Р І Ш Е Н Н Я№ 127/23897/21

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 серпня 2022 р. м.Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі головуючого судді Медяної Ю.В.,

за участю секретаря судового засідання Невмиваки Я.І.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 , адвоката Вересюка М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , за участю третьої особи без самостійних вимог ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

В позовній заяві зазначено, що з 31.07.1993 позивач з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 09.10.2018.

У шлюбі в сторін народилась донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач з відповідачем проживали в належному позивачу будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач вказує, що після розірвання шлюбу ОСОБА_2 , в жовтні 2018 року виїхав з належного позивачу будинку та з того часу у ньому не проживає.

В зазначеному вище будинку на даний час проживає лише позивач з донькою, відповідач там зареєстрований, проте фактично не проживає більше 3-х років.

Відповідач не проживає у будинку, не оплачує комунальні послуги, не робить ремонт обрав собі інше місце постійного проживання, тому позивач звернулася до суду з даною позовною заявою у якій просить суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме: будинком АДРЕСА_1 .

20.09.2021 р. у справі відкрито провадження.

07.02.2022 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Вересюк М.В. заперечує проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, виходячи з того, що окрім ОСОБА_5 у шлюбі народився також син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . За час шлюбу сторони проживали в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , частина якого (29/50) належала позивачу, а частина (21/59) матері позивача ОСОБА_6 . 01.02.2006 ОСОБА_6 , подарувала свою частину будинку ОСОБА_3 , який на сьогоднішній день є власником вказаної частини. Зазначає, що оскільки вказаний будинок має кількох співвласників, то питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням слід розглядати лише за згодою усіх співвласників. Також у відзиві вказано, що відповідач не проживає за вказаною адресою з поважних причин, оскільки з 14.11.2018 по сьогоднішній день відповідач працює у Польщі, в АДРЕСА_2 , на посаді водія, що підтверджується трудовим договором. З огляду на факт його роботи за кордоном, він не може бути визнаний таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. Крім цього, представником відповідача заявлено клопотання про залучення третьої особи яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_3 .

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 09.02.2022 р. залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_3 .

09.05.2022 до суду надійшли письмові пояснення третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_3 , в яких він заперечує проти задоволення позовних вимог. Вказує, що він дійсно є співвласником будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач, що є другим співвласником будинку, тривалий час чинила перешкоди в користуванні будинком, через що ОСОБА_3 був змушений звернутись до суду про виділ в натурі частки у спільному майні. Постановою Вінницького апеляційного суду від 07.04.2022 у справі №127/18807/19 виділено ОСОБА_3 в натурі 45/100 або 9/20 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , згідно з варіантом №4 (додаток №13), таблиця 15, Висновку ОС-391 від 30.11.2020 за результатами проведення судової оціночно - будівельної та будівельно - технічної експертизи, а саме: житлову кімнату 1-5 площею 19,9 кв.м, прихожу 1-8, кухню 1-9 (сіни «а») площею 24,4 кв.м, гараж літ. «В», сарай літ. «в», сарай літ. «Д», огорожу №1, Ѕ. Вказує, що він не проти того, щоб його батько, ОСОБА_2 користувався належною йому частиною будинку, та вважає, що він не втратив право на користування житловим приміщенням.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримала в повному обсязі, просила суд його задовольнити, надала пояснення аналогічні викладеним у позові.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Вересюк М.В. заперечував проти задоволення позову з підстав, зазначених у відзиві.

Третя особа без самостійних вимог ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, про час та місце судового розгляду повідомлявся завчасно та належним чином.

Свідок ОСОБА_7 суду надала наступні покази. Так, свідок повідомила, що вона є сусідкою позивача. Відповідач не проживає в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , близько трьох років, перестав проживати після розірвання шлюбу. Інколи приїздить спілкуватися з донькою, у цьому році бачила кілька разів.

Свідок ОСОБА_8 суду надала такі покази. Свідок пояснила, що вона є сусідкою позивача. Вказує, що відповідач не проживає в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , близько чотирьох років.

Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, показання свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню.

Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором(частина перша статті 5 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено, що 31.07.1993 позивач з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 09.10.2018 (№127/19297/18). З вказаного рішення також випливає, що дошлюбним прізвищем ОСОБА_1 було « ОСОБА_9 ». (а.с. 10)

Позивач з відповідачем проживали в належному позивачу будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно з довідкою про реєстрацію місця проживання особи виданої Департаментом адміністративних послуг від 15.09.2021 №67079 ОСОБА_2 зареєстрований за даною адресою. (а.с. 20) Вказана обставина сторонами не оспорюється.

Згідно з договором дарування від 14.12.1988 ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_10 29/50 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.4-6)

Відповідно до договору дарування від 01.02.2006 ОСОБА_6 предала безоплатно у власність (подарувала) ОСОБА_3 21/50 частку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с.65)

Відповідно до реєстраційного посвідчення виданого Віницьким обласним бюро технічної інвентаризації 31.03.2006, право приватної власності на 21/50 житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_3 (а.с.66)

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №306479480 від 03.08.2022, право власності на 11/20 частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстроване за ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності (а.с.123)

Постановою Вінницького апеляційного суду від 07.04.2022 у справі №127/18807/19 Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником - адвокатом Семенюком І. В. задоволено частково. Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 квітня 2021 року скасовано та постановлено нове рішення. Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про виділ в натурі частки в спільному майні задоволено частково. Виділено ОСОБА_3 в натурі 45/100 або 9/20 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , згідно з варіантом №4 (додаток №13), таблиця 15, Висновку ОС-391 від 30.11.2020 за результатами проведення судової оціночно - будівельної та будівельно - технічної експертизи, а саме: житлову кімнату 1-5 площею 19,9 кв.м, прихожу 1-8, кухню 1-9 (сіни «а») площею 24,4 кв.м, гараж літ. «В», сарай літ. «в», сарай літ. «Д», огорожу №1, 1/2. Виділено ОСОБА_1 в натурі 55/100 або 11/20 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , згідно з варіантом №4 (додаток №13), таблиця 15, Висновку ОС-391 від 30.11.2020 за результатами проведення судової оціночно - будівельної та будівельно - технічної експертизи, а саме: прихожу 1-1, коридор 1-2, кухню 1-3 (прибудова «А1»), площею 19,1 кв.м, житлову кімнату 1-4 площею 12,4 кв.м, житлову кімнату 1-6, площею 22,0 кв.м, житлову кімнату 1-7, площею 14,4 кв.м, ганок, козирок, сарай літ. «Б», погріб літ. «п/Б», сарай літ. «б», убиральню літ. «Г», ворота з хвірткою №2, огорожу №1, 1/2, криницю літ. «К». Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію в розмірі 19 207,00 грн. (а.с.92-97)

Відповідно до додаткової угоди від 20.12.2019 до трудового договору від 14.11.2018, ОСОБА_11 прийнятий на посаду водія (Польща, в АДРЕСА_2 ) з 14.11.2018 на необмежений час. (а.с.72-75) Факт, що позивач з 14.11.2018 по теперішній час працює водієм у Польщі, не заперечувався позивачем.

Відповідно до договору дарування 4/9 частки квартири від 30.01.2018, посвідченого приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Луганської області Сердюк Н.І., ОСОБА_12 подарувала ОСОБА_2 4/9 частки квартири за адресою: АДРЕСА_3 . (а.с.48)

Згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно при реєстрацію права власності №112201628 від 30.01.2018, 4/9 частки квартири за адресою: АДРЕСА_3 належить ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності. (а.с.49)

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

У рішенні від 02 рудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) ЄСПЛ зазначив, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла. Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції.

Отже, врахування пропорційності, яке є принципом цивільного судочинства (пункт 6 частини третьої статті 2, стаття 11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача і відповідача.

Зазначений правовий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 06 листопада 2018 року у справі № 1326/1314/2012 (провадження № 14-358звц18).

Згідно до ст. 316 ч.1 ЦК України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливає місце проживання власника та місцезнаходження майна.

У відповідності до ст.319 ч.1, 2 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 321 ч. 1 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97 ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Найбільш ефективним і поширеним способом відновлення порушених прав та законних інтересів власника є судовий захист. Судовий захист права власності у порядку цивільного судочинства здійснюється за вимогами, серед яких: про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном; про відшкодування шкоди, заподіяної майну, або збитків, завданих порушенням прав власника; про визнання недійсними договорів та про визнання договорів дійсними - у випадках, передбачених ЦК.

Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Право користування житловим приміщенням, в силу ст.405 ЦК України, зберігається не тільки за членами сім`ї (в тому числі колишніми) власника жилого приміщення, а й за членом його сім`ї, у разі зміни самого власника. При цьому припинення цього права можливо лише у випадках передбачених ст. 406 ЦК України. Право членів сім`ї власника будинку користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Наведену правову позицію було сформовано ще в постанові Верховного Суду України 05.11.2014 року у справі №6-158цс14.

Встановлено ст. 64 ч. 2 ЖК , що до членів сім`ї належать дружина наймача (власника), їхні діти, батьки та інші особи, якщо вони проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Крім того, відповідно до ст. 9 ч. 4 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно ст. 358 ч. 1 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Із досліджених доказів по справі вбачається, що спірне житло, не відноситься до державного та громадського житлового фонду, форма власності житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 - приватна спільна часткова.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм матеріального права, правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Поняття спільної часткової власності викладено в ст. 356 ч. 1 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності.

Судом встановлено, що відповідач був зареєстрований в будинку за згодою співвласника спірного житла - ОСОБА_1 .

Проте, на даний момент третя особа ОСОБА_3 , який є співвласником вказаного вище житловго приміщення, не заперечує проти того, що ОСОБА_2 зареєстрований за даною адресою, і та обставина, що позивач є співвласником жилого приміщення, а отже має охоронюване законом право володіти, користуватись і розпоряджатись належним їй майном, сама по собі не може бути підставою визнання відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, оскільки він був там правомірно зареєстрований, за згодою позивача, як член сім`ї, і на даний час має право користуватися даним приміщенням, як член сім`ї іншого співвласника - ОСОБА_3 , оскільки в такому випадку будуть порушуватися права вже іншого співвласника даного спірного житла - третьої особи ОСОБА_3 , який не може бути обмежений в праві на проживання з членами сім`ї, зокрема із батьком ОСОБА_2 . Хоча і постанова Вінницького апеляційного суду від 07.04.2022 у справі №127/18807/19 якою позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про виділ в натурі частки в спільному майні задоволено частково та виділено ОСОБА_3 в натурі 45/100 або 9/20 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , згідно з варіантом №4 (додаток №13), таблиця 15, Висновку ОС-391 від 30.11.2020 за результатами проведення судової оціночно - будівельної та будівельно - технічної експертизи, а саме: житлову кімнату 1-5 площею 19,9 кв.м, прихожу 1-8, кухню 1-9 (сіни «а») площею 24,4 кв.м, гараж літ. «В», сарай літ. «в», сарай літ. «Д», огорожу №1, 1/2. Виділено ОСОБА_1 в натурі 55/100 або 11/20 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , згідно з варіантом №4 (додаток №13), таблиця 15, Висновку ОС-391 від 30.11.2020 за результатами проведення судової оціночно - будівельної та будівельно - технічної експертизи, а саме: прихожу 1-1, коридор 1-2, кухню 1-3 (прибудова «А1»), площею 19,1 кв.м, житлову кімнату 1-4 площею 12,4 кв.м, житлову кімнату 1-6, площею 22,0 кв.м, житлову кімнату 1-7, площею 14,4 кв.м, ганок, козирок, сарай літ. «Б», погріб літ. «п/Б», сарай літ. «б», убиральню літ. «Г», ворота з хвірткою №2, огорожу №1, 1/2, криницю літ. «К» набрало законної сили, зі слів позивача, не виконано, особовий рахунок не розділено, отже позивач і третя особа проживають за однією адресою. Крім того, ОСОБА_1 , заявляючи позов про визанння відовідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування усім житловим будинком, при тому, що вона є власницею лише виділеної в натурі частки будинку. З матеріалів справи вбачається, що в даному випадку відсутня згода іншого співвласника будинку щодо визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. Більше того, співвласник ОСОБА_3 прямо заперечує проти задоволення позовних вимог іншого співвласника.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Тобто, первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість.

У зв`язку з викладеним, визнавши відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , буде порушено права третьої особи ОСОБА_3 на проживання з ним батька у даному будинку, та право відповідача проживати з сином, як з членом сім`ї власника.

Аргументи позивача відносно того, що відповідачу на праві власності належить інше житлове приміщення, суд оцінює критично, з огляду на наступне.

Згідно з п.7 ч.1 ст.1-1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", тимчасово окупована Російською Федерацією територія України (тимчасово окупована територія) - це частини території України, в межах яких збройні формування Російської Федерації та окупаційна адміністрація Російської Федерації встановили та здійснюють фактичний контроль або в межах яких збройні формування Російської Федерації встановили та здійснюють загальний контроль з метою встановлення окупаційної адміністрації Російської Федерації.

Відповідно до Наказу міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України №188 від 17.08.2022 "Про внесення змін до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25 квітня 2022 року № 75", Перелік територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні) станом на 23 липня 2022 року, затверджений наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25 квітня 2022 року № 75, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25 квітня 2022 року за № 453/37789 (у редакції наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 27 липня 2022 року № 169) (далі- Перелік), було викладено в новій редакції. Сєвєродонецька міська територіальна громада перебуває у вказаному переліку відповідно до пп.6 п.6 розділу ІV Переліку.

Таким чином, судом встановлено, що інше житлове приміщення, яке належить відповідачу, та на яке посилається позивач, перебуває на тимчасово окупованій території України, що унеможливлює користування цим приміщенням. З цього випливає, що у разі визання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком за адресою: АДРЕСА_1 , буде порушено право ОСОБА_2 на житло.

Крім того, суд зазначає наступне.

При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності її у приміщенні понад один рік та поважність причин такої відсутності.

Судом встановлено, що відповідач не проживає за місцем реєстрації з листопада 2018 року, оскільки працює за кордоном, що підтверджено належними, достатніми та допустимими доказами.

Суд звертає увагу на те, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що реєстрація його колишнього чоловіка - відповідача по справі, перешкоджає позивачу користуватися чи розпоряджатися майном. Позивачка не аргументувала належним чином ані мету, яку вона переслідувала, ані співмірність втручання у право відповідача на житло відповідній меті.

Таким чином, судом не встановлено з наявних доказів в матеріалах справи достатніх підстав для визнання відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог, судові витрати слід залишити за позивачем.

На підставі викладеного та керуючись 33, 41, 47 Конституції України ,ст.ст. 316, 319, 321, 358, 359, 405, ЦК України, ст. 3, 4, 5 СК України, ст. 6, 9, 64, 65, 71, 155, 156, 162 ст.ст. 12, 13, 89, 141, 259, 223, 263-265, 273 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення безпосередньо до Вінницького апеляційного суду або через Вінницький міський суд Вінницької області. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ;

відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ;

третя особа без самостійних вимог ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання: АДРЕСА_4 .

Повне рішення складено 26.08.2022.

Суддя: