Головуючий у І інстанції Колесник О.М.
Провадження № 22-ц/824/6302/2022 Доповідач у 2 інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

01 вересня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Матвієнко Ю.О., суддів Гуля В.В., Мельника Я.С., розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 19 жовтня 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив стягнути з неї заборгованість за договором в розмірі 14 703 грн. 16 коп., яка складається із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 9 512 грн. 45 коп., заборгованості за простроченим тілом кредиту в розмірі 3 461 грн. 59 коп., заборгованості за нарахованими відсотками в розмірі 552 грн. 78 коп., пені за прострочене зобов`язання в розмірі 0 грн. 00 коп., пені за несвоєчасну сплату боргу на суму від 100 грн. у розмірі 0 грн. 00 коп., а також штрафів: 500 грн. 00 коп. штраф (фіксована частина), 676 грн. 34 коп. штраф (процентна складова), посилаючись на те, що ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку із чим 04.10.2017 року підписала Заяву № б/н, згідно якої отримала кредит у розмірі 2 500 грн. 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком, відповідно до п.п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг.

Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті, складає між нею та банком договір, що підтверджується її підписом в заяві.

Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту Банк керувався п.п.2.1.1.2.3 та 2.1.1.2.4 Договору, на підставі яких відповідач при укладенні Договору дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою Банку. Власник карткового рахунку зобов`язаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникненню овердрафту, що передбачено п.2.1.1.5.7 Договору.

Позивач свої зобов`язання виконав належним чином, натомість відповідачОСОБА_1 не надавала банку своєчасно грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, внаслідок чого за договором утворилась заборгованість в розмірі 14 703 грн. 16 коп., яку і просив стягнути позивач з відповідачана свою користь.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 19 жовтня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судомпершої інстанції норм матеріального та процесуального права, просиврішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення про задоволення позову в повному обсязі. Обгрунтовуючи скаргу, посилався на те, що відповідач ОСОБА_1 , підписавши 04.10.2017 року Анкету-заяву, своїм підписом підтвердила факт отримання нею грошових коштів та погодилася з розміром відсотків за користування позиченими коштами. Крім того, відповідач користувалася карткою, повертаючи кредит та сплачуючи відсотки, що підтверджує факт наявності між нею та позивачем кредитних правовідносин.

Згідно приписів ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки ціна позову в даній справі (14 703 грн. 16 коп.) менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, її апеляційний розгляд здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги позивача, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 04.10.2017 року ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг у «ПриватБанку» підписала Анкету-Заяву, згідно якої отримала кредит у розмірі 2 500 грн. 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок (а.с.6).

Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг" та "Тарифами Банку" складає між нею та Банком Договір, про що свідчить підписОСОБА_1 в Анкеті-Заяві(а.с.6).

Відповідно до п. 2.1.1.2.4 Умов та правил надання банківських послуг, підписання даного Договору є прямою і безумовною згодою Позичальника щодо прийняття будь-якого розміру Кредитного ліміту, встановленого Банком.

Згідно п. 2.1.1.5.5. Умов та Правил надання банківських послуг відповідач зобов`язаний погашати заборгованість по кредиту, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором.

Згідно п. 2.1.1.5.6. Умов та Правил надання банківських послуг, клієнт зобов`язаний у разі невиконання зобов`язань за договором, на вимогу банку виконати зобов`язання з повернення кредиту (у тому числі простроченого кредиту та овердрафту, оплати винагороди банку).

Власник картрахунку зобов`язаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення Овердрафту, згідно п. 2.1.1.5.7 Договору.

Овердрафт - короткостроковий кредит, який надається Банком Клієнту у разі перевищення суми операції за платіжною карткою над сумою залишку коштів на його Рахунку в розмірі ліміту кредитування (п. 1.1.1.52 Договору).

Встановлено, що відповідач не виконувала належним чином свої зобов`язання за договором, за яким в результаті цього виникла заборгованість в розмірі 14 703 грн. 16 коп., яка згідно наявного в справі розрахунку складається із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 9 512 грн. 45 коп., заборгованості за простроченим тілом кредиту в розмірі 3 461 грн. 59 коп., заборгованості за нарахованими відсотками в розмірі 552 грн. 78 коп., пені за прострочене зобов`язання в розмірі 0 грн. 00 коп., пені за несвоєчасну сплату боргу на суму від 100 грн. у розмірі 0 грн. 00 коп., а також штрафів: 500 грн. 00 коп. штраф (фіксована частина), 676 грн. 34 коп. штраф (процентна складова).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності факту досягнення між сторонами згоди щодо укладення договору конкретного виду, а також щодо істотних його умов, викладених в Умовах та Правилах надання банківських послуг, та недоведеності факту надання кредиту на підставі Анкети-Заяви від 04.10.2017 року. Крім того, суд у рішенні послався на те, що 26.08.2018 року, як стверджувала відповідач в судовому засіданні, приблизно о 01 год. 00 хв. за адресою: м. Київ, вул. Вірменська, 9 в неї було викрадено рюкзак, в якому знаходився мобільний телефон, гаманець з грошовими коштами та картками «Приватбанку» № НОМЕР_1 (для виплат) та № НОМЕР_2 (Універсальна). Вказані обставини підтверджуються витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0007583 від 29.08.2018 року. Таким чином, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову в зв`язку з відсутністю у матеріалах справи належних та допустимих доказів про нараховану позивачем суму заборгованості за кредитним договором, а також у зв`язку з відсутністю доказів отримання відповідачем кредитних коштів.

Однак з такими висновками суду повністю погодитись не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У відповідності з ч. 2 ст. 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Згідно з ч.1 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) приєднується лишедо тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У наданій до суду Анкеті-заяві від 04.10.2017 року, підписаній сторонами, інформація про процентну ставку відсутня. Також відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема, заборгованість за простроченим тілом кредиту, відсотки та штрафи.

АТ КБ «ПриватБанк», обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 04.10.2017 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна»: «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна Contract», «Універсальна GOLD» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк», як на невід`ємні частини спірного договору.

Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови.

Проте, матеріали справи не містять підтверджень, що саме з цими Витягом з Тарифів та Витягом з Умов відповідач ознайомився та погодився, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати заборгованості за простроченим тілом кредиту, сплати відсотків та сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. Окремо слід звернути увагу на ту обставину, що Анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку не містить відомостей, які б підтверджували тип карти, яку відповідач мала намір отримати та отримала.

Крім того, у наданій Анкеті-заяві від 04.10.2017 року не вказано, яку саме послугу та на яких умовах відповідач бажає отримати, окрім цього, з наданого Витягу тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» вбачається, що наявні різні тарифні плани обслуговування кредитної картки, а саме: «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», Універсальна «Contract», «Універсальна GOLD», однак позивач не зазначає, який саме тарифний план підлягає застосуванню у даному випадку.

При цьому, надана позивачем роздруківка із сайту банку не може бути визнана належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Отже, в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у підписаній відповідачем Анкеті-заяві домовленості сторін про сплату простроченого тіла кредиту, відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Таким чином, Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 04.10.2017 року шляхом підписання заяви-анкети.

Враховуючи викладене, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати заборгованості за простроченим тілом кредиту, а також відповідальності у вигляді процентів та штрафів за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 03 липня 2019 року, прийнятій у справі №342/180/17-ц (провадження №14-131цс19), за результатами перегляду в касаційному порядку рішень судів першої та апеляційної інстанції, ухвалених за наслідками розгляду спору у подібних правовідносин.

Враховуючи викладене, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відмову у стягненні з відповідача на користь позивача заборгованості за простроченим тілом кредиту в розмірі 3 461 грн. 59 коп., заборгованості за нарахованими відсотками в розмірі 552 грн. 78 коп. та штрафів: 500 грн. 00 коп. штраф (фіксована частина), 676 грн. 34 коп. штраф (процентна складова), оскільки належних доказів на підтвердження досягнення із відповідачем згоди щодо умов, розміру та порядку здійснення таких нарахувань у встановленими законом формі та порядку позивачем надано не було.

Разом з тим, рішення суду в частині відмови у стягненні з відповідача на користь позивача заборгованості по тілу кредиту в розмірі 9 512 грн. 45 коп. є помилковим, виходячи з наступного.

Так, з матеріалів справи вбачається, що після підписання відповідачем Анкети-заяви, позивачем 26.08.2018 року на картку відповідача було зараховано 2 500 грн., і з цього моменту відповідач активно користувалася карткою, здійснюючи, в тому числі, погашення за нею відсотків та тіла кредиту.

З наявної у справі виписки по руху коштів (а.с.70-71) чітко вбачається, що відповідач після зарахування на картку коштів та встановлення кредитного ліміту у розмірі 2 500 грн. неодноразово знімала кредитні кошти через банкомат, поповнювала картку власними коштами; починаючи з 27.08.2018 року щомісячно сплачувала кошти за придбаний у магазині «Мобільні телефони» телефон, що в сукупності підтверджує факт отримання відповідачем кредитної картки «Універсальна» та користування нею.

Таким чином, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, враховуючи вимоги частини другої статті 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, тому АТ КБ «ПриватБанк» вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, розмір якої в даному випадку дорівнює 9 512 грн. 45 коп.

Щодо посилань суду на те, що картка відповідача вибула з її володіння, оскільки була викрадена у неї у серпні 2018 року, апеляційний суд зауважує на наступному.

Згідно з п. 14.3 ст. 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» порядок проведення емісії електронних платіжних засобів та здійснення операцій із їх використанням, у тому числі обмеження щодо порядку емісії та здійснення операцій із їх використанням, визначаються нормативно-правовими актами Національного банку України.

Загальні вимоги Національного банку до емісії банками-резидентами, філіями іноземних банків електронних платіжних засобів і порядок здійснення операцій з їх використанням визначені Положенням про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року №705.

Згідно з пунктом 14.12 статті 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та згідно з пунктом 1 розділу УІ Положення №705 користувач зобов`язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень.

Пунктами 2, 5 розділу УІ Положення №705 встановлено, що користувач зобов`язаний надійно зберігати та не передавати іншим особам електронний платіжний засіб, ПІН та інші засоби, які дають змогу користуватися ним.

Користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які не виконувалися користувачем.

Частиною 16 ст. 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» встановлено, що користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу зобов`язаний негайно повідомити банк у спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення держателем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу або його реквізитів.

Відповідно до п. 7 розділу Х Положення №705 контроль за рухом і цільовим використанням коштів за рахунками користувачів з використанням електронних платіжних засобів здійснюється власниками цих рахунків.

За змістом п. 6 розділу УІ Положення №705 та п. 14.6 ст. 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк.

Відповідно до Умов та Правил користування карткою клієнт зобов`язаний: застосовувати заходи до запобігання втрати картки, ПІНа або інформації, нанесеної на карту і магнітну смугу, або їх незаконного використання (п.1.1.2.10 Умов та Правил); інформувати Банк, а також правоохоронні органи за фактом втрати карти, ПІНу, або отримання звістки про їх незаконне використання (п.1.1.2.11 Умов та Правил); у триденний термін після усної заяви про втрату картки, ПІНа, надати письмову заяву в Банк (п.1.1.2.12 Умов та Правил).

Клієнт несе відповідальність за всі операції, що супроводжуються авторизацією, до моменту письмової заяви про блокування коштів на Картрахунку і за всі операції, які не супроводжуються авторизацією, до моменту постановки картки до стоп-листа Платіжної системи (п.1.1.5.29 Умов та Правил).

З матеріалів справи вбачається, що про втрату картки відповідач ОСОБА_1 не заявляла, грошові кошти знімалися за допомогою банкомату, відповідно особа, яка знімала кошти, мала в наявності платіжну карту і знала ПІН-код даної карти, який може бути відомий лише її держателю.

Доказів своєчасного повідомлення Банку про несанкціоноване використання коштів з рахунку відповідача матеріали справи не містять, відтак саме відповідач несе повну відповідальність за операції, проведені з картою, та повинна сплатити на користь позивача заборгованість за тілом кредиту.

При цьому, посилання суду у рішенні на витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо наявного кримінального провадження за заявою відповідача не є належним та достатнім доказом на підтвердження факту перерахування коштів з картки відповідача ОСОБА_1 невстановленими особами, оскільки ці обставини можуть бути підтверджені тільки вироком суду, який набрав законної сили.

Натомість дане кримінальне провадження не є закінченим, не встановлено осіб, причетних до списання коштів з карти відповідача, і не доведено відсутності вини відповідача у знятті коштів з її карткового рахунку.

За таких обставин, помилковим є висновок суду першої інстанції в частині відмови у стягненні з відповідача на користь позивача фактично отриманої суми кредитних коштів, розмір якої в даному випадку дорівнює 9 512 грн. 45 коп., оскільки висновки суду у цій частині не відповідають обставинам справи та спростовуються її матеріалами.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Оскільки висновки суду про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за тілом кредиту не відповідають обставинам справи, рішення суду підлягає скасуванню в частині відмови у стягненні заборгованості за тілом кредиту в розмірі 9 512 грн. 45 коп. з ухваленням по справі в цій частині нового рішення про стягнення з відповідача на користь позивача вищевказаної суми. В іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін, як таке, що ухвалене з додержанням вимог закону.

Зважаючи на те, що позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» підлягають частковому задоволенню, на його користь з відповідачки ОСОБА_1 згідно вимог ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню понесені по справі судові витрати у вигляді сплаченого за подачу позову та апеляційної скарги судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог на суму 2 600 грн. 00 коп.

У зв`язку із тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 389 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргуАкціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - задовольнитичастково.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 19 жовтня 2021 рокув частині відмови у стягненні заборгованості за тілом кредиту - скасувати та ухвалити по справі в цій частині нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за тілом кредиту в розмірі 9 512 грн. 45 коп.

В іншій частині рішення Дарницького районного суду міста Києва від 19 жовтня 2021 року - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судові витрати на суму 2 600 грн. 00 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач:

Судді: