КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження: №22-ц/824/5891/2022
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2022 року м. Київ

Справа № 755/19294/21

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Махлай Л.Д., Немировської О.В.,

за участю секретаря судового засідання Кравченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 грудня 2021 року, ухвалене у складі судді Галагана В.І.,

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» про визначення порядку користування квартирою та розподіл особових рахунків,

встановив:

У листопаді 2021 року позивач ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_1 , КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва», в якому просить:

- встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , виділивши в користування ОСОБА_3 одну ізольовану житлову кімнату: площею 18,3 кв.м, помічену на плані квартири цифрою «6», та пов`язаний з нею балкон площею 0,8 кв.м., а відповідачу ОСОБА_1 виділити у користування дві ізольовані житлові кімнати площею 12,3 кв.м., та 10,4 кв.м., помічені на плані квартири цифрами «2» та «5», а також комору площею 1,2 кв.м., помічену на плані квартири цифрою «8», місця загального користування: кухню, ванну кімнату, вбиральню, коридор - залишити у спільному користуванні,

- зобов`язати відповідача ОСОБА_1 звільнити кімнату 18,3 кв.м., помічену на плані квартири цифрою «6», та пов`язаний з нею балкон площею 0,8 кв.м.

- змінити договір найму житлового приміщення щодо квартири АДРЕСА_1 ,

- зобов`язати відповідача Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» укласти з позивачем ОСОБА_3 окремий договір найму на кімнату, площею 18,3 кв.м. у квартирі АДРЕСА_1 та відкрити на її ім`я окремий особовий рахунок.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що позивач та відповідач зареєстровані у спірній неприватизованій квартирі АДРЕСА_1 . Позивач була дитиною, позбавленою батьківського піклування, зареєстрована в квартирі з 2006 року. У 2010 році її батьків було позбавлено батьківських прав, опікуном позивача було призначено її тітку з боку матері ОСОБА_4 , з якою позивач проживає по теперішній час. Опікун позивача та її бабуся ОСОБА_5 неодноразово пропонували родичам з боку батька позивача виділити маленьку кімнату для проживання позивача, але пропозиції були відхилені. Однак родичі позивача не тільки чинили перешкоди у користуванні позивачем квартирою, але й цілеспрямовано та протягом тривалого часу вчиняли дії щодо позбавлення позивача права проживання в ній. Вказані особи протиправно виписали позивача з квартири та приватизували її без участі позивача.

Фактично своїми діями вони позбавили позивача як дитину позбавлену батьківського піклування єдиного наявного у неї житла. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва у справі № 755/19814/15-ц від 06.12.2017 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 01.03.2018 року, та рішенням Дніпровського районного суду м. Києва у справі № 755/12299/18 від 23.10.2019 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 10.03.2020 року, позивач була поновлена в праві на користування квартирою, поновлена її реєстрація в квартирі, приватизація квартири була скасована як незаконна, скасовані відповідні записи у Державному реєстрі. Нещодавно позивачу стало відомо, що наймач квартири ОСОБА_6 та її тітка з боку батька - ОСОБА_7 , яка також була зареєстрована та проживала у спірній квартирі, померли, відтак на теперішній час відповідач одноособово проживає в квартирі та займає усі три кімнати, тому позивач вимушена звернутись з даним позовом до суду.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 21 грудня 2021 року позов задоволено частково.

Виділено ОСОБА_3 у користування одну ізольовану житлову кімнату: площею 18,3 кв.м, помічену на плані квартири цифрою «6», та пов`язаний з нею балкон площею 0,8 кв.м. у квартирі АДРЕСА_1 .

Виділено ОСОБА_1 у користування дві ізольовані житлові кімнати площею 12,3 кв.м., та 10,4 кв.м., помічені на плані квартири цифрами «2» та «5», а також комору площею 1,2 кв.м., помічену на плані квартири цифрою «8», у квартирі АДРЕСА_1 .

Зобов`язано ОСОБА_1 звільнити кімнату 18.3 кв.м., помічену на плані квартири цифрою «6», та пов`язаний з нею балкон площею 0,8 кв.м.

Місця загального користування: кухню, ванну кімнату, вбиральню, коридор - залишено у спільному користуванні користувачів квартири.

В іншій частині позову - відмовлено.

Вирішено питання щодо судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду в частині задоволених позовних вимог, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що відмовляючи у позові в частині заявлених вимог щодо зміни договору найму та зобов`язання відповідача 2 укласти окремий договір найму із позивачем, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність моменту порушення права позивача Керуючою компанією.

Однак, судом першої інстанції було хибно встановлено факт порушення прав позивача відповідачем ОСОБА_1 . При цьому встановлення такого факту судом першої інстанції було здійснено виключно на підставі припущень позивача, викладених у позовній заяві, за відсутності поданих доказів на підтвердження їх. Судом необґрунтовано, без належних підтверджуючих доказів, було встановлено факт наявності конфліктів позивача із відповідачем ОСОБА_1 та у зв`язку із цим неможливість в досудовому порядку вирішити питання встановлення порядку користування квартирою.

Зазначає, що ОСОБА_3 не проживала та не проживає за адресою своєї реєстрації, жодного разу не перебувала у спірній квартирі, не користується спірною квартирою, не здійснює поточного ремонту, не бере участі в оплаті наданих комунальних послуг та є незнайомою особою для ОСОБА_1 . Вказує, що факт реєстрації позивача у спірній квартирі не є підтвердженням фактичного проживання позивача у ній та не підтверджує порушення її прав з боку відповідача ОСОБА_1 .

Так дійсно, поданими позивачем копіями судових рішень підтверджується факт поновлення її права користування вказаною квартирою, однак і такими документами не підтверджується фактична реалізація права користування квартирою № 72 позивачем. Вказує, що жодних доказів того, що житлові права позивача порушені, не визнаються та оспорюються відповідачем в частині встановлення порядку користування квартирою № 72 - до суду першої інстанції позивачем надано не було.

Вказує, що позивач не надала належних доказів до суду першої інстанції про те, що проживає у квартирі АДРЕСА_1 ; про те, що є членом сім`ї наймача; про те, що отримала відмову від наймача або від наймодавця щодо виділення їй ізольованої кімнати. Суд першої інстанції не врахував те, що згідно з ст. 104 ЖК УРСР право особи на виділення ізольованого приміщення у члена сім`ї наймача виникає виключно на підставі того, що така особа проживає у житлі, (а не лише є зареєстрованою), така особа є членом сім`ї наймача, і така особа не досягла згоди з даного приводу із іншими членами сім`ї. З огляду на такі обставини, ОСОБА_1 вважає висновки суду першої інстанції щодо можливості часткового задоволення позову та відмови в іншій частині - суперечливими.

Суд першої інстанції, відмовляючи у заявлених вимогах до відповідача 2, посилаючись на недоведеність факту порушення права позивача, оскільки остання не зверталась до Керуючої компанії із відповідними заявами про зміну договору найму, безпідставно встановлює факт порушення прав позивача відповідачем ОСОБА_1 за аналогічних обставин, за відсутності будь-яких доказів того, що своїми діями або бездіяльністю ОСОБА_1 порушив права позивача. Вважає, що суд першої інстанції мав би відмовити позивачу у задоволенні вимог заявлених до ОСОБА_1 з підстав недоведеності порушення прав позивача останнім. Однак, на думку суду першої інстанції, відповідач 1 невстановленим способом вчинив порушення прав позивача.

Суд першої інстанції дійшов хибного висновку про доцільність часткового задоволення позову з огляду на те, що судом не було жодним чином досліджено позицію ОСОБА_1 , який не був належним чином повідомлений про розгляд даної справи станом на момент прийняття оскаржуваного рішення, та з огляду на те, що ОСОБА_1 не знав взагалі про те, що дана справа перебуває на розгляді в суді до 30.12.2021р. Таким чином відповідач ОСОБА_1 був позбавлений можливості здійснювати участь у даній судовій справі під час її розгляду судом першої інстанції та не мав можливості реалізувати всі свої процесуальні права як відповідача по даній справі, в тому числі подати відзив на позовну заяву та/або зустрічну позовну заяву. Тим самим суд першої інстанції порушив основоположний принцип цивільного судочинства - принцип змагальності учасників процесу, розглянувши справу за умови неповідомлення відповідача ОСОБА_1 про її розгляд, та позбавивши його всіх процесуальних прав.

Крім того, відповідач вважає необхідним в порядку ч.2 ст. 353 ЦПК України надати свої заперечення на ухвалу від 18.11.2021 р. про відкриття провадження, в якій суд вирішив здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. При цьому право відповідача на подання заперечень щодо розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін гарантоване ст. 274 ЦПК України, також було порушене судом першої інстанції, яким не було належним чином повідомлено відповідача про розгляд даної справи. Суд першої інстанції неналежним чином оцінив характер спірних правовідносин у даній справі та необґрунтовано прийняв процесуальне рішення про можливість розгляду даної справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. При цьому суд першої інстанції не надав можливості відповідачу ОСОБА_1 реалізувати своє право на заперечення проти обраного порядку розгляду справи судом, шляхом подання відповідного процесуального документу, який передбачено ст. 274 ЦПК України.

Крім того, суд першої інстанції неналежним чином оцінив докази, які підтверджують факт понесення судових витрат позивача на надання їй правової допомоги адвокатом Іванченко О.В. Судом першої інстанції не було враховано того, що відшкодування судових витрат на надання правової допомоги може бути здійснено лише за умови того, що надання правової допомоги здійснювалось оплатно та лише за умови наявності підтверджуючих документів несення таких витрат відповідним учасником справи. Звертає увагу на те, що здійснення підприємницької діяльності в межах організаційно-правової форми «фізична особа-підприємець» не може бути пов`язаним із здійсненням адвокатської діяльності особою згідно з положеннями Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», оскільки таким профільним законом можливостей надання правової допомоги з боку фізичної особи-підприємця - не передбачено.

При цьому є важливим також розуміння того, що є неправильним ототожнення ведення господарської діяльності суб`єктом підприємницької діяльності та ведення адвокатської діяльності, оскільки правова природа та законодавче регулювання їх є відмінним. Із наданих позивачем до суду першої інстанції документів не вбачається того, що належним виконанням зобов`язань з оплати правової допомоги згідно з договором про надання правової допомоги від 08.10.2020р. та додаткової угоди № 1 від 19.11.2021р. можливо вважати оплату позивача на рахунок ФОП ОСОБА_8 суми грошових коштів у розмірі 2000 грн. у відповідності до квитанції № ПН 1597 (а.с. 66).

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 - ОСОБА_8 , вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим, постановленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Посилається на те, що доводи відповідача щодо можливості досудового врегулювання спору не відповідають дійсності, оскільки відповідач заперечує право користування спірною квартирою, протягом тривалого часу здійснював дії щодо незаконного зняття з реєстрації у спірні квартирі, здійснив протиправну приватизацію квартири без участі позивача, що підтверджується судовими рішеннями.

Доводи відповідача про порушення судом першої інстанції його права через неповідомлення про розгляд справи є безпідставним, оскільки саме відповідач свідомо тривалий час не отримував поштову кореспонденцію.

Заперечення відповідача щодо понесених судових витрат на професійну правову допомогу адвоката через наявність у нього статусу ФОП є безпідставним, оскільки факт перерахування коштів адвокату як ФОП ніяким чином не нівелює у нього статус адвоката (Постанова Верховного Суду від 09.09.2021 року у справі № 910/7304/20).

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підтримав доводи апеляційної скарги та просив задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_8 , вважаючи доводи апеляційної скарги безпідставними, просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, тому колегія суддів вважала можливим розглянути справу за їх відсутності відповідно до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 15 листопада 2021 року позивач ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_1 , КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва», в якому просила:

- встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , виділивши в користування ОСОБА_3 одну ізольовану житлову кімнату: площею 18,3 кв.м, помічену на плані квартири цифрою «6», та пов`язаний з нею балкон площею 0,8 кв.м., а відповідачу ОСОБА_1 виділити у користування дві ізольовані житлові кімнати площею 12,3 кв.м., та 10,4 кв.м., помічені на плані квартири цифрами «2» та «5», а також комору площею 1,2 кв.м., помічену на плані квартири цифрою «8», місця загального користування: кухню, ванну кімнату, вбиральню, коридор - залишити у спільному користуванні,

- зобов`язати відповідача ОСОБА_1 звільнити кімнату 18,3 кв.м., помічену на плані квартири цифрою «6», та пов`язаний з нею балкон площею 0,8 кв.м.

- змінити договір найму житлового приміщення щодо квартири АДРЕСА_1 ,

- зобов`язати відповідача Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» укласти з позивачем ОСОБА_3 окремий договір найму на кімнату, площею 18,3 кв.м. у квартирі АДРЕСА_1 та відкрити на її ім`я окремий особовий рахунок.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 18 листопада 2021 року було відкрито провадження у даній справі та визначено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження без виклику/повідомлення сторін.

Встановлено строк для подачі письмових заяв по суті позову до 16 грудня 2021 року .

При вирішенні питання про визначення порядку розгляду справи, суддею ураховано предмет її розгляду, який не належить до переліку справ, що підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження ( ч. 4 ст. 274 ЦПК України), ураховано немайновий характер справи та належність справи до категорії незначної складності, тому дана справа відноситься до категорії малозначних справ, яку за правилами статей 19, 274, 279 ЦПК України доцільно розглянути у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення/виклику сторін, роз`яснивши учасникам судового розгляду їх процесуальні права, відповідно до статті 274 ЦПК України.

Вказаною ухвалою відповідачу було роз`яснено, що за правилами статті 178, частини першої статті 278 ЦПК України відповідач має право викласти та надати суду заперечення на позов у відзиву протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження.

Також вказано, що клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач може подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву (частини сьома статті 279 ЦПК України). ( а.с. 34-36).

З матеріалів справи також встановлено, що копія ухвали суду про відкриття провадження разом з копією позовної заяви та додатками до неї супровідним листом суду від 18 листопада 2021 року була надіслана відповідачам. Зазначену кореспонденцію відповідачем Комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» було отримано 29 листопада 2021 року, що підтверджується повідомленням про вручення рекомендованого поштового відправлення (а.с.46) , та 14 грудня 2021 року вказаним відповідачем було подано відзив на позовну заяву.

Разом з тим, з роздрукованого трекінгу відправлень ПАТ «Укрпошта» від 21 грудня 2021 року ( а.с. 69) вбачається, що поштове відправлення за номером 000, адресоване ОСОБА_1 , було прийняте для відправлення 26.11.2021 року, та під час доставки 30.11.2021 року не вручено «з інших причин».

Отже, станом на 21 грудня 2021 року копія ухвали про відкриття провадження у даній справі з копією позовної заяви та доданими матеріалами вручена відповідачу ОСОБА_1 не була.

21 грудня 2021 року, розглянувши справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, Дніпровський районний суд м. Києва ухвалив оскаржуване рішення.

Відповідно до частини п`ятої статті 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

За приписами частини першої статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин; 3) про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд.

У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства); 4) справи про розірвання шлюбу; 5) справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частина четверта статті 274 ЦПК України містить імперативну норму, яка визначає перелік справ, які не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного провадження.

Цей перелік ґрунтується на класифікації справ за матеріально-правовою ознакою, тобто за характером спірних матеріально-правових відносин.

Так, в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1 - 5 цієї частини.

Предметом позову у розглядуваній справі є вимога немайнового характеру - визначення порядку користування квартирою та розподіл особових рахунків. Правозастосування у даній категорії справ характеризується сталістю як законодавства так і судової практики.

Справа, що переглядається, не належить до тих, які відповідно до частини четвертої статті 274 ЦПК України не можуть бути розглянуті у порядку спрощеного позовного провадження. Врахувавши вказані обставини та вимоги статті 19, частини третьої статті 274 ЦПК України, суд першої інстанції обґрунтовано визнав розглядувану справу справою незначної складності та дійшов висновку про можливість її розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Разом з тим, на думку колегії суддів, судом першої інстанції не було дотримано положень ст. 279 ЦПК України щодо права відповідача подати клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням ( викликом) сторін.

Відповідно до частин п`ятої-восьмої статті 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов: 1) предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться.

Таким чином, розглянувши справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, за відсутності доказів вручення відповідачу ОСОБА_1 копії ухвали про відкриття провадження від 18.11.2021 року з копією позовної заяви та доданими матеріалами, суд першої інстанції необґрунтовано позбавив відповідача права подати клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з викликом сторін, права на подачу відзиву на позовну заяву та інших заяв та клопотань по суті справи.

Основними засадами судочинства відповідно до частини першої статті 129 Конституції України визначено, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожному гарантується право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Публічний характер судового розгляду є істотним елементом права на справедливий суд, а відкритість процесу, як правило, включає право особи бути заслуханою в суді.

Принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи (частина перша статті 8 ЦПК України).

Відповідно до висновку Верховного Суду у постанові від 25 квітня 2018 року, провадження № 61-1125св17, «суд першої інстанції розглянув справу за відсутності сторони та її представника, щодо яких відсутні докази належного повідомлення про час і місце розгляду справи, розгляд справи не відклав, причини їх неявки в судове засідання не з`ясував, порушив конституційне право особи на участь у судовому розгляді, не забезпечив їй можливості надати суду докази та навести доводи,чим порушив вимоги статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права особи на справедливий судовий розгляд. Апеляційний суд, зазначивши, що розгляд справи без участі відповідачів, які не були повідомлені про час та місце розгляду справи, є формальним міркуванням, не звернув уваги на те, що конституційне право на участь у судовому розгляді, бути належним чином повідомленим про дату судового розгляду не може бути формальним, це є порушенням зазначених вимог законодавства та підставою для безумовного скасування судового рішення і ухвалення власного рішення. При цьому висновок апеляційного суду про те, що відповідачі свідомо не отримували повістки, реалізуючи своє диспозитивне право на участь у справі, був би правильним лише у разі, якщо було б доведено, що відповідачі, знаючи, що на їх адресу надійшов рекомендований лист з суду, не отримували його. Проте таких обставин суд не встановив.».

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою (пункт 3 частини третьої статті 376 ЦПК України).

Відповідно до правового висновку Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 квітня 2022 року у справі № 522/18010/18 «обов`язок суду повідомити учасників справи про місце, дату і час судового засідання є реалізацією однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства - відкритості судового процесу. Невиконання (неналежне виконання) судом цього обов`язку призводить до порушення не лише права учасника справи бути повідомленим про місце, дату і час судового засідання, але й основних засад (принципів) цивільного судочинства. Розгляд справи в суді першої інстанції за відсутності учасника справи, якого не було повідомлено про місце, дату і час судового засідання, є обов`язковою та безумовною підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення судом апеляційної інстанції, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Правильним по суті рішення є в тому випадку, коли воно відповідає вимогам законності й обґрунтованості, оскільки порушення останніх має наслідком зміну або скасування оскарженого судового рішення. Оскаржене судове рішення належить залишати без змін за наявності незначних порушень закону, які вже були усунені при розгляді справи, або ж таких, які можуть бути виправлені судом апеляційної інстанції. Правило про те, що «не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань» стосується випадків, коли такі недоліки не призводять до порушення основних засад (принципів) цивільного судочинства».

Враховуючи вимоги вищевикладених процесуальних норм та правові висновки Верховного Суду, колегія суддів вважає, що розгляд судом даної справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, за відсутності даних про вручення відповідачу ОСОБА_1 ухвали про відкриття провадження у даній справі, що свідчить про неповідомлення відповідача про розгляд справи судом, є обов`язковою підставою для скасування судового рішення відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України та ухвалення нового рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 06 грудня 2017 року у справі № 755/19814/15-ц, яке залишено без змін постановою Апеляційного суду м. Києва від 01 березня 2018 року, позов ОСОБА_6 до ОСОБА_9 , ОСОБА_3 , в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_4 , за участю третіх осіб ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , Житлово-експлуатаційної дільниці № 414, орган опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - задоволено частково. Визнано ОСОБА_9 , таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 . В решті позовних вимог - відмовлено. (а.с. 8-10, 11-12)

Рішенням суду у вказаній справі № 755/19814/15-ц встановлені наступні обставини.

Спірна квартира АДРЕСА_1 складається з трьох кімнат, житловою площею 41 кв.м, загальною площею 67.9 кв.м. Зазначена квартира була надана ОСОБА_6 на сім`ю з чотирьох осіб: вона, син ОСОБА_10 , донька ОСОБА_11 , син ОСОБА_1 на підставі ордеру № 78840 серії Б від 20.04.1981 року .

Згідно довідки форми № 3 за вих.№ 643 від 30.12.2015 року (на час звернення до суду із вказаним позовом) квартира не приватизована і в ній зареєстровані позивач, троє її дітей на яких ця квартира надавалася, та онука ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 18.02.2010 року у справі за позовом Служби у справах дітей Дніпровського районної державної адміністрації до ОСОБА_12 , ОСОБА_9 про позбавлення батьківських прав відповідачі позбавлені батьківських прав відносно своїх дітей у тому числі і відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Розпорядженнями Дніпровської районної у м.Києві державної адміністрації № 224 від 27.05.2010 року та № 150 від 21.03.2016 року неповнолітній ОСОБА_13 призначені опікуни: ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , відповідно.

За розпорядженням № 150 від 21.03.2016 року опікуном над неповнолітніми ОСОБА_3 та її братом ОСОБА_14 до досягнення дітьми повноліття є ОСОБА_4 і на неї покладено відповідальність за збереження майна неповнолітніх, а на Керуючу компанію з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м.Києва - обов`язок контролю за квартирами, у яких зареєстровані діти задля неприпустимості здійснення будь-яких правочинів стосовно цих квартир без дозволу органу опіки і піклування.

Розпорядженням Дніпровської районної у м.Києві державної адміністрації № 227 від 04.05.2017 року накладено заборону на відчуження квартири АДРЕСА_1 .

На момент реєстрації дитини ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_1 , в ній проживав та був зареєстрований її батько ОСОБА_9 з урахуванням якого ця квартира надавалася ОСОБА_6 і на той час право останнього на користування квартирою ніким не заперечувалося і не оспорювалося. В зв`язку із реєстрацією ОСОБА_3 у квартирі в неї виникло право на користування цим жилим приміщенням.

Зазначеним рішенням суду справі № 755/19814/15-ц встановлено, що враховуючи той факт, що батьки ОСОБА_3 позбавлені батьківських прав, а остання проживає за адресою піклувальника, право на користування спірною квартирою ОСОБА_3 не вважається втраченим, у зв`язку з чим у суду відсутні підстави вважати її такою, що втратила право користування спірною квартирою.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23.10.2019 року у справі № 755/12299/18, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 10.03.2020 року, визнано розпорядження органу приватизації житла Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації № 43-497 від 28 вересня 2016 року про приватизацію квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , незаконним та скасовано.

Визнано свідоцтво про право власності на житло, розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , яке видане 28 вересня 2016 року органом приватизації житла Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації на ім`я ОСОБА_6 , ОСОБА_15 , ОСОБА_1 недійсним та скасовано.

Скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записи про державну реєстрацію права приватної спільної часткової власності від 11 листопада 2016 року за № 17492227, № 17492231 та № 17492235 на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

Рішенням суду у вказаній справі встановлено, що розпорядженням органу приватизації житла Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації № 43-497 від 28 вересня 2016 року передано квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , в приватну, спільну (сумісну або часткову) власність ОСОБА_6 та членам її сім'ї: ОСОБА_1 , ОСОБА_15 в рівних долях. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 06 грудня 2017 року, яке набрало законної сили, поновлено ОСОБА_3 право користування квартирою, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідно до розпорядження № 150 від 21 березня 2016 року третю особу ОСОБА_4 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_4 призначено піклувальником над неповнолітньою дитиною ОСОБА_3 та покладено відповідальність за збереження житла та майна за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідно до висновків, викладених у рішенні суду у справі №755/12299/18, розпорядження органу приватизації житла Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації № 43-497 від 28 вересня 2016 року про приватизацію квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , визнано судом незаконним і таким, що підлягає скасуванню.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 18 листопада 2020 року у справі № 755/11334/20 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3 , треті особи: Дніпровська районна в м. Києві державна адміністрація, ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6 , Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м.Києва», треті особи: Дніпровська районна в м.Києві державна адміністрація, ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , про визначення порядку користування квартирою, зміну договору найму житлового приміщення та розподіл особових рахунків - закрито у зв`язку зі смертю позивача ОСОБА_6 (а.с. 23-24).

За повідомленням КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» наймачем спірної квартири значиться ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 та знята з реєстраційного обліку 15 жовтня 2020 року.

Відповідно до витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва станом на 19 жовтня 2021 року, з урахуванням даних, відображених у довідці форми № 3 , виданої КП «Центр комунального сервісу» 26.01.2016 року, у спірній квартирі АДРЕСА_1 , зареєстроване місце проживання двох осіб: ОСОБА_1 , 1975 року народження, та ОСОБА_3 , 2001 року народження. ( а.с. 7, 16).

За даними плану квартири АДРЕСА_1 , квартира складається з трьох ізольованих кімнат: площею 18,3 кв.м, поміченої на плані квартири цифрою «6», та пов`язаний з нею балкон площею 0,8 кв.м., площею 12,3 кв.м., та 10,4 кв.м., помічені на плані квартири цифрами «2» та «5», а також наявна комору площею 1,2 кв.м., помічена на плані квартири цифрою «8», місця загального користування: кухня, ванна кімната, вбиральня, коридор. (а.с. 25)

Заперечуючи в апеляційній скарзі проти задоволення позовних вимог ОСОБА_3 , представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 посилався на те, що позивач не надала доказів того, що вона проживає у спірній квартирі, що вона є членом сім`ї наймача, що вона отримала відмову від наймача або від наймодавця щодо виділення їй в користування ізольованої кімнати.

З пояснень представника відповідача вбачається, що заперечуючи проти позову, відповідач ОСОБА_1 не визнає права користування ОСОБА_3 спірним жилим приміщенням, вважає її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням. На запитання суду апеляційної інстанції щодо інших варіантів порядку користування спірною квартирою представником відповідача відповіді не надано.

У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Відповідно до статті 61 ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Згідно з частиною першою та другою статті 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (стаття 65 ЖК УРСР).

Відповідно до статті 103 ЖК УРСР договір найму жилого приміщення може бути змінено тільки за згодою наймача, членів його сім`ї і наймодавця, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом.

Частиною першою статті 104 ЖК УРСР передбачено, що член сім`ї наймача вправі вимагати, за згодою інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, укладення з ним окремого договору найму, якщо жилу площу, що припадає на нього, може бути виділено у вигляді приміщення, яке відповідає статті 63 цього Кодексу.

Право члена сім`ї наймача на зміну договору найму пов`язане із закріпленим в статті 64 ЖК УРСР принципу рівності прав і обов`язків всіх членів сім`ї. Житлове законодавство не визначає обставин, за наявності яких виникає необхідність зміни договору найму житлового приміщення за вимогою члена сім`ї наймача.

Частиною другою статті 104 ЖК УРСР передбачено, що у разі відмови членів сім`ї дати згоду на укладення окремого договору найму, а також у разі відмови наймодавця в укладенні такого договору спір може бути вирішено в судовому порядку.

Згідно із статтею 63 ЖК УРСР предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. Не можуть бути самостійним предметом договору найму: жиле приміщення, яке хоч і є ізольованим, проте за розміром менше від встановленого для надання одній особі (частина перша статті 48), частина кімнати або кімната, зв`язана з іншою кімнатою спільним входом, а також підсобні приміщення (кухня, коридор, комора тощо).

Відповідно до частини першої статті 48 ЖК УРСР жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі, але не менше розміру, який визначається Кабінетом Міністрів України і Федерацією професійних спілок України.

Статтею 47 ЖК Української РСР встановлена норма жилої площі 13,65 квадратногометра на одну особу.

Згідно з пунктом 53 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів Української РСР і Української Республіканської ради професійних спілок від 11 грудня 1984 року № 470, жиле приміщенні надається громадянам у межах 13,65 кв. м жилої площі на одну особу, але не менше рівня середньої забезпеченості громадян жилою площею в даному населеному пункті.

Відповідно до постанови виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів та Президії Київської міської ради профспілок від 15 липня 1985 року № 582 «Про порядок застосування у м. Києві Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм житлових приміщень в Українській РСР» (з подальшими змінами) жилі приміщення у м. Києві надаються громадянам у межах 13,65 кв. м. жилої площі, але не більше однієї кімнати на одну особу і не менш як 9 кв. м жилої площі. Громадяни визнаються такими, що потребують поліпшення житлових умов, якщо вони мають площу до 7,5 кв. м. включно на кожного члена сім`ї.

У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснено, що в силу статті 104 ЖК Української РСР суд вправі задовольнити вимоги члена сім`ї наймача про поділ жилого приміщення, якщо жилу площу, що припадає на нього (або з урахуванням укладеної угоди про порядок користування жилим приміщенням), може бути виділено у вигляді ізольованого приміщення, яке складається з однієї або кількох кімнат, розмір якого не менше встановленого для надання одній особі. При поділі жилого приміщення за вимогою члена сім`ї наймача йому може бути виділено ізольоване жиле приміщення розміром меншим за жилу площу, що припадає на нього. Однак, поділ не може бути допущений, коли це призведе до штучного погіршення житлових умов позивача і викличе необхідність постановки його на облік, як такого, що потребує поліпшення житлових умов.

Відповідно до висновків Верховного Суду у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 465/6428/15-ц, що виникла з аналогічних правовідносин, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог про зміну договору житлового найму квартири, Верховним Судом було враховано, що сторони на час розгляду справи не є членами однієї сім`ї, не проживають спільно, не поєднані спільним побутом, не ведуть спільне господарство. За таких умов кожна зі сторін має та зберігає право користування спірним житлом, цьому праву кореспондують відповідні обов`язки, які вони зобов`язані нести. А отже, застосовуючи правила статті 5 ЦПК України щодо необхідності обрання судом ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, Верховний Суд визнав застосований судом першої інстанції спосіб захисту у спірних правовідносинах таким, що є належним, відповідає природі правових відносин, що існують між сторонами, є адекватним допущеному порушенню прав та інтересів позивача.

Отже, колегією суддів враховуються ті обставини, що сторони не є членами однієї сім`ї, не проживають спільно, не поєднані спільним побутом, не ведуть спільного господарства, відповідно до змісту вищевказаних судових рішень, між сторонами наявна конфліктна ситуація щодо користування ОСОБА_3 спірною квартирою, між сторонами відсутня домовленість щодо порядку користування квартирою, оскільки відповідач не визнає за позивачем такого права.

Разом з тим, вирішуючи спір у даній справі, апеляційний суд враховує, що відповідно до вищевказаних судових рішеньпідтверджено право ОСОБА_3 на користування спірною квартирою; позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_1 мають рівні права у користуванні спірною квартирою; станом на час звернення ОСОБА_3 з даним позовом до суду вимог про визнання її такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, заявлено не було, відтак, доводи представника відповідача про те, що ОСОБА_3 не має права користування спірним жилим приміщенням, оскільки не вселялася до нього, колегія суддів вважає безпідставними.

За вищевикладених обставин щодо наявності між сторонами тривалого конфлікту щодо права на користування квартирою, колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги відповідача про те, що у позові належить відмовити з тих підстав, що позивач не зверталась до відповідача у позасудовому порядку та не отримувала відмову у виділенні їй ізольованої жилої кімнати.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає наявними правові підстави для задоволення вимог позивача ОСОБА_3 щодо встановлення заявленого нею порядку користування квартирою АДРЕСА_1 , яка належить до державного житлового фонду та перебуває на балансі та повному господарському віданні КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва».

При цьому апеляційний суд враховує, що заявлений позивачем порядок користування квартирою АДРЕСА_1 щодо виділення позивачу у користування однієї ізольованої житлової кімнати: площею 18,3 кв.м, поміченої на плані квартири цифрою «6», та пов`язаного з нею балкону площею 0,8 кв.м., а відповідачу ОСОБА_1 у користування двох ізольованих житлових кімнат площею 12,3 кв.м., та 10,4 кв.м., помічених на плані квартири цифрами «2» та «5», а також комори площею 1,2 кв.м., поміченої на плані квартири цифрою «8», місця загального користування залишивши у спільному користуванні, - є максимально адекватним та таким, що не призведе до штучного погіршення житлових умов сторін спірних правовідносин; встановлений порядок користування спільною квартирою найбільше враховує баланс інтересів кожної зі сторін спору, враховуючи, що відповідачем не запропоновано свого варіанту користування спірною квартирою.

Враховуючи наявність підстав для задоволення вищевказаних позовних вимог, обґрунтованою є також вимога про зобов`язання відповідача звільнити кімнату, площею 18,3 кв.м., помічену на плані квартири цифрою «6» та пов`язаний з нею балкон площею 0,8 кв.м., оскільки вказана кімната виділяється у користування позивачу.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про зміну договору найму жилого приміщення та зобов`язання КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» укласти з позивачем ОСОБА_3 окремий договір найму на кімнату, площею 18,3 кв.м., суд першої інстанції виходив з того, що позивач не зверталась до Комунального підприємства із заявою про укладення окремого договору найму та відповідачем не відмовлено позивачу в укладенні такого договору, тому в цій частині позову відсутні підстави для захисту права, яке не є порушеним станом на день ухвалення даного рішення суду.

Рішення суду першої інстанції в цій частині не оскаржувалось, а тому відповідно до положень ст. 367 ЦПК України судом апеляційної інстанції не переглядається.

На підставі викладеного колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» про визначення порядку користування квартирою - підлягає скасуванню у зв`язку з порушенням норм процесуального права, яке є обов`язковою підставою для скасування судового рішення відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, та прийняття в цій частині постанови про задоволення заявлених позовних вимог ОСОБА_3 .

Доводи апеляційної скарги відповідача щодо безпідставного стягнення з нього на користь позивача витрат на правову допомогу в сумі 2500 грн., колегія суддів відхиляє, оскільки з матеріалів справи встановлено, що при зверненні з даним позовом до суду 19.11.2021 року ОСОБА_3 уклала з адвокатом Іванченком О.В. додаткову угоду № 1 до договору про надання правової допомоги № 01-10/2020 від 08.10.2020 року, відповідно до умов яких адвокат взяв на себе зобов`язання надати клієнту необхідну правову допомогу та представництво інтересів клієнта у справі № 755/19294/21. Сторони погодили виплату фіксованої суми гонорару (винагороди) за надання адвокатом правової допомоги клієнту по справі № 755/19294/21 в розмірі 5000 грн. Сторонами погоджено сплату клієнтом авансу у розмірі 2000 грн. протягом 10 календарних днів після підписання цієї додаткової угоди. Остаточний розрахунок здійснюється протягом 10 календарних днів після винесення рішення судом першої інстанції по справі № 755/19294/21. (а.с. 60-62, 63, 64).

На виконання умов додаткової угоди № 1 до договору про надання правової допомоги № 01-10/2020 від 08.10.2020 року ОСОБА_3 здійснено оплату авансового платежу на користь адвоката Іванченка О.В. у розмірі 2000 грн., що підтверджено рахунком-фактурою від 19.11.2021 року, квитанцією № ПН1597 від 23.11.2021 року та випискою по рахунку від 23.11.2021 року. (а.с. 65, 66, 67)

Доводи апеляційної скарги про необґрунтованість даних про понесення витрат на правову допомогу шляхом сплати вищевказаної суми на користь ФОП ОСОБА_8 колегія суддів відхиляє, оскільки ОСОБА_8 відповідно до свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серії КВ № 00604 від 10.06.2019 року є адвокатом, відповідно до ордеру серії АА № 1053949 від 10.10.2020 року здійснює надання правової допомоги ОСОБА_3 на підставі відповідного договору від 08.10.2020 року за № 01-10/2020.

Відповідно до висновків Верховного Суду у постановах від 08.10.2019 у справі №922/1747/19, від 09.09.2021 року у справі № 910/7304/20, порядок оформлення адвокатом рахунку для оплати наданих ним послуг та оподаткування грошових доходів фізичної особи-підприємця та самозайнятої особи, яка провадить незалежну професійну діяльність за ставками внеску до бюджету перебуває поза межами предмету дослідження питання витрат на професійну правничу допомогу. Натомість позивачем у своєму запереченні на заяву відповідача щодо розподілу судових витрат не обґрунтовано, яким саме чином вид оподаткування діяльності впливає на професійний статус особи, яка надала професійну правничу допомогу, а факт перерахування коштів адвокату як фізичній особі-підприємцю нівелює наявність у нього статусу адвоката.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, інші судові витрати, зокрема, витрати на правничу допомогу, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Тому, ураховуючи часткове задоволення позовних вимог ( від заявлених у суді першої інстанції), з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача підлягають стягненню витрати на правничу допомогу у розмірі, пропорційному задоволеним вимогам, тобто в сумі 2500 грн.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України встановлено, що якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У відзиві на апеляційну скаргу представником позивача - адвокатом Іванченком О.В. заявлено клопотання про відшкодування позивачу витрат на правову допомогу суді апеляційної інстанції в сумі 4800 грн.

На підтвердження заявлених у клопотанні вимог представником позивача надано рахунок фактуру від 10 травня 2022 року, з якої вбачається, що сума у розмірі 4800 грн. підлягає оплаті ОСОБА_3 за надання правової допомоги у справі № 755/19294/21 в суді апеляційної інстанції ( складання відзиву на апеляційну скаргу). Відповідно до квитанції від 10 травня 2022 року, кошти в сумі 4800 грн. сплачено ОСОБА_3 на користь ФОП ОСОБА_8 .

В судовому засіданні представником відповідача - адвокатом Бутенком О.А. заявлено клопотання про відмову у стягненні понесених ОСОБА_3 на правову допомогу з посиланням, зокрема на те, що заявлений обсяг понесених витрат не є співмірним із складністю справи та часом, витраченим адвокатом Іванченком О.В. на виконання відповідної роботи, обсягом наданих адвокатом послуг.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України).

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладено у постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04).

За висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналіз зазначеної постанови свідчить про те, що вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Як вбачається з наданих представником позивача документів ( рахунку-фактури та квитанції від 10 травня 2022 року) правова допомога в суді апеляційної інстанції полягає у складанні відзиву на апеляційну скаргу. Разом з тим, зі змісту відзиву на апеляційну скаргу вбачається, що він складений адвокатом на трьох сторінках, на двох з яких викладено зміст оскаржуваного рішення та доводи апеляційної скарги.

Отже, вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, колегія суддів вважає, що витрати позивача на послуги адвоката в суді апеляційної інстанції в сумі 4800 грн. є завищеними та неспівмірними з реальним обсягом такої допомоги, предметом спору та складністю справи, не відповідають критерію розумності їхнього розміру, обсягом роботи по складанню відзиву на апеляційну скаргу, виходячи з конкретних обставин справи.

Тому, враховуючи клопотання представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 щодо неспівмірності заявлених витрат, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції на суму 2000 грн.

Враховуючи вищевикладене, загальний розмір витрат на правничу допомогу, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, становить : 2500 грн. ( в суді першої інстанції) + 2000 грн. ( в суді апеляційної інстанції), всього - 4500 грн.

Оскільки відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню також судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви у сумі 908 грн.

Загальна сума судових витрат, що підлягають відшкодуванню позивачу, становить: 4500 грн. + 908 грн. = 5408 грн.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про визначення порядку користування квартирою, то процесуальні підстави для відшкодування судових витрат відповідачу ОСОБА_1 відсутні.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374-376, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , - задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 грудня 2021 року - скасувати в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» про визначення порядку користування квартирою та прийняти в цій частині постанову:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» про визначення порядку користування квартирою - задовольнити.

Виділити ОСОБА_3 у користування одну ізольовану житлову кімнату: площею 18,3 кв.м, помічену на плані квартири цифрою «6» та пов`язаний з нею балкон площею 0,8 кв.м. у квартирі АДРЕСА_1 .

Виділити ОСОБА_1 у користування дві ізольовані житлові кімнати площею 12,3 кв.м., та 10,4 кв.м., помічені на плані квартири цифрами «2» та «5», а також комору площею 1,2 кв.м., помічену на плані квартири цифрою «8», у квартирі АДРЕСА_1 .

Зобов`язати ОСОБА_1 звільнити кімнату 18.3 кв.м., помічену на плані квартири цифрою «6» та пов`язаний з нею балкон площею 0,8 кв.м.

Місця загального користування: кухню, ванну кімнату, вбиральню, коридор - залишити у спільному користуванні сторін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на правничу допомогу на загальну суму 4500 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 908 грн., а всього стягнути 5408 (п`ять тисяч чотириста вісім) грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 25 серпня 2022 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Махлай Л.Д.

Немировська О.В.