Постанова

Іменем України

17 серпня 2022 року

м. Київ

справа № 756/12715/20

провадження № 61-1229св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Ступак О. В.,

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Приватне акціонерне товариство «Національна енергетична компанія «Укренерго»,

третя особа - Головне управління Держпраці у Київській області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 07 червня 2021 року в складі судді Яценко Н. О. та постанову Київського апеляційного суду від 01 грудня 2021 року в складі колегії суддів: Суханової Є. М., Сушко Л. П., Олійника В. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» (далі - ПрАТ «НЕК «Укренерго») про визнання припиненими трудових відносин.

Позов обґрунтовано тим, що відповідно до наказу від 10 липня 2020 року № 690-к ОСОБА_1 прийнято на роботу до ПрАТ «НЕК «Укренерго» на посаду експерта з міжнародно-правових відносин відділу правового забезпечення Департаменту договірної та претензійно-позовної роботи Дирекції з правових та регуляторних питань зі строком випробування 3 місяці, з 20 липня 2020 року, з посадовим окладом згідно зі штатним розписом.

Під час трудових відносин мали місце непоодинокі випадки порушення трудового законодавства з боку ПрАТ «НЕК «Укренерго», тому 02 жовтня 2020 року позивач подав заяву про звільнення на підставі частини третьої статті 38 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), видачу трудової книжки та здійснення розрахунків. Вказана заява прийнята ПрАТ «НЕК «Укренерго» та зареєстрована 02 жовтня 2020 року за № 52.

Порушення трудового законодавства про працю з боку відповідача полягало у тому, що в день прийняття позивача на роботу до ПрАТ «НЕК «Укренерго» і в подальшому, під час роботи, його не було ознайомлено із посадовою інструкцією; станом на день подання заяви про звільнення та цього позову відповідачем не виплачено заробітну плату за вересень 2020 року, своєчасно, в повному обсязі.

20 липня 2020 року позивач подав заяву щодо встановлення робочого місця за місцем фактичного проживання, а саме: АДРЕСА_1 . Ця заява була погоджена безпосереднім керівником ОСОБА_2 .

Наказом від 31 серпня 2020 року № 337 про внесення змін до наказу ПрАТ «НЕК «Укренерго» від 16 березня 2020 року № 101 установлено з 17 березня 2020 року по 31 жовтня 2020 року можливість виконання працівниками ПрАТ «НЕК «Укренерго» трудових обов`язків за місцем постійного проживання або перебування.

Додатково, 10 вересня 2020 року, на офіційному порталі ПрАТ «НЕК «Укренерго» опубліковано відеозвернення голови правління товариства Кудрицького В. Д. до працівників ПрАТ «НЕК «Укренерго» щодо продовження карантину, в якому він акцентував увагу на необхідності утриматися від перебування у офісі без нагальної потреби та надав свої гарантії, що всім співробітникам, які виконують свої службові повноваження поза межами офісу, компанія гарантує виплату заробітної плати в повному обсязі.

22 вересня 2020 року позивач отримав виплату авансу в неповному обсязі. У той же день звернувся до начальника відділу розрахунків заробітної плати ПрАТ «НЕК «Укренерго» Мусіївої Г. М. за відповідними роз`ясненнями. На які отримав пояснення, що відповідно до табеля обліку часу за ним значиться «відсутність на роботі без з`ясованих причин» з 08 вересня 2020 року по 15 вересня 2020 року, а тому за указані дні у неї були відсутні підстави для нарахування заробітної плати. Натомість у період з 08 вересня по 15 вересня 2020 року ніхто із керівництва ПрАТ «НЕК «Укренерго» не вчиняв жодних дій спрямованих на встановлення причин начебто відсутності на роботі без з`ясованих причин.

Позивач зазначав, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , як відповідальні особи за ведення табеля обліку часу достеменно знаючи про дистанційну роботу, маючи можливість спілкування за допомогою телефону, електронної пошти та інших систем комунікації, з невідомих причин, зазначили у табелі обліку часу в період з 08 по 15 вересня 2020 року за ним відсутність на роботі без з`ясованих причин, що в подальшому стало наслідком невиплати заробітної плати у повному обсязі. Крім того, з 20 липня 2020 року по день подання позову, з боку ПрАТ «НЕК «Укренерго» не було жодного зауваження щодо виконуваних робіт.

Посилався на те, що відповідач порушив вимоги трудового законодавства щодо своєчасної виплати заробітної плати за вересень 2020 року та не ознайомив із посадовою інструкцією, а тому вважає що має право у визначений строк розірвати трудовий договір з ПрАТ «НЕК «Укренерго» за власним бажанням на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України. Зазначав, що всупереч зазначеній нормі ПрАТ «НЕК «Укренерго» не звільнило його з роботи у вказаний термін, зазначений ним у заяві про звільнення, а тому просив суд визнати припиненими трудові відносини між ПрАТ «НЕК «Укренерго» та ним на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України за власним бажанням шляхом оформлення відповідного наказу та внесення запису до його трудової книжки.

Протокольною ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 19 січня 2021 року до участі у справі залучено третю особу на стороні позивача - Головне управління Держпраці у Київській області.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 07 червня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволені позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ПрАТ НЕК «Укренерго» не виконувало законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, а тому дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог щодо визнання припиненими трудових відносин між сторонами на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України.

Постановою Київського апеляційного суду від 01 грудня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Оболонського районного суду міста Києва від 07 червня 2021 року - без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні, доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції не спростовують.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи

У січні 2022 року ОСОБА_1 із застосуванням засобів поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 07 червня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 грудня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати зазначені вище судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

- суд першої інстанції не розглянув заяву позивача про виклик свідків: директора по персоналу ПрАТ «НЕК «Укренерго» Геренка С. О. та керівника ПрАТ «НЕК «Укренерго» Кудрицького В. Д.;

- суд першої інстанції помилково послався на лист Фонду соціального страхування України (далі - ФССУ) у м. Києві від 03 березня 2021 року № 1666-6, який надано відповідачем з порушенням строків для подання доказів;

- суд першої інстанції прийняв до уваги недостовірні докази, подані відповідачем, а саме: акт від 04 вересня 2020 року про відмову позивача від ознайомлення з наказом від 03 вересня 2020 року № 868-к «Про встановлення робочого місця», акти від 20 липня 2020 року, від 22 липня 2020 року та від 04 вересня 2020 року про відмову позивача ознайомитися із посадовою інструкцією;

- апеляційний суд не надав оцінки додатковим доказам, які подав позивач разом з апеляційною скаргою, а саме: листу ФССУ від 28 липня № 11-06/П-16-3Пі/15; листу ФССУ Управління виконавчої дирекції Фонду у м. Києві від 30 вересня 2021 року № 04/П-15-3ПІ/18 за підписом начальника управління Ксьондза С. М.; листу керівника КНП «ЦПМСД № 1» Оболонського району м. Києва від 11 листопада 2021 року;

- апеляційний суд не звернув увагу на те, що відповідач не вжив жодних заходів для отримання пояснень позивача щодо його відсутності на роботі у період з 08 по 15 вересня 2020 року та безпідставно не виплатив йому заробітну плату за цей період;

- апеляційний суд не розглянув клопотання позивача від 24 листопада 2021 року про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції та від 01 грудня 2021 року та про відкладення розгляду справи і безпідставно здійснив розгляд справи за його відсутності;

- апеляційний суд не розглянув клопотання позивача про прийняття додаткових доказів, а саме: копії листа ПрАТ «НЕК «Укренерго» від 04 лютого 2021 року № 01/4244 про те, що ПрАТ «НЕК «Укренерго» наявна достовірна інформація про його перебування в період з 08 по 18 вересня 2020 року на відпочинку за межами м. Києва а саме і Івано-Франківській та Закарпатській областях; доказів звернення із відповідними запитами до ПрАТ «НЕК «Укренерго» та ФССУ УВД Фонду у м. Києві правобережне відділення; роздруківку з Єдиного державного реєстру судових рішень вироку Дзержинського міського суду Донецької області від 05 березня 2015 року № 225/4698/14-к згідно з яким ОСОБА_4 (особа яка проводила первинну перевірку обґрунтованості видачі лікарняного листка серії АДШ № 433990) було визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення за частиною першою статті 368 Кримінального кодексу України; заяву позивача від 13 серпня 2021 року про витребування доказів, а також клопотання про залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, а саме Фонду соціального страхування України у місті Києві;

- апеляційний суд проігнорував зауваження позивача на лист Голови правління ПрАТ «НЕК «Укренерго» від 09 жовтня 2020 року № 01/36959, в якому зазначено про відсутність правових підстав для розірвання зі позивачем трудових відносин на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України;

- суди першої та апеляційної інстанцій не встановили всіх обставин справи та не надали належну оцінку усім наявним у справі доказам;

- суди першої та апеляційної інстанцій не звернули увагу на недобросовісну поведінку відповідача під час розгляду цієї справи;

- суди першої та апеляційної інстанцій проігнорували електронні докази, які були долучені до матеріалів справи на флеш носії Kingston DTSE9H/16GB серійний номер 05760-301.А00LF;

- суди першої та апеляційної інстанцій не врахували висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду: від 08 травня 2019 року у справі № 489/1609/17, від 04 вересня 2020 року у справі № 214/6671/18, від 12 квітня 2019 року у справі № 265/563/17, від 05 серпня 2019 року у справі № 638/10227/17, від 24 лютого 2020 року у справі № 361/7197/16-ц.

Також у касаційній скарзі ОСОБА_1 виклав клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження рішення Оболонського районного суду міста Києва від 07 червня 2021 року та постанови Київського апеляційного суду від 01 грудня 2021 року, яке обґрунтував тим, що з повним текстом оскаржуваної постанови ознайомився у Єдиному державному реєстрі судових рішень 14 січня 2022 року. Натомість суд апеляційної інстанції у встановленому статтею 272 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) порядку не направляв на його адресу копію оскаржуваного рішення, що підтверджується листом Київського апеляційного суду.

Станом на момент розгляду справи Верховним Судом відзивів на касаційну скаргу ОСОБА_1 від інших учасників справи не надходило.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 21 січня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 07 червня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 грудня 2021 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 09 лютого 2022 року ОСОБА_1 поновлено строк на касаційне оскарження рішення Оболонського районного суду міста Києва від 07 червня 2021 року та постанови Київського апеляційного суду від 01 грудня 2021 року.; відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 з підстав визначених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано із Оболонського районного суду міста Києва матеріали вищезазначеної цивільної справи № 756/12715/20; надано учасникам справи строк для подання відзиву.

У лютому 2022 року матеріали справи № 756/12715/20 надійшли до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що згідно з наказом ПрАТ «НЕК «Укренерго» від 10 липня 2020 року № 690-к ОСОБА_1 призначено на посаду експерта з міжнародно-правових відносин відділу правового забезпечення Департаменту договірної та претензійно - позовної роботи Дирекції з правових та регуляторних питань з 20 липня 2020 року.

Після призначення на посаду, ОСОБА_1 надана для ознайомлення посадова (робоча) інструкція, затверджена 15 липня 2020 року у встановленому порядку. Однак, ознайомившись з інструкцією, ОСОБА_1 відмовився письмово підтвердити факт ознайомлення з нею, про що було складено відповідні акти.

Факт відмови ОСОБА_1 від ознайомлення під підпис з посадовою інструкцією та оголошення її змісту ОСОБА_1 оформлено актом.

Пунктами 1, 2 наказу ПрАТ «НЕК «Укренерго» від 16 березня 2020 року № 101 «Про діяльність НЕК «Укренерго» на період оголошення карантину» передбачена тимчасова можливість виконання працівниками ПрАТ «НЕК «Укренерго» своїх трудових обов`язків за місцем фактичного проживання або перебування.

Водночас, пунктом 2.6 зазначеного наказу, передбачений обов`язок працівника за викликом безпосереднього керівника прибути за основним місцем роботи.

Перед початком виконання своїх трудових обов`язків, з урахуванням вимог наказу ПрАТ «НЕК «Укренерго» від 16 березня 2020 року № 101 «Про діяльність НЕК «Укренерго» на період оголошення карантину», 20 липня 2020 року ОСОБА_1 написав заяву про можливість виконання трудових обов`язків за місцем фактичного проживання на період з 21 по 31 липня 2020 року.

Наказом ПрАТ «НЕК «Укренерго» від 03 вересня 2020 року № 868-к «Про встановлення робочого місця» ОСОБА_1 , експерта з міжнародно-правових відносин відділу правового забезпечення Департаменту договірної та претензійно-позовної роботи Дирекції з правових та регуляторних питань зобов`язано з 07 вересня 2020 року приступити до виконання посадових обов`язків за основним місцем роботи ( АДРЕСА_2 ) за графіком роботи, встановленим правилами внутрішнього трудового розпорядку ПрАТ «НЕК «Укренерго».

04 вересня 2020 року ОСОБА_1 начальником Департаменту управління ефективністю ПрАТ «НЕК «Укренерго», яка на той час виконувала обов`язки Директора з управління персоналом надано для ознайомлення під підпис наказ ПрАТ «НЕК «Укренерго» від № 868-к «Про встановлення робочого місця», згідно з яким з 07 вересня 2020 року ОСОБА_1 встановлювалося місце роботи за місцем розташування офісу ПрАТ «НЕК «Укренерго» за адресою: вул. Симона Петлюри, 25, м. Київ.

Відмова від ознайомлення з наказом від 03 вересня 2020 року № 868-к «Про встановлення робочого місця» засвідчена відповідним актом від 04 вересня 2020 року.

Також судами встановлено, що в період з 08 до 30 вересня 2020 року ОСОБА_1 на роботі за визначеним робочим місцем не з`являвся, будь-яка робота, передбачена трудовим договором, ним не виконувалася, тому при складанні табелю обліку робочого часу працівників відділу правового забезпечення за вересень 2020 року, особою, що складає табель, робочі дні в період з 08 по 30 вересня 2020 року включно, були обліковані ОСОБА_1 , як неявка з нез`ясованих причин (індекс «НЗ»). Заробітна плата за вказаний період часу не нараховувалася.

Правомірність дій ПрАТ НЕК «Укренерго» при нарахування заробітної плати ОСОБА_1 за вересень 2020 року підтверджується і висновками акта інспекційного відвідування ПрАТ «НЕК «Укренерго» від 26 жовтня 2020 року № КВ1174/1324/АВ.

02 жовтня 2020 року ОСОБА_1 подав до ПрАТ «НЕК «Укренерго»заяву про звільнення на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України, видачу трудової книжки та здійснення розрахунків. Вказана заява була прийнята відповідачем та зареєстрована 02 жовтня 2020 року за № 52.

Факт надання позивачем 02 жовтня 2020 року роботодавцю листка непрацездатності разом із заявою про звільнення не підтверджено належними доказами.

При цьому, як убачається з листа управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України у м. Києві від 03 березня 2021 року №1 666-6, листок непрацездатності серії АДШ № 463990 терміном 10 днів з 09 вересня 18 вересня 2020 року виданий необґрунтовано КНП «ЦПМСД № 1» Оболонського району м. Києва на ім`я ОСОБА_1 на весь період.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до частин першої, сьомої статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Розірвання трудового договору з ініціативи працівника як спосіб захисту його трудових прав передбачено статтею 38 КЗпП України.

Відповідно до частини першої цієї статті працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

Згідно з частиною третьою статті 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

За змістом статті 38 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. У разі якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (частина третя статті 38 КЗпП України) не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору.

Відповідно до статті 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

За змістом частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, дослідивши наявні у справі докази та давши їм належну оцінку, правильно встановив, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ПрАТ НЕК «Укренерго» не виконувало вимог законодавства про працю, умови колективного чи трудового договору, а тому дійшов обґрунтованого висновку про необґрунтованість позовних вимог щодо визнання припиненими трудових відносин між сторонами на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України.

Доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції не розглянув заяву позивача про виклик в якості свідків директора по персоналу ПрАТ «НЕК «Укренерго» ОСОБА_5 та керівника ПрАТ «НЕК «Укренерго» Кудрицького В. Д. є безпідставними, оскільки із наявного у матеріалах справи звукозапису судового засідання Оболонського районного суду міста Києва (носій № D3129WD13223306LH, т.1) та протоколу судового засідання, яке відбулось 19 січня 2021 року, вбачається суд першої інстанції розглянув вказану заяву та протокольною ухвалою відхилив її за необґрунтованістю.

Аргументи касаційної скарги про те, що відповідач не вжив жодних заходів для отримання пояснень позивача щодо його відсутності на роботі у період з 08 по 15 вересня 2020 року та безпідставно не виплатив йому заробітну плату за цей період, спростовуються встановленими у справі обставинамита змістом акта інспекційного відвідування юридичної особи, яка використовує найману правцю від 26 жовтня 2020 року № КВ1174/1324/АВ, складеним інспектором праці Державної служби України з питань праці Головного управління Держпраці у Київській області Цімох О. І. (т. 1 а. с. 57 - 65).

Так, судами попередніх інстанцій встановлено, що в період з 08 до 30 вересня 2020 року ОСОБА_1 на роботі за визначеним робочим місцем не з`являвся, будь-яка робота, передбачена трудовим договором, ним не виконувалася, тому при складанні табелю обліку робочого часу працівників відділу правового забезпечення за вересень 2020 року, особою, що складає табель, робочі дні в період з 08 по 30 вересня 2020 року включно, були обліковані ОСОБА_1 , як неявка з нез`ясованих причин (індекс «НЗ»). Заробітна плата за вказаний період часу не нараховувалася.

Актом інспекційного відвідування юридичної особи, яка використовує найману правцю від 26 жовтня 2020 року № КВ1174/1324/АВ, складеним інспектором праці Державної служби України з питань праці Головного управління Держпраці у Київській області Цімох О. І., визначено, що за відпрацьовані ОСОБА_1 у вересні 5 робочих днів ПрАТ «НЕК «Укренерго» проведено виплату у розмірі 7 921,86 грн, що підтверджується платіжним дорученням від 22 вересня 2020 року № 1 428/06684 та від 07 жовтня 2020 рок № 93/0684. Порушень щодо виплати авансу 22 вересня 2020 року (строк згідно умов колективного договору) за першу половину місяця (вересня) в неповному обсязі працівнику ОСОБА_1 з вини роботодавця не встановлено.

Також, у вказаному акті зазначено, що ПрАТ «НЕК «Укренерго» намагалось отримати пояснення про причини відсутності позивача на робочому місці та звіт про виконану ним роботу, але вони були проігноровані позивачем. Також 08 жовтня 2020 року ПрАТ «НЕК «Укренерго» поштовою кореспонденцією направило ОСОБА_1 листа за № 01/36639 про надання письмових пояснень, документальне підтвердження поважності відсутності на робочому місці та надання детального звіту про фактичне виконання трудових обов`язків за період з 08 вересня по 10 жовтня 2020 року, котре отримано особисто позивачем 15 жовтня 2020 року.

З огляду на викладене, Верховний Суд приходить до висновку, що відповідач вжив достатніх заходів щодо встановлення причин відсутності позивача на роботі у період з 08 по 15 вересня 2020 року, та виплатив позивачу заробітну плату за фактично відпрацьовані ним дні у вересні 2020 року у повному розмірі.

Посилання у касаційній скарзі на те, що апеляційний суд не розглянув клопотання позивача від 01 грудня 2021 року про відкладення розгляду справи та безпідставно здійснив розгляд справи за відсутності позивача, є необґрунтованим з огляду на таке.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Матеріли справи свідчать про те, що 15 листопада 2021 року Київським апеляційним судом позивачу було повідомлено про дату, час та місце розгляду його апеляційної скарги (т. 2 а. с. 86-87).

Вказане також підтверджується змістом клопотання позивача від 01 грудня 2021 року про відкладення розгляду справи, що містить вказівку на дату та час розгляду справи апеляційним судом (т. 2 а. с. 96).

Із наявного у матеріалах справи звукозапису судового засідання Київського апеляційного суду (носій № N126XE13D8014308A1, т. 2) та протоколу судового засідання, яке відбулось 01 грудня 2021 року, вбачається, що апеляційний суд розглянув вказане клопотання позивача про відкладення розгляду справи та протокольною ухвалою відмовив у його задоволені у зв`язку з безпідставністю.

Таким чином, керуючись положеннями частини другої статті 372 ЦПК України, враховуючи, що позивач виклав свої доводи по справі в апеляційній скарзі, за відсутності заперечень інших учасників справи, апеляційний суд у судовому засіданні 01 грудня 2021 року цілком законно розглянув справу по суті без участі позивача, повідомленого про дату, час і місце розгляду справи.

Аргументи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не розглянув клопотання позивача про прийняття додаткових доказів, а саме: копії листа ПрАТ «НЕК «Укренерго» від 04 лютого 2021 року № 01/4244; доказів звернення із відповідними запитами до ПрАТ «НЕК «Укренерго» та ФССУ УВД Фонду у м. Києві правобережне відділення; роздруківку з Єдиного державного реєстру судових рішень вироку Дзержинського міського суду Донецької області від 05 березня 2015 року № 225/4698/14-к, Верховний Суд відхиляє, оскільки відповідно до частин першої та третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Доводи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду: від 08 травня 2019 року у справі № 489/1609/17, від 04 вересня 2020 року у справі № 214/6671/18, від 12 квітня 2019 року у справі № 265/563/17, від 05 серпня 2019 року у справі № 638/10227/17, від 24 лютого 2020 року у справі № 361/7197/16-ц, також підлягають відхиленню з огляду на таке.

У постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (пункт 39) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях.

Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то в такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

У наведених заявником постановах суду касаційної інстанції та оскаржуваних судових рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій встановлено різні фактичні обставини справ та відсутні спільні риси між спірними правовідносинами, а тому доводи заявника про не врахування висновків суду касаційної інстанції щодо застосування норм права у подібних правовідносинах є безпідставним.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваних судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.

Якщо оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.

Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають критерію обґрунтованості судового рішення. Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновки судів першої та апеляційної інстанцій.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Щодо розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі із розподілу судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 07 червня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний

О. В. Ступак