, мають двох неповнолітніх дітей. З грудня 2020 року сторони фактично почали проживати окремо. В період шлюбу сторонами було придбано спірну квартиру та побутову техніку. Спірне майно позивач вважав об`єктом права спільної сумісної власності подружжя відповідно до ст. 60 СК України, а тому вважав доцільним його поділ та стягнення компенсації.

Відповідач повністю заперечувала проти задоволенні позовних вимог. Вказані заперечення обґрунтовано тим, що відповідач набула право власності на спірну квартири на підставі договору довічного утримання, укладеного в особистих інтересах, зі своєю рідною бабусею. Згідно укладеного договору відповідач здійснювала догляд та усі інші та можливі дії з метою підтримки своєї бабусі, в тому числі, супровід до медичних установ, створення умов для нормальної життєдіяльності, тощо. При цьому позивач жодним чином не приймав участі у піклуванні, догляді за бабусею. Таким чином, вважала спірну квартиру особистою власністю. Щодо придбання побутової техніки, відповідач зазначила, що стороною позивача не надано жодних належних, достатніх, допустимих та достовірних доказів на підтвердження придбання спірної побутової техніки сторонами під час шлюбу.

ІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

6 травня 2006 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було зареєстровано шлюб, про що свідчить копія свідоцтва серії НОМЕР_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 та ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народились доньки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , відповідно.

20 жовтня 2017 року між ОСОБА_7 , як відчужувачем, та ОСОБА_2 , як набувачем, укладено договір довічного утримання (догляду) (далі довічного утримання). Договір посвідчено приватним нотаріусом ДМНО Батовою Л.Г.

Згідно змісту вказаного правочину відчужувач передала у власність, а набувач отримала у власність квартиру АДРЕСА_1 , взамін чого набувач зобов`язалась забезпечувати відчужувати утриманням довічно на умовах цього договору.

Пунктом 2.1. договору набувач зобов`язалась довічно утримувати ОСОБА_7 , тобто забезпечувати її грошовими ресурсами та допомогою для задоволення потреб та створення умов для нормальної життєдіяльності.

Пунктом 2.2 договору сторони домовились, що утримання (догляд), визначається шляхом забезпечення харчування, одягом, лікувальними засобами на підставі виданих лікарями рецептів, необхідною допомогою, включаючи і медичну має надаватись за рахунок набувача у повному обсязі, за вимогою відчужувача, у будь-який час, протягом дії даного договору. Додатково набувач повинен надавати матеріальне забезпечення з утримання, яке оцінюється за їх взаємною згодою у розмірі 200,00 грн. на місяць, які будуть щомісячно надаватись відчужувану шляхом зарахування на розрахунковий рахунок відчужувача.

Пунктом 2.4 договору передбачено, що набувач зобов`язаний щомісячно сплачувати всі комунальні послуги за нерухоме майно (спірну квартиру).

Пунктом 2.5. договору передбачено, що набувач зобов`язується здійснити поховання відчужувача після смерті.

Окрім того, 6 липня 2017 року ОСОБА_7 скала заповіт згідно яким заповіла усе свої майно, на випадок своєї смерті, ОСОБА_2 .

Також, із наданих відповідачем медичних документів (виписок, направлень, довідок висновків, лабораторних досліджень) ОСОБА_7 потребувала постійного медичного огляду, лікування.

Крім того, у відповідності до довідки №6314 про склад сім`ї за адресою: АДРЕСА_2 , станом на 12 червня 2019 року, зареєстрованими значаться ОСОБА_7 (бабуся) та ОСОБА_2 .

17 березня 2017 року ОСОБА_7 надала довіреність на ім`я ОСОБА_2 щодо представництва її інтересів.

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_7 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 .

Також, позивачем надано виписку з карткового рахунку, за період з 1 березня 2017 року по 1 грудня 2019 року та з 2 грудня 2019 року по 31 грудня 2020 року, де здебільшого з картки ОСОБА_3 здійснюється оплата продуктів, алкогольних напоїв та перекази на картку ОСОБА_2 у розмірі (в середньому) 2 010,00 грн. та надходження заробітної плати.

ІІІ. Докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів, показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин, які входять до предмета доказування у справі. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

В підтвердження придбання сторонами під час шлюбу побутової техніки, зі сторони позивача, було надано screenshot (а.с. 27-45), з тексту яких неможливо встановити ані продавця ані покупця, що позбавляє суд можливості віднести такі докази до доказів, що підтверджують заявлені вимоги, відповідно до ст.ст. 77-80 ЦПК України.

ІV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 Цивільного кодексу України.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Системний аналіз зазначених норм цивільного та сімейного законодавства в сукупності зумовлює висновок, що, визначаючи правовий режим майна за договором довічного утримання (догляду), укладеним під час перебування набувача за цим договором у шлюбі, суди мають установити, чи було цей договір укладено саме в інтересах сім`ї; чи інший з подружжя, не визначений у договорі довічного утримання (догляду) як набувач, виконував обов`язки за таким договором солідарно з набувачем.

Установивши, що відповідач самостійно виконувала договір утримання про що свідчать наявні в неї копії медичних документів надані нею в підтвердження здійснення/супроводження ОСОБА_7 у медичні заклади, як відчужувача за договором, вчинення ОСОБА_7 на користь ОСОБА_2 інших правочинів, а саме: довіреності щодо представлення її інтересів, заповіту, а також факту реєстрації місця проживання їх за однією адресою, посилання відповідача, що договір було укладено з власних інтересів, а не інтересів сім`ї, суд приходить до висновку, що спірна квартира є приватною власністю відповідача.

Доводи позивача, що він практично самостійно виконував умови договору довічного утримання нічим об`єктивно не підтверджуються.

Щодо посилань позивача на виписку по картковому/банківському рахунку, як на доказ утримання позивачем ОСОБА_7 , суд ставиться критично, оскільки відповідні перекази здійснювались на картку ОСОБА_2 , без призначення платежу, при цьому суд враховує, що сторони мають двох неповнолітніх дітей, обов`язок утримання яких також покладено на позивача.

Доказів, відповідно до ст.ст. 77-80 ЦПК України, придбання побутової техніки, суду надано не було.

Враховуючи вищевикладене, суд не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Так, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Враховуючи встановлені судом у справі обставини, а також норми законодавства, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню повністю.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 10, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Відмовити повністю в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 26 серпня 2022 року.

Суддя Г.О. Кухтін