Справа № 456/3411/20 Головуючий у 1 інстанції: Бораковський В.М.
Провадження № 22-ц/811/1069/22 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Ванівського О.М.

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

секретаря: Колич Х.Б.,

за участі: представника апелянта адвоката Макух А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Макух А.В. на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 28 квітня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 та в інтересах малолітньої ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ПрАТ СК «ПЗУ Україна» про відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

В вересні 2020 року ОСОБА_1 та в інтересах малолітньої ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, ПрАТ СК «ПЗУ Україна» про відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 04 лютого 2018 року в районі 623 км автодороги «Київ-Чоп», що поблизу с. Конюхів Стрийського району Львівської області водій автомобіля Volvo В12 р.н., НОМЕР_1 ОСОБА_4 здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_5 , яка загинула на місці пригоди. Внаслідок ДТП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 втратили найближчу для себе людину. Смерть дружини змусила позивача ОСОБА_1 пережити страшний душевний біль, який терпить і до сих пір. У зв`язку із смертю потерпілої були перекреслені всі їхні спільні життєві плани та мрії. Разом із дружиною вони прожили у любові та злагоді 23 роки, виховували свою доньку ОСОБА_2 , що після смерті матері залишилась напівсиротою, позбавленою материнської опіки та любові, що є вкрай важливою для дівчинки 12 років. ОСОБА_6 була турботливою матір`ю, щоранку збирала та водила доньку у дитячий садок, що назавжди закарбувалось у пам`яті дитини. В ході досудового розгляду було встановлено, що ОСОБА_4 на момент скоєння кримінального правопорушення, знаходився в офіційних трудових відносинах з фізичною особою підприємцем ОСОБА_3 , який як водій виконував свої трудові обов`язки на автотранспорті, яке на відповідних правових підставах використовується вказаною фізичною особою підприємцем. Враховуючи матеріальний стан фізичної особи підприємця, позивачі просили стягнути на їхню користь 2 000 000, 00 грн., зокрема на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у сумі 500 000, 00 грн. та на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в сумі 1 500 000 грн.

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 28 квітня 2022 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та в інтересах малолітньої ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ПрАТ СК «ПЗУ Україна» про відшкодування моральної шкоди відмовлено повністю.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 адвокат Макух А.В., подавши апеляційну скаргу.

Вважає рішення суду необґрунтованим та таким, що прийняте з порушенням норм матеріального права.

Зазначає, що відповідно до ч.3 ст. 1193 ЦК України вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених ч.1 ст. 1195 ЦК Україи, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання.

Вказує, що право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов`язує одержати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов`язанні.

Таким чином, потерпілому належить право вимоги в обох видах зобов`язань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом зверненя до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність.

Просить скасувати рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 28 квітня 2022 року та постановити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта ОСОБА_7 на підтримання доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції прийшов до висновку, що звернення з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди та не подання заяви до страховика з метою відшкодування такої шкоди, в даному випадку суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції.

Встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про народження, серії НОМЕР_2 , виданого 08 жовтня 2007 року Вільхівецькою сільською радою Жидачівського району Львівської області, ОСОБА_2 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 , батько ОСОБА_1 , мати ОСОБА_5 /а.с.9/.

Згідно копії свідоцтва про шлюб, серії НОМЕР_3 , виданого 03 березня 2006 року відділом реєстрації актів цивільного стану м. Стрия Стрийського міськрайонного управління юстиції Львівської області, ОСОБА_1 та ОСОБА_8 03 березня 2006 року зареєстрували шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис № 79 /а.с.10/.

Відповідно до копії свідоцтва про смерть, серії НОМЕР_4 , виданого Стрийським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області 20 лютого 2018 року, ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що 07 лютого 2018 року складено відповідний актовий запис № 12 /а.с.11/.

Відповідно до постанови слідчого СУ ГУ НП у Львівській області Фальшовник М.В. про закриття кримінального провадження від 12 липня 2018 року, вирішено кримінальне провадження № 0000088, внесене 04.02.2018 до Єдиного реєстру досудових розслідувань, закрито, у зв`язку з відсутністю у діях ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. З даної постанови вбачається, що згідно висновку судово-медичної експертизи №23 від 05.03.2018 встановлено, що смерть ОСОБА_5 , 1970 р.н. настала внаслідок тупої поєднаної травми тіла у вигляді: перелому хребта з ушкодженнями спинного мозку, розривом серцевої сорочки та стінок серця, крововиливів під оболонки головного мозку, в середостіння та жирову капсулу обох нирок, що ускладнилось розвитком травматично-геморагічного шоку. Ушкодження могли виникнути внаслідок дії тупих, твердих предметів, цілком можливо внаслідок наїзду транспортного засобу під час ДТП, що мала місце 04.02.2018р. і відносяться до тяжкого тілесного ушкодження по ознаці небезпеки для життя на момент спричинення та перебувають у прямому причинному зв`язку з настанням смерті. Враховуючи локалізацію виявлених тілесних ушкоджень на тілі ОСОБА_5 , можна думати, що на момент первинного удару потерпіла могла знаходитись в вертикальному або близькому до нього положенні і була обернена задньою поверхнею тіла до травмуючої сили. При судово-токсикологічній експертизі крові з трупа ОСОБА_5 виявлено етиловий спирт в кількості 3,04 проміле. Така концентрація спирту в крові живої особи відповідає сильному алкогольному сп`янінню. Згідно із висновку №511/2018-т судової токсикологічної експертизи від 12.02.2018 року вбачається, що при судово-токсикологічній експертизі крові гр. ОСОБА_9 , 1958 р.н., не виявлено: етилового, метилового, пропілового, бутилового і алілового спиртів. При заданих слідством вихідних даних, швидкості руху автобуса «VOLVO В12» р.н. НОМЕР_1 в 50 км/год., у його водія ОСОБА_9 не було технічної можливості уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_5 , шляхом застосування своєчасного екстреного гальмування з моменту виникнення небезпеки для руху. З технічної точки зору, при заданих слідством вихідних даних, причиною настання даної пригоди стала та обставина, при якій об`єктивна видимість пішохода ОСОБА_5 на проїзній частині дороги настає на такій відстані до автобуса «VOLVO В12» р.н. НОМЕР_1 , на якій його водій ОСОБА_9 вже позбавлений технічної можливості уникнути наїзду, шляхом застосування своєчасного екстреного гальмування свого транспортного засобу (а.с. 17-18).

Між ОСОБА_3 та ОСОБА_9 укладено трудовий договір від 04 червня 2015 року (а.с.12-13).

Згідно маршруту (замовника), автобусом Вольво В12, НОМЕР_1 здійснювалось перевезення Рава-Руська-Львів-Біласовиця-Львів /а.с.14/.

Згідно полісу № АК/9672057 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, починаючи з 14.11.2017 до 13.05.2018 транспортний засіб Volvo, НОМЕР_1 , 1994 року випуску застраховано в ПрАТ СК «ПЗУ Україна». Згідно даного полісу страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого, заподіяна життю та здоров`ю становить 200000, 00 грн., майну 100000, 00 грн.

Згідно ст. 22 ЦК України особа, який завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з частинами 1, 2, 5 ст. 1187 ЦКУ джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до Постанови Пленуму ВССУ від 01.03.2013 р. № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» - розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166,1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

Відповідно до ч. 4 п.4 Постанови Пленуму ВССУ №4 від 01 березня 2013 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» відсутність складу злочину, наприклад, у разі відмови у порушенні кримінальної справи, закриття кримінальної справи за правилами Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року чи закриття кримінального провадження за правилами Кримінального процесуального кодексу України 2012 року не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова (ухвала) слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або її закриття, закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК.

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Як зазначається в Ухвалі колегії суддів судової палати у цивільних справах ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.05.2016 року по справі №607/18544/14-ц шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела, а завдана ним моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної особи, у тому числі якщо шкоду завдано смертю фізичної особи. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Отже, обов`язок доведення вини, власника або володільця джерела підвищеної небезпеки покладено саме на власника або володільця джерела підвищеної небезпеки.

Така правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2018 року № 61-44173св18 (справа №336/3665/16-ц).

Відповідно до правової позиції висловленої у постанові Верховного Суду від 03.04.2019 року №61-10154св18 (справа №355/812/17) вбачається, що власник (володілець) джерела підвищеної небезпеки відповідає за шкоду без врахування вини та може бути звільнений від такої відповідальності лише спричинення шкоди за наслідками непоборної сили або умислу потерпілого на завдання самому собі цієї шкоди.

За наслідками скоєння дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 04.02.2018 року було розпочато кримінальне провадження відносно ОСОБА_9 12 липня 2018 року кримінальне провадження відносно ОСОБА_9 було закрите у зв`язку із відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

У вказаному кримінальному провадженні №0000088 слідчим не встановлено обставин непереборної сили або умислу потерпілого.

З огляду на зазначене, не має підстав вважати, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили чи умислу потерпілого.

За загальним правилом, відповідальність за шкоду несе боржник особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Разом з тим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 грудня 2021 року в справі № 147/66/17 звертала увагу на те, що потерпіла особа у разі настання страхового випадку набуває право на відшкодування моральної шкоди. Страхове відшкодування такої шкоди охоплює лише шкоду потерпілій фізичній особі, заподіяну у зв`язку з її каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я (зокрема, смертю). У таких випадках розмір моральної шкоди, яку відшкодовує страховик винної особи, передбачений статтею 26-1 та пунктом 27.3 статті 27 Закону.

Страхувальник, який спричинив настання страхового випадку, відшкодовує моральну шкоду заподіяну у зв`язку з каліцтвом або смертю потерпілого лише у разі, якщо її розмір перевищує ліміт відповідальності страховика, та у випадку, якщо потерпіла особа просить відшкодувати моральну шкоду з інших підстав, ніж передбачені статтею 23 Закону № 1961-IV».

Не подання заяви до страховика з метою відшкодування такої шкоди, на думку суду першої інстанції суперечило меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності та стало підставою для відмови в задоволенні позову.

Проте, суд першої інстанції не звернув уваги на те що ОСОБА_1 звертався до ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» та останнє виплатило йому 29 784 грн.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Як вже було встановлено, ДТП відбулось за участі водія ОСОБА_9 , який на підставі трудового договору від 04 червня 2015 року є працівником ОСОБА_3 (а.с.12-13).

Відповідно до ч.1 ст.1172 ЦК юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

З аналізу змісту гл.82 ЦК вбачається, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду».

За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі ч.1 ст.1191 ЦК набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи в розмірі виплаченого відшкодування.

Виходячи з наведених норм права, шкода (у тому числі моральна), завдана внаслідок ДТП з вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 05 вересня 2018 року № 534/872/16-ц.

Частинами першою-третьою статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно з роз`ясненнями, наданими у пунктах 5, 9 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частина 2 ст. 23 ЦК України).

Моральна шкода - це негативні наслідки (втрати) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких фізична особа зазнала у зв`язку з посяганням на її права та інтереси.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

При оцінці обґрунтованості вимог позивачів у справах про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних за обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат.

Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді.

Колегія суддів аналізуючи причини та спосіб завдання моральної шкоди позивачу, визначаючи характер, глибину душевних страждань, зважаючи на вимоги розумності та справедливості, вважає, що з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 слід стягнути 20 000грн. на відшкодування моральної шкоди, а на користь ОСОБА_2 в інтересах якої діє ОСОБА_1 50 000грн.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є:1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Макух А.В. задовольнити частково.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 28 квітня 2022 року скасувати.

Постановити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 та в інтересах малолітньої ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ПрАТ СК «ПЗУ Україна» про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 20 000грн. на відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 в інтересах якої діє ОСОБА_1 50 000грн. на відшкодування моральної шкоди.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 29 серпня 2022 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.