КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №370/1807/20 Головуючий у І інстанції - Тандир О.В.
апеляційне провадження №22-ц/824/161/2022 Доповідач у ІІ інстанції - Гуль В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Гуля В.В.,

суддів Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.

за участю секретаря Линок В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , суб`єкта підприємницької діяльності, фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Макарівського районного суду Київської області від 29 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_3 до суб`єкта підприємницької діяльності, фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання договору недійсним та за зустрічним позовом суб`єкта підприємницької діяльності, фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання недійсним правочину - заяви від 17 грудня 2014 року про зарахування однорідних зустрічних вимог, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2020 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до суб`єкта підприємницької діяльності, фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , в якому просив суд визнати недійсним договір про відступлення права вимоги за договором купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ «ТД «КАМІЛЛА», укладений 05 травня 2015 року між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Задніпряним О.М., зареєстрований у реєстрі за №330.

В обґрунтування позову зазначав, що 17 грудня 2014 року загальними зборами ТОВ «Торговий дім «КАМІЛЛА» (далі - ТОВ «ТД «КАМІЛЛА») було прийнято рішення, оформлене протоколом №02-12/2014, про задоволення заяви одного з учасників товариства ОСОБА_1 про вихід зі складу учасників товариства та передачу його частки в статутному капіталі, що становить 40% у розмірі 8 000 000 грн, на користь ОСОБА_3 .

Внаслідок вказаного рішення 17 грудня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ «ТД «КАМІЛЛА», посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального міського нотаріального округу Насобіною Г.О., та зареєстрований в реєстрі за №1491 (далі - Договір купівлі-продажу частки).

При цьому, того ж дня ОСОБА_1 письмово просив ОСОБА_3 зарахувати зустрічні однорідні вимоги, які вони мають один перед одним, тобто врахувати передану частку в статутному капіталі ТОВ «ТД «КАМІЛЛА» в якості часткової виплати заборгованості, яка виникла у ОСОБА_1 перед ОСОБА_3 .

Зокрема, у заві про зарахування зустрічних однорідних вимог від 17 грудня 2014 року (надалі - Заява) ОСОБА_1 зазначає, що має непогашену заборгованість перед ОСОБА_3 у розмірі 21 435 721,92 грн та те, що ОСОБА_3 має перед ОСОБА_1 заборгованість за Договором у розмірі 8 000 000 грн, у зв`язку з чим просить ОСОБА_3 зарахувати однорідні зустрічні вимоги, внаслідок чого загальна заборгованість ОСОБА_1 перед ОСОБА_3 зменшується, зокрема, на 8 000 000 грн, а заборгованість ОСОБА_3 перед ОСОБА_1 у вказаному розмірі за договором купівлі-продажу частки вважається погашеною.

У свою чергу, ОСОБА_1 у заяві вказує, що «З моменту підписання цієї заяви вважаю, що зобов`язання ОСОБА_3 щодо сплати грошових коштів за договором купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ «ТД «КАМІЛЛА» таким, що виконано та припинено у повному обсязі, заборгованості ОСОБА_3 перед ОСОБА_1 немає».

При цьому, 17 грудня 2014 року ОСОБА_3 залік однорідних вимог прийнято, про що свідчить його підпис у заяві.

У подальшому, ОСОБА_1 відступлено неіснуючий борг за Договором купівлі-продажу частки своєму адвокату ОСОБА_2 , який надалі звернувся до Макарівського районного суду Київської області з позовом про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за придбання частки у статутному капіталі ТОВ «ТД «КАМІЛЛА» (справа №370/1226/15).

Тобто, 05 травня 2015 року між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 укладено нотаріально посвідчений Договір про відступлення права вимоги за вказаним Договором купівлі-продажу частки у ТОВ «ТД «КАМІЛЛА», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Задніпряним О.М., зареєстрований у реєстрі за №330 (далі - Договір відступлення). Отже, відбулась заміна первісного кредитора ОСОБА_1 на нового кредитора ФОП ОСОБА_2 .

Однак, підписуючи Договір відступлення прав вимоги за Договором з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 не повідомив останнього про існування заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог.

При цьому, факт належності підписів на заяві саме ОСОБА_3 та ОСОБА_1 підтверджується доводами, наведеними у висновку експерта за результатами проведення комплексної судово-технічної експертизи документів та судово-почеркознавчої експертизи від 17 січня 2018 року №34/37-38/18-23 та висновку експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 24 травня 2018 року №6144-6146/18-32.

Таким чином, стверджував, що при складенні та підписанні заяви участь брали виключно ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Зауважував, що свідками в межах кримінального провадження №0000588 від 22 січня 2018 року було надано пояснення щодо факту існування заборгованості ОСОБА_1 перед ОСОБА_3 , що є підтвердженням доцільності складення заяви та відповідності її обставинам, які виникли на момент укладення договору, і така заява цілком логічно кореспондує характеру правовідносин, які виникли між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

У свою чергу, ОСОБА_3 отримав можливість надати для розгляду суду копії заяви, висновків експертиз та результати допиту свідків лише з 27 вересня 2019 року, що зумовлено наданням копії такого документу з матеріалів кримінального провадження №0000588 від 22 січня 2018 року, виділеного з кримінального провадження №0001017 від 23 лютого 2017 року.

Отже, безпосередньо на момент укладення договору відступлення прав вимоги за договором купівлі-продажу частки, укладеним між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 , заборгованості ОСОБА_3 перед ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу частки не існувало.

Посилаючись на статті 513, 514, 517, 519 ЦК України вказував, що ОСОБА_1 фактично не мав права укладати договір відступлення права вимоги, а внаслідок його укладення ОСОБА_1 було порушено вимоги вищевказаних статей ЦК України, в той час як безпосередньо на ОСОБА_1 має бути покладено відповідальність за недійсність переданої вимоги.

На підставі викладеного, позовні вимоги просив задовольнити у повному обсязі.

У свою чергу, СПД ОСОБА_2 заявив зустрічний позов до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , в якому просив суд визнати недійсним правочин - заяву від 17 грудня 2014 року про зарахування однорідних зустрічних грошових вимог, укладену між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

У мотивування позову вказав, що 17 грудня 2014 року ОСОБА_3 придбав у ОСОБА_1 40% частки статутного капіталу у ТОВ «ТД «КАМІЛЛА» за 8 000 000 грн на підставі договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «ТД «КАМІЛЛА» від 17 грудня 2014 року №1491 (Договір купівлі-продажу частки).

Згідно п. 6 Договору купівлі-продажу частки ОСОБА_3 зобов`язувався сплатити кошти протягом 60 днів. ОСОБА_3 40% частки одразу за собою зареєстрував, однак грошові кошти у визначений договором строк не сплатив.

У подальшому, 05 травня 2015 року між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 укладений нотаріально посвідчений договір про відступлення права вимоги за Договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «ТД «КАМІЛЛА» №1491 від 17 грудня 2014 року та про зміну первісного кредитора на нового за №330 (Договір відступлення).

Дружина ОСОБА_1 - ОСОБА_4 надала свою згоду ОСОБА_1 на укладення Договору купівлі-продажу частки та на укладення Договору про відступлення прав вимоги, що підтверджується її нотаріальною заявою від 05 травня 2015 року №329.

У травні 2015 року ФОП ОСОБА_2 на правах нового кредитора звернувся до Макарівського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів.

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 05 вересня 2015 року №370/1226/15 задоволено позовні вимоги ФОП ОСОБА_2 та стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 солідарно на користь ФОП ОСОБА_6 20 000 грн за прострочення виконання майнового зобов`язання, що виникло з Договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ «Торговий дім «Камілла»» від 17 грудня 2014 року посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Насобіною Г.О. реєстрованим за реєстром №1491.

Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на користь ФОП ОСОБА_6 7 980 000 грн внаслідок невиконання зобов`язання за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Торговий дім «Камілла» від 17 грудня 2014 року та договору про відступлення права вимоги за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Торговий дім «Камілла» від 05 травня 2015 року, зареєстрованого в реєстрі №330.

Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на користь ФОП ОСОБА_6 заподіяні збитки від інфляції у розмірі 4 192 000 грн за час прострочення після спливу 60 (шістдесяти) календарних днів з моменту вчинення правочину за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Камілла» від 17 грудня 2014 року, зареєстрованого в реєстрі за №1491.

Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на користь ФОП ОСОБА_6 3% річних від простроченої суми, що становить 370 189,39 грн за час прострочення після спливу 60 (шістдесяти) календарних днів з моменту вчинення правочину за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Камілла» від 17 грудня 2014 року, зареєстрованого в реєстрі за №1491.

Відмовлено ОСОБА_5 у задоволенні зустрічного позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «ТД «КАМІЛЛА» від 17 грудня 2014 року №1491.

Відмовлено ОСОБА_3 у задоволенні зустрічного позову про визнання недійсним договору відступлення права вимоги за Договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «ТД «КАМІЛЛА» №1491 від 17 грудня 2014 року.

Остаточним рішенням Апеляційного суду Київської області від 24 листопада 2017 року №370/1226/15-ц стягнуто з ОСОБА_3 на користь ФОП ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 7 980 000 грн за невиконання умов договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «ТД «КАМІЛЛА» від 17 грудня 2014 року №1491 та умов договору відступлення права вимоги; 4 192 000 грн в якості збитків, заподіяних інфляцією; 3% річних від простроченої суми, що становить 370 189,39 грн.

У частині відмови у задоволенні зустрічних позовів ОСОБА_5 та ОСОБА_3 рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановами Верховного Суду від 25 квітня 2018 року та від 20 серпня 2018 року у справі №370/1226/15-ц рішення Апеляційного суду Київської області від 24 листопада 2017 року №370/1226/15-ц залишено без змін.

У липні 2020 року боржник ОСОБА_3 в рамках справи №370/1226/15 звернувся до Макарівського районного суду Київської області із заявою про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою Макарівського районного суду Київської області від 30 липня 2020 року у справі №370/1226/15, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 07 жовтня 2020 року, визнано виконавчі листи від 01 березня 2018 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ФОП ОСОБА_2 грошових коштів у сумі 12 542 189,39 грн такими, що не підлягають виконанню, оскільки встановлено наявність заяви від 17 грудня 2014 року про зарахування однорідних зустрічних грошових вимог (Заява), згідно якої заборгованість ОСОБА_1 перед ОСОБА_3 зменшується, зокрема, на 8 000 000 грн, а заборгованість ОСОБА_3 перед ОСОБА_1 в указаному розмірі за Договором купівлі-продажу частки вважається погашеною.

При цьому, СПД ОСОБА_2 вказану Заяву вважає правочином, який підлягає визнанню судом недійсним з наступних підстав.

По-перше у ОСОБА_1 не було вільного волевиявлення на укладення та підписання оспорюваної Заяви. Спірну заяву від 17 грудня 2014 року ОСОБА_1 не підписував, про її існування нічого не знав, що підтверджується його поясненнями від 23 вересня 2020 року, наданими в рамках справи №370/1226/15.

По-друге, викладені обставини в оскаржуваній Заяві про існування у ОСОБА_1 боргу перед ОСОБА_3 у розмірі 21 435 721,92 грн є неправдивими, не відповідають дійсності та жодними доказами не підтверджуються, а тому відповідно до статті 234 ЦК України ця Заява є фіктивною.

По-третє, Заява суперечить статті 602 ЦК України, відповідно до якої не допускається зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності. З оскаржуваної заяви вбачається, що ОСОБА_1 начебто брав у ОСОБА_3 в борг грошові кошти у період з листопада 2008 року по квітень 2013 року. В той же час відсутнє судове рішення про стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів, яким би було підтверджено дійсні грошові вимоги до ОСОБА_1 . Виходячи з положень статті 602 ЦК України та враховуючи трирічний строк позовної давності, зарахування вимог могло відбутися починаючи лише з 17 грудня 2011 по 17 грудня 2014 року, тобто в межах позовної давності. Відповідно зарахування на всі інші суми в період з 2008 по 16 грудня 2011 року є незаконним, оскільки їх зарахування проведено після спливу позовної давності. Виходячи з відомостей в оскаржуваній заяві від 17 грудня 14 року, в період з 17 грудня 2011 року по 06 березня 2013 року сума зарахування складає лише 2 566 536 грн. Інші періоди знаходяться поза строками позовної давності, а отже не могли бути предметом зустрічного зарахування.

По-четверте, зарахування проведено щодо неоднорідних вимог. Так з оскаржуваної Заяви вбачається, що ОСОБА_1 у рахунок погашення частини боргу передає корпоративні права, а саме частку у статутному капіталі ТОВ «ТД`КАМІЛЛА», а не грошові кошти у певній валюті. Таким чином зустрічні вимоги не є однорідними, зарахування таких зустрічних вимог за відповідним одностороннім правочином - Заявою не відповідає статті 601 ЦК України.

По-п`яте, Заяву вчинено після укладення Договору купівлі-продажу частки, пунктом 6 якого передбачено лише здійснення розрахунку за товар у вигляді сплати коштів продавцю. Умовами вказаного договору не передбачено на виконання цього договору укладати новий правочин - заяву про зарахування зустрічних однорідних грошових вимог. Тобто умови Договору купівлі-продажу частки чітко передбачають обов`язок покупця сплатити за придбаний товар певну грошову суму, а не вчинити зарахування однорідних зустрічних вимог.

Також, оскільки Договір купівлі-продажу частки вчинений у нотаріальній формі, то відповідно і всі додатки до договору, в тому числі і оскаржувана Заява, повинна була вчинятися у нотаріальній формі.

По-шосте, згідно з правовою позицією Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі №910/16135/18 не може відбуватися зарахування однорідних зустрічних вимог без наявності відповідного рішення суду, яким би було зафіксовано чіткі розміри грошових сум, які сторони винні одна одній по таким вимогам. Крім того ОСОБА_2 вважає, що зарахування однорідних зустрічних вимог між фізичними особами не передбачено ЦК України, а це стосується лише господарських відносин, які регулюються статтею 203 ГК України.

По-сьоме, дружина ОСОБА_1 - ОСОБА_4 не надавала ОСОБА_1 своєї згоди на укладання та підписання оспорюваної Заяви, що є порушенням статті 65 СК України. З огляду на те, що Заява по своїй суті є правочином та може вважатися додатком до нотаріально договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «ТД «КАМІЛЛА», відповідно нотаріальна згода дружини ОСОБА_1 - ОСОБА_4 на укладення ОСОБА_1 оскаржуваної Заяви є обов`язковою, так як фактично цей правочин укладено в інтересах сім`ї.

По-восьме, спірна Заява протягом 5 років не була предметом розгляду в жодній судовій справі, що ставить під сумнів її справжню природу виникнення. ОСОБА_1 сповістив ОСОБА_3 про відступлення права вимоги ФОП ОСОБА_2 , отже ОСОБА_3 зобов`язаний був станом на той час сповістити нового кредитора ФОП ОСОБА_2 про існування заяви від 17 грудня 2014 року, згідно якої ОСОБА_3 , начебто, не має боргу перед ОСОБА_7 , однак цього зроблено не було. Відтак, ФОП ОСОБА_2 вважає, що оспорювану заяву було підроблено на багато пізніше 17 грудня 2014 року.

Саме з моменту винесення Київським апеляційним судом постанови від 07 жовтня 2020 року у справі №370/1226/15, якою суд визнав виконавчі листи такими, що не підлягають виконанню, та припинив стягнення боргу з ОСОБА_3 , ФОП ОСОБА_2 , як новий кредитор, дізнався про існування оскаржуваної Заяви. Вказаною постановою апеляційного суду встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 замовчали перед ФОП ОСОБА_2 про існування заяви про зарахування однорідних зустрічних вимог. Також постановою підтверджено, що такі дії цих осіб завдають шкоди його правам, як кредитора, внаслідок чого він має право пред`явити до них вимоги про стягнення збитків.

Відтак, уважає, що початок перебігу строку позовної давності щодо його права на звернення до суду з цим позовом розпочався саме з моменту винесення Київським апеляційним судом постанови від 07 жовтня 2020 року №370/1226/15.

Наголошує, що остаточним рішенням Апеляційного суду Київської області від 24 листопада 2017 року у справі №370/1226/15-ц, що залишена без змін постановами Верховного Суду від 25 квітня 2018 року та від 20 серпня 2018 року, про стягнення з ОСОБА_3 на користь ФОП ОСОБА_2 грошових коштів у сумі 12 542 189,39 грн підтверджено дійсні грошові вимоги ФОП ОСОБА_2 до боржника ОСОБА_3 . Невиконання рішення суду, яке набрало законної сили, фактично нівелює сутність судового захисту порушених прав та судового рішення, що є недопустимим.

На підставі викладеного просив вимоги зустрічного позову задовольнити.

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 29 жовтня 2021 року вимоги первісного та зустрічного позовів залишено без задоволення.

Не погоджуючись з указаним рішенням суду ОСОБА_3 звернувся з апеляційною скаргою, в якій, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову ОСОБА_3 у повному обсязі та закриття провадження в частині зустрічного позову ФОП ОСОБА_2 .

У мотивування скарги зазначає, що з моменту підписання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог від 17 грудня 2014 року обов`язок зі сплати ОСОБА_3 заборгованості за договором купівл-продажу частки від 17 грудня 2014 року виконано.

Зауважує, що обставини та предмет у справі №370/1226/15, на які посилається суд першої інстанції, є повністю відмінними від обставин та предмету у справі №370/1807/20.

Вказує, що судом першої інстанції не досліджено та не надано відповідної юридичної оцінки заяві про зарахування однорідних зустрічних вимог, яка безпосередньо підтверджує факт відсутності заборгованості ОСОБА_3 перед ОСОБА_1 ; протоколам допитів свідків, що підтверджують факт наявності відносин між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з питань погашення позивачем заборгованості ОСОБА_1 ; почеркознавчим експертизам, які встановлюють дійсність і належність підписів, наявних у заяві про зарахування однорідних зустрічних вимог.

Посилається на те, що враховуючи ту обставину, що шляхом зарахування однорідних вимог відбулась просто кажучи оплата за придбання корпоративних прав, можливо вважати, що спір у даній справі фактично не може бути розглянутим в межах цивільного судочинства, у зв`язку з чим уважає, що наявні підстави для закриття провадження в частині вирішення зустрічного позову згідно частини першої статті 255 ЦПК України.

Також не погоджуючись з указаним рішення суду з апеляційною скаргою звернувся ОСОБА_1 , в якій просить рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволення зустрічного позову скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення зустрічних позовних вимог; в іншій частині рішення просить залишити без змін.

Скаргу обґрунтовує тим, що ніколи не мав вільного волевиявлення на укладення заяви від 17 грудня 2014 року про зарахування однорідних зустрічних грошових вимог, не укладав таку заяву та не підписував.

Зауважує, що вимоги у заяві від 17 грудня 2014 року не можуть вважатися зустрічними через відсутність доказів наявності боргу у ОСОБА_1 перед ОСОБА_3 . Судове рішення про стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів, яким би було підтверджено дійсні грошові вимоги до ОСОБА_1 відсутнє.

Наголошує на тому, що заява від 17 грудня 2014 року суперечить всім вимогам, з якими ЦК України пов`язує можливість зарахування однорідних зустрічних вимог.

З апеляційною скаргою звернувся також ФОП ОСОБА_2 , в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови ФОП ОСОБА_2 у задоволенні зустрічного позову та ухвалити нове рішення, яким зустрічний позов задовольнити у повному обсязі. В іншій частині рішення просить залишити без змін.

Мотивуючи скаргу зазначає, що передчасним та необґрунтованим є висновок суду першої інстанції, що заява про зарахування зустрічних однорідних вимог не впливає на обов`язковість виконання рішення Апеляційного суду Київської області від 24 листопада 2017 року у справі №370/1226/15 та жодним чином не зможе захистити чи поновити порушені права ФОП ОСОБА_2 .

Вказує, що наразі на підставі оспорюваної заяви від 17 грудня 2014 року знову припинено стягнення боргу з ОСОБА_3 .

Отже, уважає, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що заява від 17 грудня 2014 року по своїй природі є нікчемною та перешкоджає виконанню судового рішення по стягненню боргу з ОСОБА_3 , порушує його майнові права, завдає збитків, як кредитору та стягувачу, що є втручанням у його право на мирне володіння майном, оскільки унеможливлює стягнення з ОСОБА_3 дійсно існуючої заборгованості при чинному договорі купівлі-продажу частки від 17 грудня 2014 року №1491 та рішенню Апеляційного суду Київської області від 24 листопада 2017 року.

24 грудня 2021 року на електронну адресу апеляційного суду надійшов відзив на ОСОБА_3 від ФОП ОСОБА_2 , в якому останній просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити.

01 лютого 2022 року надійшли письмові пояснення ОСОБА_3 , в яких останній просить врахувати письмові пояснення, відмовити у задоволенні апеляційних скарг ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 , задовольнити апеляційну скаргу ОСОБА_3

02 лютого 2022 року апеляційним судом отримано додаткові пояснення до апеляційної скарги ОСОБА_3 , в яких останній зауважує щодо відсутності підстав вважати строк на подання позовної заяви пропущеним з тих підстав, що ОСОБА_3 отримав заяву про зарахування та висновки експертиз про належність підписів на ній ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , а також протоколи допиту свідків, а також право на їх розголошення лише з 27 вересня 2019 року.

15 лютого 2022 року від ОСОБА_3 надійшли додаткові пояснення, в яких він просить дані пояснення врахувати, задовольнити його апеляційну скаргу, у задоволенні апеляційних скарг ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 відмовити.

13 червня 2022 року та 18 липня 2022 року на електронну адресу суду надійшли додаткові пояснення від ФОП ОСОБА_2 , в яких він просить у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_3 відмовити, апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_2 задовольнити.

15 вересня 2022 року надійшли письмові пояснення від ОСОБА_3 , в яких останній просить пояснення врахувати, долучити до справи додатки, апеляційну скаргу задовольнити, у задоволенні апеляційних скарги відповідачів відмовити.

19 вересня 2022 року та 28 вересня 2022 апеляційним судом отримано додаткові пояснення від представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_8 , в яких останній зазначає, що заява про зарахування однорідних зустрічних грошових вимог від 17 грудня 2014 року не може вважатися зміною або розірванням договору купівлі-продажу корпоративних прав, як частки учасника у статутному фонді ТОВ «ТД «КАМІЛЛА» від 17 грудня 2014 року, отже в силу положень статті 601 ЦК України така заява повноцінно та достатньо могла бути зроблена й у формі одностороннього правочину, тобто для зарахування таких вимог згода іншої сторони законом не вимагається.

Вказує, що жодне положення закону, що регулює порядок припинення зобов`язань, не ставить вимог до нотаріальної форми правочину із зарахування зустрічних вимог.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційних скарг, суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги ОСОБА_3 без задоволення та задоволення апеляційних скарг ОСОБА_1 і суб`єкта підприємницької діяльності, фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 .

Відмовляючи у задоволенні первісного позову суд першої інстанції виходив з того, що дійсність договору про відступлення права вимоги, укладеного між ОСОБА_1 та СПД ОСОБА_2 , напряму залежить від дійсності Заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог, яку оспорює СПД ОСОБА_2 .

Посилаючись на постанову Київського апеляційного суду від 01 лютого 2021 року №370/1226/15-ц, вказав, що заява ОСОБА_1 від 17 грудня 2014 року про зарахування зустрічних однорідних вимог, не може бути беззаперечним доказом відсутності заборгованості, у зв`язку чим не вбачав підстав для визнання недійсним оспорюваного договору про відступлення права вимоги.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції вказав, що постановою Київського апеляційного суду від 01 лютого 2021 року №370/1226/15-ц встановлено дійсність вимоги СПД ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за рішенням суду, що набрало законної сили. Дійсність чи недійсність Заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог не впливає на обов`язковість виконання судового рішення та жодним чином не зможе захистити чи поновити порушені права стягувача, а тому ініціювання спору про недійсність Заяви про зарахування вимог як правочину не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Проте, колегія не в повній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що 17 грудня 2014 року загальними зборами ТОВ «Торговий дім «КАМІЛЛА» прийнято рішення, оформлене протоколом №02-12/2014, про задоволення заяви одного з учасників товариства ОСОБА_1 про вихід зі складу учасників товариства та передачу його частки в статутному капіталі, що становить 40% у розмірі 8 000 000 грн, на користь ОСОБА_3 .

Внаслідок вказаного рішення 17 грудня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено Договір купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ «ТД «КАМІЛЛА», посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального міського нотаріального округу Насобіною Г.О., та зареєстрований в реєстрі за №1491 (далі - Договір купівлі-продажу частки).

Згідно пункту 6 вказаного Договору купівлі-продажу частки вартість відчужуваної частки у Статутному капіталі ТОВ «ТД «КАМІЛЛА» у розмірі 40% становить 8 000 000 грн, які ОСОБА_3 зобов`язався сплатити ОСОБА_1 протягом 60 днів з моменту укладення та підписання цього договору, а ОСОБА_1 зобов`язався прийняти вказані кошти.

Відповідно до пункту 15 Договору купівлі-продажу частки дружина ОСОБА_1 - ОСОБА_4 надала свою згоду ОСОБА_1 на укладення нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «ТД «КАМІЛЛА» від 17 грудня 2014 року №1491.

Згідно копії Заяви ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_3 від 17 грудня 2014 року про зарахування зустрічних однорідних вимог (далі - Заява), ОСОБА_1 письмово просить у ОСОБА_3 зарахувати зустрічні однорідні вимоги, які вони мають один перед одним, тобто врахувати передану частку в статутному капіталі ТОВ «ТД «КАМІЛЛА» у якості часткової виплати заборгованості, яка виникла у ОСОБА_1 перед ОСОБА_3 .

Зокрема, в Заві про зарахування зустрічних однорідних вимог від 17 грудня 2014 року ОСОБА_1 зазначає, що має непогашену заборгованість перед ОСОБА_3 у розмірі 21 435 721,92 грн та те, що ОСОБА_3 має перед ОСОБА_1 заборгованість за Договором купівлі-продажу частки у розмірі 8 000 000 грн і просить ОСОБА_3 зарахувати однорідні зустрічні вимоги, внаслідок чого загальна заборгованість ОСОБА_1 перед ОСОБА_3 зменшується на 8 000 000 грн, а заборгованість ОСОБА_3 перед ОСОБА_1 в указаному розмірі за Договором купівлі-продажу частки вважається погашеною.

У свою чергу, ОСОБА_1 у Заяві вказує: «З моменту підписання цієї заяви вважаю, що зобов`язання ОСОБА_3 щодо сплати грошових коштів за договором купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ «ТД «КАМІЛЛА» таким, що виконано та припинено у повному обсязі, заборгованості ОСОБА_3 перед ОСОБА_1 немає».

ОСОБА_3 у Заяві від 17 грудня 2014 року проставлено напис і підпис про погодження заліку вимог.

Згідно копії висновку експерта за результатами проведення комплексної судово-технічної експертизи документів та судово-почеркознавчої експертизи від 17 січня 2018 року №34/37-38/18-23 та висновку експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 24 травня 2018 року №6144-6146/18-32 підписи у Заяві належать ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Як убачається з протоколів допиту свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у межах кримінального провадження №0000588 від 22 січня 2018 року, останніми було надано свідчення щодо факту існування заборгованості ОСОБА_1 перед ОСОБА_3 .

За змістом листа Слідчого СВ Білоцерківського ВП ГУНП в Київській області від 27 вересня 2019 року адвокат ОСОБА_3 - ОСОБА_8 отримав з кримінального провадження №0000588 від 22 січня 2018 року копію Заяви, висновків експертиз та результати допиту свідків. Також слідчим надано право на розголошення відомостей досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні.

Також судом установлено, що 05 травня 2015 року між ОСОБА_1 , як первісним кредитором, та ФОП ОСОБА_2 , як новим кредитором, укладено нотаріально посвідчений Договір про відступлення права вимоги за вказаним вище Договором купівлі-продажу частки у ТОВ «ТД «КАМІЛЛА», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Задніпряним О.М., зареєстрований у реєстрі за №330 (далі - Договір відступлення).

Згідно п. 1.1 вказаного Договору відступлення первісний кредитор передає належне йому право вимоги щодо отримання належних йому грошових коштів за відчужену частку у статутному капіталі ТОВ «ТД «КАМІЛЛА», укладеного 17 грудня 2014 року, а новий кредитор приймає право вимоги у розмірі 8 000 000 грн, що належне первісному кредитору від ОСОБА_3 .

Відповідно до пункту 3.1.2 Договору про відступлення не пізніше 2 робочих днів після набуття чинності цим договором первісний кредитор зобов`язується сповістити письмово боржника про укладення цього договору.

Як передбачено пунктом 3.1.3 Договору про відступлення первісний кредитор зобов`язаний передати новому кредитору усі необхідні документи, та засвідчують права, Договору в момент нотаріального посвідчення договору, та інформацію, яка важлива для здійснення, в тому числі, всю наявну інформацію про майно боржника, відомі розрахунки та рахунки боржника, передати всі права, що забезпечували виконання основного договору боржником та сприяти новому кредитору будь-яким дозволеним законом способом у виконанні боржником грошового зобов`язання за основним договором.

Також, пунктом 3.1.4 Договору про відступлення первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги. Первісний кредитор в момент підписання договору засвічує факт повного невиконання згідно пункту 6 основного договору боржником, про що надає новому кредитору відповідну нотаріально посвідчену заяву про невиконання повністю грошового зобов`язання боржником в розмірі, що становить 8 000 000 грн. Первісний кредитор засвідчує факт настання права вимоги грошових коштів від боржника та відсутності будь-яких додаткових угод до договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «ТД «КАМІЛЛА», а саме про розстрочку виконання, зміну способу та форми оплати, договору про спрощення боргу, припинення грошевого зобов`язання будь-яким іншим шляхом.

Згідно пункту 6.9 Договору про відступлення дружина ОСОБА_1 - ОСОБА_4 надає свою згоду ОСОБА_1 на укладення нотаріально посвідченого договору від 05 травня 2015 року №330 про відступлення права вимоги за Договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «ТД «КАМІЛЛА» №1491 від 17 грудня 2014 року, що підтверджується її нотаріальною заявою від 05 травня 2015 року №329.

Нотаріально посвідченою заявою від 05 травня 2015 року №338 ОСОБА_1 сповістив ОСОБА_3 про відступлення права вимоги ФОП ОСОБА_2 . Вказана заява була надіслана ОСОБА_3 06 травня 2015 року, про що свідчить опис вкладення у поштове відправлення та чек відділення зв`язку (т. 2 а.с. 63-66).

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 05 вересня 2016 року у справі №370/1226/15-ц позовні вимоги ФОП ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів - задоволено .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ФОП ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 20 000 грн як майнову поруку згідно п. 1.5 договору «Про відступлення права вимоги за договором купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ «Торговий дім «Камілла»» солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 за прострочення виконання майнового зобов`язання, що виникло з Договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ «Торговий дім «Камілла»» від 17 грудня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Насобіною Г.О., зареєстрованого за реєстровим №1491.

Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на користь ФОП ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 7 980 000 грн внаслідок невиконання зобов`язання за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Торговий дім «Камілла» від 17 грудня 2014 року та договору про відступлення права вимоги за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Торговий дім «Камілла» від 05 травня 2015 року, зареєстрованим в реєстрі №330.

Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на користь ФОП ОСОБА_2 заподіяні збитки від інфляції у розмірі 4 192 000 грн за час прострочення після спливу 60 (шістдесяти) календарних днів з моменту вчинення правочину за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Торговий дім «Камілла» від 17 грудня 2014 року, зареєстрованого в реєстрі за №1491.

Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на користь ФОП ОСОБА_2 3% річних від простроченої суми що становить 370 189, 39 грн за час прострочення після спливу 60 (шістдесяти) календарних днів з моменту вчинення правочину за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Торговий дім «Камілла» від 17 грудня 2014 року, зареєстрованого в реєстрі за №1491.

Вирішено питання судових витрат.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 та зустрічного позову ОСОБА_5 до ФОП ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі недійсним - відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 24 листопада 2017 року у справі №370/1226/15-ц апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково.

Рішення Макарівського районного суду Київської області від 05 вересня 2016 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів скасовано і ухвалено в цій частині нове рішення.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь суб`єкта підприємницької діяльності фізичної особи ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 20 000 грн, як невиконання зобов`язань за договором поруки.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь суб`єкта підприємницької діяльності фізичної особи ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 7 980 000 грн, як невиконане зобов`язання за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Торговий дім «Камілла» від 17 грудня 2014 року та договору про відступлення права вимоги за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Торговий дім «Камілла» від 05 травня 2015 року, зареєстрованим в реєстрі № 330.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь суб`єкта підприємницької діяльності фізичної особи ОСОБА_2 як відшкодування збитків від інфляції у розмірі 4 192 000 грн за час прострочення після спливу 60 календарних днів з моменту вчинення правочину за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Торговий дім «Камілла» від 17 грудня 2014 року, зареєстрованим у реєстрі за №1491.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь суб`єкта підприємницької діяльності фізичної особи ОСОБА_2 3% річних від простроченої суми, що становить 370 189,39 грн за час прострочення після спливу 60 календарних днів з моменту вчинення правочину за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Торговий дім «Камілла» від 17 грудня 2014 року, зареєстрованим в реєстрі за №1491.

Вирішено питання судових витрат.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів - відмовлено.

У решті рішення Макарівського районного суду Київської області від 05 вересня 2016 року - залишено без змін.

Постановами Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 25 квітня 2018 року та від 20 серпня 2018 року у справі №370/1226/15-ц рішення Макарівського районного суду Київської області від 05 вересня 2016 року та рішення Апеляційного суду Київської області від 24 листопада 2017 року залишено без змін.

На підставі вказаних вище судових рішень Макарівським районним судом Київської області були видані виконавчі листи про стягнення з ОСОБА_3 на користь ФОП ОСОБА_2 7 980 000 грн, 4 192 000 грн, 370 189,39 грн, за якими 14 березня 2018 року приватним виконавцем Наконечним І.М. відкриті виконавчі провадження.

Ухвалою Макарівського районного суду Київської області від 30 липня 2020 року у справі №370/1226/15-ц визнано такими, що не підлягають виконанню, виконавчі листи №370/1226/15-ц від 01 березня 2018 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ФОП ОСОБА_2 7 980 000,00 грн, 4 192 000 грн та 370 189,39 грн.

Постановою Київського апеляційного суду від 07 жовтня 2020 року вказана вище ухвала суду першої інстанції залишена без змін (т. 2 а.с. 33-46).

Разом з тим, у подальшому, постановою Київського апеляційного суду від 01 лютого 2021 року у справі №370/1226/15-ц (т. 4 а.с. 99-114) ухвалу Макарівського районного суду Київської області від 30 липня 2020 року про визнання виконавчих документів такими, що не підлягають виконанню, скасовано.

Відмовлено ОСОБА_3 у задоволенні заяви про визнання виконавчих документів такими, що не підлягають виконанню.

Постановою Київського апеляційного суду від 01 лютого 2021 року у справі №370/1226/15-ц встановлено, що до заяви від 15 липня 2020 року про визнання виконавчих листів такими, що не підлягають виконанню, ОСОБА_3 додано копію заяви від імені ОСОБА_1 про зарахування однорідних зустрічних грошових вимог від 17 грудня 2014 року, адресовану ОСОБА_3 , з якої вбачається, що загальна сума його грошових зобов`язань за період з листопада 2008 року по квітень 2013 року, яку ОСОБА_3 сплатив ПАТ «Укрсоцбанк» від його імені на погашення заборгованості за кредитним договором №05-038/146 від 31 березня 2008 року, дорівнює 21 435 721,92 грн, які він за домовленістю має повернути на першу вимогу ОСОБА_3 . При цьому, у ОСОБА_3 перед ним є непогашене грошове зобов`язання у розмірі 8 000 000 грн, що виникло на підставі договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «ТД «КАМІЛЛА» від 17 грудня 2014 року та строк виконання за вказаним договором настав.

У зв`язку з наведеним, ОСОБА_1 просив ОСОБА_3 зарахувати зустрічні однорідні вимоги та зазначив, що з моменту підписання цієї заяви вважатиме, що зобов`язання ОСОБА_3 щодо сплати грошових коштів за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «ТД «КАМІЛЛА» таким, що виконано та припинено у повному обсязі, заборгованості ОСОБА_3 перед ОСОБА_1 не має; зобов`язання ОСОБА_1 таким, що припинено частково, заборгованість ОСОБА_1 перед ОСОБА_3 становить 13 435 721,92 грн. Вказана заява від 17 грудня 2014 року також підписана ОСОБА_3 17 грудня 2014 року.

Разом з тим, судом установлено, що ні в зустрічному позові від 13 листопада 2015 року, ні у власноручно підписаних поясненнях від 18 жовтня 2016 року на апеляційну скаргу, ні в апеляційній скарзі на рішення суду від 05 вересня 2016 року, ні в касаційних скаргах на рішення судів першої та апеляційної інстанцій ОСОБА_3 не вказував про наявність такого факту, як прийняття ним письмової заяви ОСОБА_1 від 17 грудня 2014 року, в якій ОСОБА_1 просив у ОСОБА_3 зарахувати зустрічні однорідні грошові вимоги, які вони мають один перед одним, та що заборгованість ОСОБА_3 перед ОСОБА_1 у розмірі 8 000 000 грн за договором вважається погашеною.

Крім того, колегія суддів уважала обґрунтованими доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо відсутності у матеріалах справи доказів обставин наявності заборгованості ОСОБА_1 перед ОСОБА_11 , що викладені в заяві від 17 грудня 2014 року, оскільки, як убачається з матеріалів справи, крім самої заяви про зарахування однорідних зустрічних грошових вимог від 17 грудня 2014 року, жодних належних та допустимих доказів наявності боргових зобов`язань ОСОБА_1 перед ОСОБА_3 на загальну суму 21 435 721,92 грн, ОСОБА_3 та його представниками до справи не надано.

Обставини щодо складання ОСОБА_1 заяви від 17 грудня 2014 року про зарахування зустрічних однорідних вимог, про наявність яких заявляє ОСОБА_3 , в заяві про визнання виконавчих листів такими, що не підлягають виконанню, не були повідомлені відповідачем ОСОБА_3 при розгляді справи №370/1226/15-ц, не були предметом дослідження судів першої, апеляційної та касаційної інстанції, а тому колегія суддів вважала безпідставним висновок суду першої інстанції в оскаржуваній ухвалі про те, що на момент подання позову ФОП ОСОБА_2 до Макарівського районного суду Київської області про стягнення коштів з ОСОБА_3 заборгованості взагалі не існувало.

Також апеляційним судом установлено, що заперечуючи проти позову ФОП ОСОБА_2 та заявляючи зустрічний позов про визнання недійсним договору про уступку права вимоги, укладеного між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , як первісним кредитором за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі від 17 грудня 2014 року, ОСОБА_3 не посилався на відсутність боргу на підставі зарахування зустрічних грошових вимог за заявою ОСОБА_1 , складеною 17 грудня 2014 року, зазначені обставини не були предметом розгляду судами під час ухвалення рішень у даній справі.

Після повідомлення ОСОБА_3 про таку заяву та надання її копії до суду, наявним є спір між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 щодо самого факту складання заяви, змісту, характеру, умови виконання та розміру зобов`язання, про які йдеться у заяві від 17 грудня 2014 року щодо погашення ОСОБА_3 зобов`язань замість ОСОБА_1 за кредитним договором, укладеним між ОСОБА_1 та ПАТ «Укрсоцбанк», а тому, враховуючи наявність спору, апеляційний суд дійшов висновку, що відсутні підстави вважати, що відповідно до вимог статті 601 ЦК України відбулось зарахування зустрічних однорідних грошових вимог.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважала безпідставними висновки суду першої інстанції про те, що на момент укладення договору відступлення між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 заборгованості ОСОБА_3 перед ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «ТД «КАМІЛЛА» від 05 травня 2015 року та на момент подання позову до Макарівського районного суду Київської області про стягнення коштів з ОСОБА_3 заборгованості взагалі не існувало.

ОСОБА_3 не надано доказів того, що відповідно до статті 601 ЦК України відбулось зарахування зустрічних однорідних вимог, тому висновки суду першої інстанції про відсутність матеріального обов`язку боржника ОСОБА_3 виконувати рішення Апеляційного суду Київської області від 24 листопада 2017 року, а відтак і про наявність підстав для визнання виконавчих листів такими, що не підлягають виконанню, суд апеляційної інстанції визнав безпідставними.

З огляду на вищевказані обставини, колегія суддів вважала необґрунтованими посилання суду першої інстанції на висновки судово-почеркознавчих експертиз, проведених у кримінальному провадженні, як на належний доказ достовірності існування правочину щодо зарахування зустрічних однорідних грошових вимог.

ОСОБА_3 , звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 05 травня 2015 року, укладеного між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 , вказував, що у нього не було заборгованості перед ОСОБА_1 за Договором купівлі-продажу частки, оскільки згідно Заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог зобов`язання ОСОБА_3 щодо сплати грошових коштів за договором купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ «ТД «КАМІЛЛА» є таким, що виконано та припинено у повному обсязі, а тому оспорюваний ним договір суперечить вимогам статей 514, 517, 519 ЦК України.

Слід зазначити, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності та диспозитивності.

Вказані засади передбачають, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду (ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України).

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно частини першої статті 215, статті 203 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема вимог щодо змісту правочину, який не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Так, статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зі змісту статті 517 ЦК України, первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

Відповідно до статті 519 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором.

Згідно частин четвертої, п`ятої, сьомої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

Таким чином, дійсність договору про відступлення права вимоги, укладеного між ОСОБА_1 та СПД ОСОБА_2 , напряму залежить від дійсності Заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог, яку оспорює СПД ОСОБА_2 .

Так, постановою Київського апеляційного суду від 01 лютого 2021 року у справі №370/1226/15-ц між тими ж сторонами було встановлено, що ні в зустрічному позові від 13 листопада 2015 року, ні у власноручно підписаних поясненнях від 18 жовтня 2016 року на апеляційну скаргу, ні в апеляційній скарзі на рішення суду від 05 вересня 2016 року, ні в касаційних скаргах на рішення судів першої та апеляційної інстанцій у вказаній справі ОСОБА_3 не зазначав про наявність такого факту, як прийняття ним письмової заяви ОСОБА_1 від 17 грудня 2014 року, в якій ОСОБА_1 просив у ОСОБА_3 зарахувати зустрічні однорідні грошові вимоги, які вони мають один перед одним, та що заборгованість ОСОБА_3 перед ОСОБА_1 у розмірі 8 000 000 грн за договором вважається погашеною.

Також установлено відсутність у матеріалах справи доказів обставин наявності заборгованості ОСОБА_1 перед ОСОБА_11 , що викладені в заяві від 17 грудня 2014 року, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, крім самої заяви про зарахування однорідних зустрічних грошових вимог від 17 грудня 2014 року, жодних належних та допустимих доказів наявності боргових зобов`язань ОСОБА_1 перед ОСОБА_3 на загальну суму 21 435 721,92 грн ОСОБА_3 та його представниками не надано.

Обставини щодо складання ОСОБА_1 заяви від 17 грудня 2014 року про зарахування зустрічних однорідних вимог, про наявність яких заявляє ОСОБА_3 у заяві про визнання виконавчих листів такими, що не підлягають виконанню, не були повідомлені відповідачем ОСОБА_3 при розгляді справи №370/1226/15-ц, не були предметом дослідження судів першої, апеляційної та касаційної інстанції, а тому колегія суддів вважає безпідставним висновок суду першої інстанції в оскаржуваній ухвалі про те, що на момент подання позову ФОП ОСОБА_2 , до Макарівського районного суду Київської області про стягнення коштів з ОСОБА_3 , заборгованості взагалі не існувало.

Судами у справі №370/1226/15-ц встановлено, що заперечуючи проти позову ФОП ОСОБА_2 та заявляючи зустрічний позов про визнання недійсним договору про уступку права вимоги, укладеного між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , як первісним кредитором за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі від 17 грудня 2014 року, ОСОБА_3 не посилався на відсутність боргу на підставі зарахування зустрічних грошових вимог за заявою ОСОБА_1 , складеною 17 грудня 2014 року, зазначені обставини не були предметом розгляду судами під час ухвалення рішень у даній справі.

Після повідомлення ОСОБА_3 про таку заяву та надання її копії до суду наявним є спір між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 щодо самого факту складання заяви, змісту, характеру, умови виконання та розміру зобов`язання, про які йдеться у заяві від 17 грудня 2014 року щодо погашення ОСОБА_3 зобов`язань замість ОСОБА_1 за кредитним договором, укладеним між ОСОБА_1 та ПАТ «Укрсоцбанк», а тому, враховуючи наявність спору, відсутні підстави вважати, що відповідно до вимог статті 601 ЦК України відбулось зарахування зустрічних однорідних грошових вимог.

Враховуючи викладене, колегія суддів уважала безпідставними висновки суду першої інстанції про те, що на момент укладення договору відступлення між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 , заборгованості ОСОБА_3 перед ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «ТД «КАМІЛЛА» від 05 травня 2015 року та на момент подання позову до Макарівського районного суду Київської області про стягнення коштів з ОСОБА_3 заборгованості взагалі не існувало.

Отже, зважаючи на обставини, встановлені судами у справі №370/1226/15-ц між тими самими сторонами про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «ТД «КАМІЛЛА», яка оспорюваним позивачем за первісним позовом договором була відступлена СПД ОСОБА_2 , суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що Заява ОСОБА_1 від 17 грудня 2014 року про зарахування зустрічних однорідних вимог не може бути беззаперечним доказом відсутності заборгованості і підстави для визнання недійсним оспорюваного договору про відступлення права вимоги відсутні.

Оскільки відсутні підстави для визнання оспорюваного договору недійсним, позовна давність в даному випадку не підлягає застосуванню, як і заява ОСОБА_3 про поновлення строку позовної давності.

Позивач за зустрічним позовом ФОП ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом, вважаючи заяву відповідача про припинення зобов`язання зарахуванням зустрічних однорідних вимог від 17 грудня 2014 року такою, що вчинена з порушенням положень статей 203, 601 ЦК України.

За своєю правовою природою припинення зобов`язання зарахуванням зустрічної вимоги є одностороннім правочином, який оформляється заявою однієї зі сторін, згідно вимог статті 601 ЦК України.

У разі якщо угода про зарахування зустрічних однорідних вимог суперечить вимогам чинного законодавства та інша сторона не погоджується з проведенням такого зарахування, така сторона має право звернутись за захистом своїх охоронюваних законом прав з позовом до суду про визнання її недійсною, з урахування статті 16 ЦК України.

Згідно статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однією сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами.

Відповідно до статті 601 ЦК України зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги.

Згідно зі статтею 602 ЦК України не допускається зарахування зустрічних вимог: 1) про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю; 2) про стягнення аліментів; 3) щодо довічного утримання (догляду); 4) у разі спливу позовної давності; 4-1) за зобов`язаннями, стороною яких є неплатоспроможний банк, крім випадків, установлених законом; 5) в інших випадках, встановлених договором або законом.

Вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають відповідати таким умовам: 1) бути зустрічними (кредитор за одним зобов`язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов`язанням є кредитором за другим); 2) бути однорідними, тобто вони повинні бути однорідними у розумінні їх матеріального змісту, тобто мати однорідний предмет; 3) строк виконання щодо таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги.

Зарахування зустрічних однорідних вимог як односторонній правочин, є волевиявленням суб`єкта правочину, спрямованим на настання певних правових наслідків у межах двосторонніх правовідносин. Інститут заліку покликаний оптимізувати діяльність двох взаємозобов`язаних, хоч і за різними підставами, осіб. Ця оптимізація полягає в усуненні зустрічного переміщення однорідних цінностей, які складають предмети взаємних зобов`язань, зменшує ризик сторін, який виникає при здійсненні виконання, а також їх витрати, пов`язані з виконанням.

Отже, зарахування можливе при наявності таких умов: зустрічність вимог, тобто сторони беруть участь у двох зобов`язаннях, і при цьому кредитор в одному зобов`язанні є боржником в іншому зобов`язанні; однорідність вимог (гроші, однорідні речі), строк виконання яких настав.

Разом з тим, ще однією важливою умовою для здійснення зарахування зустрічних вимог - є безспірність вимог, які зараховуються, а саме, відсутність спору щодо змісту, умови виконання та розміру зобов`язань. За відсутності безспірності вимог відповідний спір має бути вирішений у судовому порядку з дотриманням вимог процесуального закону.

Аналогічні висновки містяться і у постановах Верховного Суду від 05 листопада 2019 року у справі №914/2326/18, від 14 липня 2020 року у справі №910/10471/19.

Матеріалами справи встановлено, що як ФОП ОСОБА_2 , так і ОСОБА_1 заперечували наявність у ОСОБА_1 грошового зобов`язання перед ОСОБА_3 та судами у справі №370/1226/15-ц встановлено відсутність будь-яких доказів на підтвердження обставин наявності заборгованості ОСОБА_1 перед ОСОБА_11 , що викладені в заяві від 17 грудня 2014 року, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, крім самої заяви про зарахування однорідних зустрічних грошових вимог від 17 грудня 2014 року, жодних належних та допустимих доказів наявності боргових зобов`язань ОСОБА_1 перед ОСОБА_3 на загальну суму 21 435 721,92 грн ОСОБА_3 та його представниками не надано, що вказує на відсутність безспірності заявлених однорідних вимог та, як наслідок, свідчить про відсутність всіх необхідних умов, передбачених статтею 601 ЦК України для здійснення такого зарахування.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, згідно з якими зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно частини третьої статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Зважаючи на те, що грошові вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 на загальну суму 21 435 721,92 грн, які є предметом за заявою від 14 грудня 2014 року, є неоднорідними та спірними з огляду на існування між сторонами спору щодо наявності та розміру відповідного зобов`язання, колегія суддів вважає, що правочин, оформлений заявою від 14 грудня 2014 року про припинення зобов`язання зарахуванням зустрічних однорідних вимог не відповідає вимогам статті 601 ЦК України, що є підставою для визнання його недійсним, як такого, що вчинений з недодержанням вимог частини першої статті 203 ЦК України.

Таким чином, посилання сторони позивача ОСОБА_3 на висновки судово-почеркознавчих експертиз, проведених у кримінальному провадженні, як на належний доказ достовірності існування правочину щодо зарахування зустрічних однорідних грошових вимог, є неспроможними за вищевикладених обставин.

Доводи ОСОБА_3 щодо неврахування судом першої інстанції протоколів допитів свідків, що, на думку позивача, підтверджують факт наявності відносин між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з питань погашення заборгованості ОСОБА_1 є неспроможними, оскільки наявність боргових зобов`язань не може бути доведено за допомогою пояснень сторони і показань свідків.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі №143/280/17.

Окрім того, рішеннями Макарівського районного суду Київської області від 05 вересня 2016 року та Апеляційного суду Київської області від 24 листопада 2017 року, залишеними без змін постановами Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 25 квітня 2018 року та від 20 серпня 2018 року у справі №370/1226/15-ц, підтверджується дійсність договору про відступлення права вимоги від 05 травня 2015 року, укладеного між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 , та наявність у ОСОБА_3 заборгованості перед ФОП ОСОБА_2 у розмірі 7 980 000 грн внаслідок невиконання зобов`язання за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Торговий дім «Камілла» від 17 грудня 2014 року та договору про відступлення права вимоги за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Торговий дім «Камілла» від 05 травня 2015 року, зареєстрованого в реєстрі №330; 4 192 000 грн - заподіяних збитків від інфляції за час прострочення після спливу 60 (шістдесяти) календарних днів з моменту вчинення правочину за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Камілла» від 17 грудня 2014 року, зареєстрованого в реєстрі за №1491; а також 370 189,39 грн - 3% річних від простроченої суми за час прострочення після спливу 60 (шістдесяти) календарних днів з моменту вчинення правочину за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Камілла» від 17 грудня 2014 року, зареєстрованого в реєстрі за №1491.

До того ж, згідно листа АТ «Альфа Банк» від 26 січня 2021 року №01594/БТ-26-б/б погашення заборгованості за договором кредиту від 31 березня 2008 року №05-038/146 здійснювалось безпосередньо ОСОБА_1 та безпосередньо з рахунку ОСОБА_1 .

За змістом листа Білоцерківського районного управління поліції в Київській області від 18 травня 2021 року №16045, матеріали кримінального провадження №0000588 не містять ніяких доказів (розписок), а саме первинних документів про

наявність у ОСОБА_1 боргу перед ОСОБА_3 та про сплату ОСОБА_3 кредитного боргу за ОСОБА_1 .

Зважаючи на викладене, ОСОБА_3 не надано доказів того, що відповідно до статті 601 ЦК України відбулось зарахування зустрічних однорідних вимог на підставі заяви від 17 грудня 2014 року, а отже доводи останнього про наявність підстав для визнання договору про відступлення права вимоги від 05 травня 2015 року недійсними є неспроможними.

У свою чергу, враховуючи встановлені у справі №370/1226/15-ц обставини, а також відсутність доказів з боку ОСОБА_3 та заперечення з боку ОСОБА_1 і ФОП ОСОБА_2 щодо наявності у ОСОБА_1 невиконаних зобов`язань перед ОСОБА_3 на суму 21 435 721,92 грн, які є предметом за заявою від 14 грудня 2014 року, наявні підстави для визнання недійсною Заяви зарахування зустрічних однорідних вимог від 14 грудня 2014 року.

Посилання ОСОБА_3 на те, що спір за вимогами зустрічного позову у даній справі фактично не може бути розглянутим в межах цивільного судочинства, а провадження в цій частині підлягає закриттю, є необґрунтованими з огляду на наступне.

Правила визначення юрисдикційності відповідної справи встановлені процесуальними законами, якими регламентована предметна та суб`єктна юрисдикція адміністративних, господарських та цивільних судів, - це стаття 19 Кодексу адміністративного судочинства України, стаття 20 Господарського процесуального кодексу України, стаття 19 Цивільного процесуального кодексу України.

Так, у статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна, або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Звідси можна дійти висновку, що загальні (цивільні) суди не мають чітко визначеної предметної юрисдикції та розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин у всіх випадках, за винятком, якщо розгляд таких справ прямо визначений за правилами іншого судочинства.

Іншими словами, законодавець запровадив такі правила розмежування юрисдикції судів: загальна (цивільна) юрисдикція є всеохоплюючою; якщо справа не віднесена до юрисдикції інших (адміністративних чи господарських) судів, то вона підлягає розгляду загальним (цивільним) судом. Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне, а по-друге - суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

Натомість юрисдикцію адміністративних чи господарських судів у спрощеному вигляді можна визначити так: перші мають повноваження вирішувати публічно-правові спори, а другі - спори, що виникають при здійсненні господарської діяльності.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово у своїх постановах вказувала критерії розмежування судової юрисдикції. Такими критеріями є передбачені законом умови, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, як-то: суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка у законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Статтею 20 ГПК в редакції Закону № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року визначена предметна та суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції.

Так, за змістом пункту 1 частини першої цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках. Зокрема, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

Отже, справи у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці законодавець відніс до юрисдикції господарських судів.

Велика Палата Верховного Суду прийняла цілу низку постанов, розмежовуючи юрисдикцію у таких спорах зазначаючи, що у цьому випадку суб`єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не має значення для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду відповідної справи (постанови ВП ВС від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/1733/18, від 19 березня 2019 року у справі № 904/2538/18).

Окремо слід зазначити, що ГПК у попередній редакції обмежував участь фізичних осіб у господарському судочинстві окремими категоріями спорів, до яких спори щодо виконання господарських договорів (у тому числі укладених для забезпечення основного зобов`язання) віднесені не були.

Водночас за змістом статей 4, 45 ГПК в редакції Закону №2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року сторонами в господарському процесі можуть бути і фізичні особи, які не є підприємцями, натомість винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями пунктів 5, 10, 14 статті 20 цього Кодексу.

Стаття 19 ЦПК «Справи, що відносяться до юрисдикції загальних судів», на відміну від положень статті 20 ГПК, не містить норм щодо віднесення такої категорії спорів до юрисдикції цивільного судочинства в залежності від сторін основного зобов`язання.

З матеріалів справи вбачається, що предметом спору у даній справі, зокрема, за вимогами зустрічного позову є визнання недійсним правочину - заяви від 17 грудня 2014 року про зарахування однорідних зустрічних вимог, складеної від імені фізичної особи ОСОБА_1 та затвердженої фізичною особою ОСОБА_3 щодо зарахування однорідних зустрічних вимог від продажу частки у статутному капіталі в рахунок повернення грошових коштів, які за домовленістю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , були сплачені ОСОБА_3 від імені ОСОБА_1 ПАТ «Укрсоцбанк» на погашення заборгованості за кредитним договором №05-038/146 від 31 березня 2008 року.

Зважаючи на викладене, враховуючи предмет та підстави позову, суб`єктний склад сторін, спір у даній справі підлягає вирішення за правилами цивільного судочинства.

Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Зазначеного суд першої інстанції не врахував, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку, що дійсність чи недійсність заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог не впливає на обов`язковість виконання судового рішення та жодним чином не зможе захистити чи поновити порушені права стягувача, оскільки не встановлення обставин щодо недійсності заяви від 17 грудня 2014 року перешкоджатиме виконанню рішення

Апеляційного суду Київської області від 24 листопада 2017 року у справі №370/1226/15 про стягнення боргу з ОСОБА_3 , яке є обов`язковим для виконання.

Обов`язком суду у справі про визнання недійсним правочину є встановлення обставин щодо недійсності оспорюваного правочину, у даному випадку - заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог від 14 грудня 2014 року. При цьому, позивачем за зустрічним позовом доведено, що односторонній правочин у вигляді заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог суперечить статті 601 ЦК України.

Згідно частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Наведені порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, є підставою для задоволення апеляційних скарг ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , скасування рішення суду згідно з вимогами частини першої статті 376 ЦПК України частково та ухвалення нового рішення.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , суб`єкта підприємницької діяльності, фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Макарівського районного суду Київської області від 29 жовтня 2021 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову суб`єкта підприємницької діяльності, фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання недійсним правочину - заяви від 17.12.2014 року про зарахування однорідних зустрічних вимог - скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Зустрічну позовну заяву суб`єкта підприємницької діяльності, фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання недійсним правочину - заяви від 17.12.2014 року про зарахування однорідних зустрічних вимог - задовольнити.

Визнати недійсним правочин - заяву від 17.12.2014 року про зарахування однорідних зустрічних вимог, що укладені між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

В іншій частині рішення Макарівського районного суду Київської області від 29 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий В.В. Гуль

Судді Ю.О. Матвієнко

Я.С. Мельник