ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2022 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Бондар Я.М.,

суддів: Зубакової В.П.,Остапенко В.О.

секретар судового засідання: Євтодій К.С.

сторони:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Приватне акціонерне товариство «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в м.Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , в інтересах якого діє його представник- адвокат Повалій Олена Василівна на рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 лютого 2022 року, ухваленого суддею Борис О. Н. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 24 лютого 2022 року,-

ВСТАНОВИВ :

В листопаді 2021 року адвокат Повалій О.В. в інтересах позивача ОСОБА_1 звернулась з позовом до Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» (надалі ПрАТ «ЦГЗК») про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я.

Позов мотивовано тим, що позивач з 26.08.1982 року по 31.01.1986 року працював на Петровському руднику «Центрального гірничо-збагачувального комбінату». 14 січня 1986 року під час виконання трудових обов`язків з позивачем стався нещасних випадок, внаслідок якого від дістав ушкодження голови і тулуба. 06 червня 1986 року позивачу встановлено втрату професійної працездатності в розмірі 100%, а також встановлено І групу інвалідності з подальшим переоглядом. Оглядом ЛТЕК від 22 березня 2004 позивачу встановлено 100% стійкої втрати працездатності та І групу інвалідності безстроково за наслідками трудового каліцтва. Вважає, що з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, він втратив своє здоров`я, чим йому завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що позивач відчуває постійні фізичні страждання, наслідком якого є порушення нормальних життєвих зв`язків, позбавлення можливості реалізовувати свої звички та бажання, виникнення складнощів у побуті у зв`язку із фізичним станом викликаним наслідками трудового каліцтва. Розмір завданої моральної шкоди позивач оцінює в 600000,00 грн., які просить суд стягнути з відповідача.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 лютого 2022 року, позовні вимоги ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я внаслідок нещасного випадку на виробництві залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_2 посилаючись на порушення судом норм позовних вимог матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог.

Зокрема зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що у зв`язку із отриманою травмою та встановленим ступенем втрати працездатності порушено та порушуються нормальні життєві зв`язки позивача, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання. Позивач позбавлений можливості пересуватися без сторонньої допомоги та інвалідного візка. Тривалий процес лікування позбавляє можливості позивача вести повноцінний спосіб життя. З моменту отримання травми на виробництві, він постійно відчуває фізичні страждання та біль, обґрунтовані важкістю самопочуття та особливостями лікування. Окрім того, внаслідок отриманої травми, позивач постійно відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху. поганому сні на фоні сильних больових відчуттів. Все це постійно і негативно позначалося і позначається сьогодні на душевному та фізичному станах. На даний час його самопочуття не поліпшується, негативні зміни у його житті є незворотними. усвідомлення чого завдає йому душевного болю та страждань.

Крім того, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що ст. 440-1 ЦК України в редакції 1963 року, не містить будь-яких обмежень відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Роботодавець згідно норм законів, які діяли на момент нещасного випадку, мав обов`язок забезпечити безпечні умови праці, шляхом закріплення на підприємстві правил техніки безпеки щодо кожного виду роби на підприємстві, але «Технічна інструкцій з виробництва маркшейдерських робіт» була відсутня. Даний недолік можна вважати порушенням обов`язку роботодавця забезпечити належні та безпечні умови праці для працівника, а тому моральна шкода позивача внаслідок ушкодження його здоров`я заподіяна з вини відповідача.

Також, посилається на постанову Верховного Суду від 30.06.2021 р. у справі № 492/1296/15-ц де з позивачем 06 лютого 1988 року, під час виконання покладених на неї трудових обов`язків стався нещасний випадок, який призвів до часткової втрати працездатності у розмірі 60%. зроблено висновок проте, що правовідносини щодо відшкодування шкоди, заподіяної ОСОБА_1 ушкодженням здоров`я на виробництві, які виникли між сторонами у справі, тривають до теперішнього часу. Тому до спірних правовідносин застосовуються нормативні акти, які регулюють спірні правовідносини на даний час.

Крім того зазначає, що дані правовідносини, а саме втрата працездатності, моральні страждання і право на відшкодування шкоди тривають і до сьогодні, а отже ці правовідносини не закінчились, а є довготриваючими, а тому можуть бути застосовані закони та інші нормативно-правові акті які на час виникнення права у позивача на відшкодування шкоди ще не діяли, на підставі того що правовідносини не закінчились на момент набрання чинності цим законом та ведення в дію.

У відзиві на апеляційну скаргу позивача, ПрАТ «ЦГЗК» зазначає, що акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Таким чином, нормативно-правові акти, які набрали чинності після періоду, в який склались правовідносини між сторонами, не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, а відтак рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Мотуза О.В., який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог, доводів апеляційної скарги, наданого відзиву колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 14 січня 1986 року з дільничним маркшейдером кар`єру Центральний гірничо-збагачувальний комбінат (правонаступником якого є ПрАТ «ЦГЗК») ОСОБА_1 стався нещасних випадок, внаслідок якого від дістав ушкодження голови та тулубу. За вказаним фактом 15 січня 1986 року адміністрацією підприємства складений Акт № 2 про нещасний випадок на виробництві, форми Н-1. (а.с. 6-8)

Відповідно до Акту №2 про нещасний випадок на виробництві від 15.01.1986 року причинами нещасного випадку є установка точки маркшейдерської знімальної мережі на запобіжному валу, що привело до виконання робіт на укосі уступу. Порушення п.46 "Єдиних правил безпеки при розробці родовищ корисних копалини відкритим способом". Відсутність безпечної організації робіт в маркшейдерській і геологічній службах комбінату. Порушення п.10.3.1, 10.12.1 "Положень про систему управління охорони праці в чорній металургії".

Відповідно до висновку ЛТЕК від 06 червня 1986 року ОСОБА_1 , у зв`язку із трудовим каліцтвом, встановлено втрату професійної працездатності в розмірі 100%, а також встановлено І групу інвалідності з подальшим переоглядом 06.06.1988 року. (а.с. 9)

При повторному переогляді висновком МСЕК від 22 березня 2004 року ОСОБА_1 встановлено 100% стійкої втрати працездатності та І групу інвалідності безстроково за наслідками трудового каліцтва. (а.с. 10)

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що законодавство, яке було чинним на момент настання нещасного випадку та встановлення позивачу ступеня втрати працездатності в 1986 році, не передбачало відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Так, відповідно до ст. 264 ЦПК України, суд під час ухвалення рішення, серед інших питань, вирішує які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року, з подальшими змінами та доповненнями, № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» надано роз`яснення про те, що, оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати: якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при такому виді правовідносин,коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками Конституційного Суду України закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту, застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (рішення від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012).

Відповідно до статті 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Звертаючись до суду з позовом позивач просив відшкодувати моральну шкоду, завдану внаслідок нещасного випадку на виробництві, що стався 06 червня 1986 року.

Як вбачається з матеріалів справи, події, у зв`язку з якими у позивача виникло право на відшкодування моральної шкоди та які стали підставою для звернення до суду з указаним позовом, мали місце 06 червня 1986 року до 01 січня 2004 року, тобто до набрання чинності ЦК України, тому з огляду на вищезазначені вимоги в указаній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, зокрема ЦК України, в редакції 1963 року.

Натомість, діючим на час виникнення між сторонами правовідносин законодавством ЦК України, в редакції 1963 року не було передбачено відшкодування моральної шкоди членам сім`ї потерпілого, оскільки ст.440-1 ЦК України, була внесена до ЦК України, в редакції 1963 року на підставі Закону України "Про «внесення змін і доповнень до положень законодавчих актів України, що стосуються захисту честі, гідності та ділової репутації громадян та організації» N 3188-XII 06 травня 1993 року.

Крім того, до набрання чинності зазначеної норми, правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди було врегульовано Законом України «Про охорону праці» та Правилами відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджених постановою Кабінету міністрів України №472 від 23 червня 1993 року (зі змінами та доповненнями, затв. постановами КМУ від 18.07.1994 року № 492, 13.06.1995 року №410, 2.10.1995 року №777, 10.01.1996 року №34)., тобто також після виникнення між сторонами правовідносин.

Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків введено в дію з 1 липня 1993 року.

Закон України «Про охорону праці» передбачає, що відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральною втратою потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру, однак зазначений Закон введено в дію з дня його опублікування, а саме, 24 листопада 1992 року, тобто також після виникнення між сторонами правовідносин.

Таким чином, колегія суддів вважає, що оскільки нормативно-правові акти, які набрали чинності після періоду, в який склалися правовідносини між сторонами, застосовані до спірних відносин бути не можуть, а відтак суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку по відмову в задоволенні позовних вимог

При цьому, колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги відповідача про те, що суд першої інстанції при винесенні рішення не врахував позицію ВС, яка викладена в Постанові від 30.06.2021 року по справі №492/1296/15-ц, оскільки правовідносини у даній цивільній справи не є подібними з правовідносинами у справі №492/1296/15-ц.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що ухвалу суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 в інтересах якого діє його представник- адвокат Повалій Олена Василівна залишити без задоволення

Рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 лютого 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному поряду безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 29 серпня 2022 року.

Головуючий:

Судді: