КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Провадження № 2/947/2282/22
Київський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого судді Калініченко Л.В.
при секретарі Матвієвої А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою
Приватного акціонерного товариства
«Страхова група «Ю.БІ.АЙ-КООП»
про відшкодування матеріальної шкоди
завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди
та відшкодування моральної шкоди,
В обґрунтування позову позивач посилається на те, що ОСОБА_2 04.12.2021 року о 10:00, за адресою: Одеська область, Одеський район, с. Лиманка, проспект Маршала Жукова, 99, на парковці ТЦ «Епіцентр», керуючи автомобілем «Chevrolet Aveo», реєстраційний номер НОМЕР_1 , починаючи рух з паркувального місця, не врахував дорожньої обстановки, погодні умови дощ, не надав перевагу автомобілю «Кіа», реєстраційний номер НОМЕР_2 , який рухався по стоянці, в результаті чого автомобілі отримали механічні пошкодження, чим порушив вимоги п. 10.1 Правил дорожнього руху, внаслідок чого ОСОБА_2 постановою Овідіопольського районного суду Одеської області було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП.
Позивач стверджує, що після настання страхового випадку він (позивач) звернувся до відповідача Приватного акціонерного товариства «Страхова група «Ю.БІ.АЙ-КООП», в якій винною особою у дорожньо-транспортній пригоді застраховано цивільно-правову відповідальність, як власника транспортного засобу, та повідомив про страховий випадок та максимально надав відомості про обставини настання страхового випадку, однак, страховою компанію не здійснено жодних дій з виплати страхового відшкодування, що стало підставою для його звернення до суду з цим позовом.
Позивач також зазначив, що крім матеріальної шкоди, йому також спричинена і моральна шкода з боку відповідача ОСОБА_2 , яка полягає у завданні йому (позивачу) негативних наслідків внаслідок ДТП, душевних стражданнях та переживаннях, яких він зазнав внаслідок пошкодження свого майна, неможливість використання в інтересах сім`ї транспортного засобу.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу розподілено судді Калініченко Л.В.
Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 22.06.2022 року на підставі вищевказаної позовної заяви відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення судового засідання.
Позивач у судове засідання не з`явився, однак на електронну скриньку суду надійшла заява від його представника про підтримання заявлених вимог та розгляду справи за їх відсутності.
Відповідачі у судове засідання не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили, процесуальним правом на подання відзиву на позовну заяву не скористались.
Статтею 223 ЦПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі зокрема: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки.
У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Згідно з ч. 2 ст. 281 ЦПК України, розгляд справи і ухвалення заочного рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Відповідно до статті 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.
Судом також враховується, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").
При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі „Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.
Також, у відповідності до ч.4 ст.44 ЦПК України, суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.
З урахуванням викладеного, судом було ухвалено провести розгляд справи в судовому засіданні за відсутності сторін по справі та у відповідності до ст.280, 281 ЦПК України, Київським районним судом міста Одеси без видалення до нарадчої кімнати була постановлена ухвала про розгляд справи в заочному порядку.
Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 04.12.2021 року о 10:00, за адресою: Одеська область, Одеський район, с. Лиманка, проспект Маршала Жукова, 99, на парковці ТЦ «Епіцентр», керуючи автомобілем «Chevrolet Aveo», реєстраційний номер НОМЕР_1 , починаючи рух з паркувального місця, не врахував дорожньої обстановки, погодні умови дощ, не надав перевагу автомобілю «Кіа», реєстраційний номер НОМЕР_2 , який рухався по стоянці, в результаті чого автомобілі отримали механічні пошкодження, чим порушив вимоги п. 10.1 Правил дорожнього руху.
Постановою Овідіопольського районного суду Одеської області від 24.01.2022 року по справі №509/7080/21, яка набрала законної сили 04.02.2022 року, ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 496,20 грн.
Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України, яка визначає підстави звільнення від доказування, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Відповідно до статті 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.
Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.
Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.
З огляду на викладене та відповідно до положення частини 6 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, суд не піддає сумніву та доказуванню обставини, встановлені постановою Овідіопольського районного суду Одеської області від 24.01.2022 року по справі №509/7080/21, згідно засад інституту доказування у цивільному судочинстві, яка не оскаржувалась та набрала законної сили.
Тобто, наявність вини в діях ОСОБА_2 у скоєні дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 04.12.2021 року, додатковому доказуванню не підлягає.
В результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди транспортні засоби отримали механічні пошкодження, у тому числі автомобіль марки «Кіа», реєстраційний номер НОМЕР_2 , який на праві власності на момент дорожньо-транспортної пригоди належав позивачу ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 .
Судом також встановлено, що цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу марки «Chevrolet Aveo», реєстраційний номер НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_2 станом на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди, була застрахована в Приватному акціонерному товаристві «Страхова група «Ю.БІ.АЙ-КООП» на підставі полісу №ЕР-202306624 від 24.12.2020 року, у відповідності до якого страхова сума відшкодування перед третіми особами за заподіяну матеріальну шкоду становить в сумі 130000,00 грн., франшиза становить в сумі 1000,00 грн.
Судом також встановлено, що представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_3 08.12.2021 року подав на електронну скриньку страховика відповідача ПрАТ «Страхова група «Ю.БІ.АЙ-КООП» повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, а 18.04.2022 року і 08.06.2022 року скерував заяву про виплату страхового відшкодування, разом з документами на підтвердження настання страхового випадку, на адреси місцезнаходження ПрАТ «Страхова група «Ю.БІ.АЙ-КООП», якими є: м. Київ, вул. Бастіонна, 5/13; та м. Київ, пр. Перемоги, 41а, що підтверджується поштовими повідомлення, фіскальними чеками та описами вкладення у цінний лист наявними в матеріалах справи.
Як вбачається, зазначені поштові повідомлення не отримуються ПрАТ «Страхова група «Ю.БІ.АЙ-КООП» та останнім не здійснено виплату страхового відшкодування ОСОБА_1 , що не спростовано під час розгляду справи.
Згідно з п.п. 8, 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Статтею 1166 ЦК України визначено, що шкода, завдана майну фізичної чи юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
За загальним принципом, відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Разом з тим винна особа - володілець транспортного засобу має право застрахувати свою відповідальність, передавши обов`язок відшкодування шкоди, спричиненої за участю його транспортного засобу, страховій компанії (страховику).
Страхове відшкодування - це страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку (частина шістнадцята статті 9 Закону України «Про страхування»).
Страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором (пункту 3 частини першої статті 988 ЦК України).
У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим замість завдавача шкоди в передбаченому Законом порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням.
При настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV, тут і далі в редакції, чинній на момент ДТП)).
Одночасно за положеннями статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Отже, принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у статті 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень статті 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Відповідно, якщо такої різниці немає та шкода покрита в повному обсязі страховою виплатою, в такому випадку підстави для покладення відповідальності на страхувальника відсутні».
Приймаючи викладене, оскільки на час скоєння відповідачем ОСОБА_2 дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 04.12.2021 року, цивільно-правова відповідальність як власника транспортного засобу перед третіми особами була застрахована в ПрАТ «СГ «Ю.БІ.АЙ-КООП», позивач належним чином звернувся до останнього, як страховика, з повідомленням про дорожньо-транспортну пригода та надав заяву про виплату страхового відшкодування, з необхідними документами, за наслідком чого суд доходить до висновку, що у ПрАТ «СГ «Ю.БІ.АЙ-КООП» виник обов`язок з виплати позивачеві страхового відшкодування в межах лімітів передбачених договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності у відповідності до полісу №ЕР-202306624 від 24.12.2020 року.
Суд зазначає, що розмір страхового відшкодування, що підлягає стягненню зі страховика відповідно до статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», здійснюється виходячи з витрат, пов`язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням фізичного зносу транспортного засобу.
При цьому пунктом 32.7 частини першої статті 32 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що шкоду, пов`язану з втратою товарного вигляду транспортного засобу, страховик не відшкодовує.
Разом з тим, відповідно до п. 36. 2 ст. 36 Закону № 1961-ІV, якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту.
Тобто, сума ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням податку на додану вартість має бути виплачена страховою компанією чи стягнута судом після надання документів про фактичне понесення таких витрат. У такому випадку необхідно з`ясовувати наявність двох обставин: 1) фактичне здійснення ремонту автомобіля; 2) чи зареєстрований надавач послуг з ремонту автомобіля є платником ПДВ. Збитки у вигляді ПДВ виникають виключно при ремонті автомобіля у платника зазначеного податку. При ремонті транспортного засобу у особи, що не є платником ПДВ, збиток у вигляді ПДВ не виникає і тому не може автоматично включатися до складу витрат, пов`язаних із відновлювальним ремонтом.
Правові позиції аналогічного змісту, викладені в постановах Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № 523/5890/15-ц, від 21 жовтня 2019 року у справі № 331/2414/16-ц, від 27.03.2019 року у справі № 619/2671/16.
Згідно з п. 193.1 а) ст. 193 Податкового кодексу України, основна ставка податку на додану вартість встановлюються від бази оподаткування та складає 20 відсотків.
На підставі вищевикладене вбачається, що позивачем було здійснено фактичний ремонт належного йому на праві власності автомобіля, однак не надано доказів, що ФОП ОСОБА_4 є платником ПДВ та такі витрати були понесені позивачем, тому підстав для стягнення шкоди з врахуванням ПДВ суд не вбачає.
Також, відповідно до ст. 12 Закону № 1961-ІV, страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи.
Одночасно суд не вбачає підстав для стягнення суми франшизи з відповідача ОСОБА_2 , оскільки таких вимог позивачем не заявлено, а суд у відповідності до ст.13 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Щодо вимог про компенсацію витрат позивача за проведення оцінки визначення вартості матеріальних збитків судом відзначається наступне.
Як встановлено судом позивачем було проведено за власним замовленням експертне авто-товарознавче дослідження транспортного засобу «Кіа», реєстраційний номер НОМЕР_2 , проведене судовим експертом Крутих Є.О.
Згідно зі ст. 34 Закону № 1961-ІV протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків. Якщо представник страховика (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) не з`явився у визначений строк, потерпілий має право самостійно обрати аварійного комісара або експерта для визначення розміру шкоди. У такому разі страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний відшкодувати потерпілому витрати на проведення експертизи (дослідження). Для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків страховиком та МТСБУ залучаються їх працівники. Страховиком, МТСБУ та потерпілими також можуть залучатися аварійні комісари, експерти або юридичні особи, у штаті яких є аварійні комісари чи експерти.
Тим самим, Законом чітко передбачено підстави, за яких потерпілому відшкодовуються витрати за проведення оцінки розміру завданого матеріального збитку, якщо страховик протягом 10-ти робочих днів з дня отримання повідомлення про ДТП не направив свого представника до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення розміру збитків.
Матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що ПрАТ «СК «Ю.БІ.АЙ-КООП» в межах термінів, визначених ст. 34 Закону № 1961-ІV, було проведено визначення розміру збитків, завданих потерпілому внаслідок ДТП.
Також, у поданому висновку експерта №08-22 від 24.01.2022 року вбачається, що представник ПрАТ «СК «Ю.БІ.АЙ-КООП» не з`явився в день огляду експертом транспортного засобу.
Приймаючи вищевикладене, суд вважає обґрунтованими доводи позивача стосовно наявності підстав для відшкодування страховиком понесених потерпілим ОСОБА_1 витрат за проведення оцінки визначення вартості матеріальних збитків в сумі 3000,00 грн.
Відповідно до ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, серед іншого, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Пленум Верховного Суду України у п.3 Постанови № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснив, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Відповідно до ч. 1ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнавпозивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (п.9 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України).
При визначені розміру моральної шкоди, заподіяної позивачу ОСОБА_1 , суд враховує те, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 04.12.2021 року за участю водія транспортного засобу марки «Chevrolet Aveo», реєстраційний номер НОМЕР_1 , яким було допущено порушення ПДР України, був пошкоджений автомобіль «Кіа», реєстраційний номер НОМЕР_2 ,, який належить на праві власності позивачу, при цьому, позивач, не зі своєї вини ставши учасником ДТП, зазнав душевних переживань та емоційних хвилювань.
Будь-яких додаткових доказів на підтвердження понесеної позивачем моральної шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 04.12.2021 року, стороною позивача не надано, як і доказів, що внаслідок перенесених душевних хвилювань та страждань, у позивача виникли додаткові негативі наслідки.
Враховуючи наведене, а також враховуючи характер та обсяг заподіяних позивачу душевних страждань, тривалості негативних наслідків морального характеру, керуючись ступенем доведеності нанесених позивачу моральних страждань, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що розмір відшкодування моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 слід визначити в розмірі 2000 грн. 00 коп., який, на переконання суду, буде адекватним моральним стражданням позивача.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат, судом відзначається, що відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (ч. 2 ст. 133 ЦПК України).
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (ч. 3 ст. 133 ЦПК України).
У позові позивачем заявлено до відшкодування лише витрати зі сплати судового збору. Вимог про відшкодування витрат понесених на правничу допомогу не заявлено.
Відповідно до ч. 1ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог
Вирішуючи питання про компенсацію витрат понесених позивачем зі сплати судового збору, суд зазначає наступне.
Як вбачається, позивачем під час пред`явлення позову до суду було подано до суду квитанції №67В4-5С55-Т09К-3ХН8 та №6Н5К-ЕТР1-РККА-ХЕ9М від 08.06.2022 року на підтвердження сплати судового збору в загальному розмірі 3487,67 грн. (1006,67+2481,00).
Закон України «Про судовий збір» визначає ставки для сплати судового збору за подання фізичною особою до суду позовної заяви, що містить вимоги майнового та немайнового характеру.
Відповідно до ч.2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» № 3674-VI від 8.07.2011 р., за подання фізичною особою позовної заяви немайнового характеру стягується судовий збір у розмірі 0,4 % розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб; за подання позовної заяви майнового характеру стягується судовий збір у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
З позову вбачається, що позивачем заявлено дві вимоги майнового характеру, а саме про відшкодування матеріальної шкоди та моральної шкоди, за якими судовий збір справляється з визначеної ціни позову, яка вираховується з загальної суми коштів заявлених до стягнення.
Щодо іншої суми судового збору сплаченій в більшому розмірі, суд зазначає, що остання не підлягає відшкодування, однак позивач не позбавлений права на звернення до суду з відповідним клопотанням про повернення відповідної суми судового збору у відповідності до вимог ст. 7 Закону України «Про судовий збір».
Керуючись ст. ст. ст.ст. 2, 4, 5, 6, 76-78, 81, 82, 89, 102, 110, 141, 263-265, 268, 273, 280-282, 352, 354 ЦПК України, суд,
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_5 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) у відшкодування моральної шкоди 2000 (дві тисячі) гривень 00 копійок.
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_5 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) у відшкодування витрат зі сплати судового збору 20 (двадцять) гривень 00 копійок.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення може бути оскаржено позивачем шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий Калініченко Л. В.