Ухвала

02 вересня 2022 року

м. Київ

справа № 199/3883/21

провадження № 61-8504ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Сердюка В. В.,

розглянув касаційну скаргу Дніпровської міської ради на постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 липня 2022 року у справі за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи: Комунальне підприємство «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради, Департамент адміністративних послуг і дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2021 року Дніпровська міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: Комунальне підприємство «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради (далі - КП «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради), Департамент адміністративних послуг і дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позовна заява мотивована тим, що 29 березня 216 року

між КП «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради та ОСОБА_1 укладений договір відповідального зберігання (з правом користування), відповідно до умов якого останній приймає на відповідальне зберігання кімнати АДРЕСА_1 , що перебувають у комунальній власності територіальної громади міста.

Згідно з довідкою КП «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради

від 04 серпня 2020 року № 928 в кімнатах

АДРЕСА_1 з 01 квітня 2016 року зареєстрований ОСОБА_1 .

Однак, відповідач за вказаною вище адресою фактично не мешкає більш ніж два роки, не користується спірними кімнатами, що підтверджується актами комісії КП «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради

про непроживання відповідача у гуртожитку від 14 січня, від 21 квітня

та від 30 липня 2020 року.

Дніпровська міська рада також зазначила, що відповідач тривалий час не мешкає в цьому житлі, але залишився зареєстрованим, однак його реєстрація перешкоджає позивачу в повній мірі користуватися

і розпоряджатися своїм житлом.

Посилаючись на відсутність відповідача у вказаному житловому приміщенні понад встановлені законом строки без поважних причин, Дніпровська міська рада просила суд усунути перешкоди в користуванні

і розпорядженні житлом шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщення, а саме: кімнати

АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 31 березня 2022 року (у складі судді Богун О. О.) позов Дніпровської міської ради задоволено.

Усунуто для Дніпровської міської ради перешкоди в користуванні

і розпорядженні кімнатами АДРЕСА_1 з боку ОСОБА_1 шляхом визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування цими житловими приміщеннями.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем доведено належними та допустимими доказами, що відповідач за вказаною вище адресою не проживає більше ніж два роки, не користується спірними приміщеннями гуртожитку, а тому наявні підстави для задоволення позову.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 28 липня 2022 року

(у складі колегії суддів: Барильської А. П., Демченко Е. Л., Куценко Т. Р.) заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 31 березня 2022 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов Дніпровської міської ради залишено без задоволення.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що сам факт тимчасового не проживання у спірних кімнатах не є підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а доказів непроживання відповідача понад шість місяців в жилому приміщенні без поважних причин матеріали справи не містять. Разом з тим,

ОСОБА_1 продовжує зберігати намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання. Отже, позовні вимоги підлягають залишенню без задоволення.

29 серпня 2022 року Дніпровська міська рада звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 липня 2022 року, в якій заявник просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції і залишити в силі заочне рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, враховуючи те, що провадження здійснюється судом після розгляду справи судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року

у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала,

що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду

на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини

і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень

resjudicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України передбачено, що для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом спору у даній справі є вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитись з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином

(рішення у справі «Зубац проти Хорватії», заява № 40160/1, від 05 квітня 2018 року).

Отже, дана справа не є справою з ціною позову, що перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб,

є незначної складності та не належить до виключень, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

При цьому, Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну та предмет позову, складність справи, доводи касаційної скарги, а також значення справи для сторін і суспільства, практику розгляду справ з даної категорії.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК Українисуд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R(95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню,

у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Зазначення у постанові Дніпровського апеляційного суду від 28 липня

2022 року про можливість її оскарження в касаційному порядку не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки такий перегляд не відповідатиме положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у частині права особи на розгляд справи судом, встановленим законом.

З наведених обставин не потребує окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Дніпровської міської ради на постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 липня 2022 року у справі за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи: Комунальне підприємство

«Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради, Департамент адміністративних послуг і дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

С. Ю. Мартєв

В. В. Сердюк