Номер провадження: 22-ц/813/6214/22
Справа № 501/4019/21
Головуючий у першій інстанції Смирнов В. В.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.08.2022 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 501/4019/21

Номер провадження: 22-ц/813/6214/22

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді Заїкіна А.П. (суддя доповідач),

- суддів Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря судового засідання Рибачук О.І.,

учасники справи:

- позивач ОСОБА_1 ,

- відповідач Державне підприємство «Морський торговельний порт «Чорноморськ»,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, за апеляційною скаргою Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» на рішення Іллічівського міського суду Одеської області, ухвалене у складі судді Смирнова В.В. 14 грудня 2021 року о 10 годині 15 хвилині,

встановив:

2. Описова частина

2.1 Короткий зміст позовних вимог

В жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вищезазначеною позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки виконання рішення суду у справі №501/2883/20 у розмірі - 12 406,40 грн.. Також позивачка просить судові витрати покласти на відповідача.

ОСОБА_1 обґрунтовує позовні вимоги тим, що рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 02.12.2020 року було задоволено частково позов ОСОБА_1 (далі за текстом - Позивачка) до ДП «Морський торговельний порт «Чорноморськ» (далі за текстом - Відповідач) про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Визнано протиправним та скасовано наказ в. о. директора Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» Попова О.М. № 260/0-33 від 28.07.2020 про звільнення ОСОБА_1 з посади управителя ресторану «Готельного комплексу «Моряк» Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» за п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці шляхом скорочення штату працівників. Поновлено ОСОБА_1 на посаді управителя ресторану «Готельного комплексу «Моряк» Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ». Стягнуто з Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, моральну шкоду у розмірі 5 000,00 грн., судові витрати у розмірі - 2102,00 грн.. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та виплаті заробітної плати за один місяць.

В задоволенні решти вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 05.01.2021 року стягнуто з Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі - 27 914,40 грн..

Постановою Одеського апеляційного суду від 21.07.2021 року вказані судові рішення Іллічівського міського суду Одеської області залишено без змін.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду ухвалою від 14.09.2021 року відмовив Відповідачу у відкритті касаційного провадження.

Так, рішення Іллічівського міського суду Одеської області про поновлення ОСОБА_1 на роботі було винесено - 02.12.2020 року, а наказ про поновлення роботодавцем видано лише через 2 місяці - 02.02.2021 року.

Відповідачем не забезпечено негайного виконання рішення суду. Невиконання рішення суду є підставою для притягнення Відповідача до відповідальності шляхом стягнення на користь Позивачки середнього заробітку за цей період (а. с. 2 - 5).

2.2 Позиція відповідача в суді першої інстанції

У відзиві на позовну заяву ДП «Морський торговельний порт «Чорноморськ» заперечує проти позову. Просить відмовити у задоволення позовних вимог.

ДП «Морський торговельний порт «Чорноморськ» зазначає, що представник підприємства не був присутній у судовому засіданні 02.12.2020 року під час оголошення вступної та резолютивної частини рішення Іллічівського міського суду Одеської області. Копію вищевказаного рішення відповідачу направлено не було. Позивачці було відомо про негайне поновлення її на роботі за рішенням суду в день оголошення рішення. Однак, ані на наступний день, ані пізніше ОСОБА_1 на роботу не вийшла. Позивачка перебувала на обліку як безробітна у Чорноморській філії Одеського ОЦЗ з 28.08.2020 по 02.02.2021 року та отримувала виплати по безробіттю.

Відповідач зазначає, що наказом від 20.12.2019 року №469 «Про зміну істотних умов праці» працівникам ДП «МТП «Чорноморськ» було встановлено з 01.03.2020 року неповний робочий тиждень, зі зменшенням робочого тижня на один робочий день. Згідно вказаного наказу адміністрація порту працює за чотириденним робочим тижнем з понеділка по четверг, п`ятниця-неділя вихідні дні.

У зв`язку з вищевказаним, з урахуванням нового режиму роботи працівників ДП «МТП «Чорноморськ» та враховуючи процедуру погодження наказів, не отримання копії рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 02.12.2020 року, відповідачем видано наказ №25-к від 02.02.2021 року «Про поновлення на посаді управителя ресторану «Готельного комплексу «Моряк» ДП «МТП «Чорноморськ» ОСОБА_1 ». Згідно преамбули наказ видано на виконання рішення суду.

Відповідач зазначає, що у зв`язку з вищевказаними обставинами існує несвоєчасне виконання рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 02.12.2020 року з об`єктивних та поважних причин. Відсутній умисел відповідача на невиконання рішення суду, а причини не видання наказу раніше є поважними та не залежали від волі роботодавця.

Позивачка не довела порушення її трудових прав жодними належними та допустимими доказами.

Крім того, відповідач зазначає, що позивачкою пропущено строк для звернення до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі. Оскільки, наказ №25-к про поновлення на роботі ОСОБА_1 видано 02.02.2021 року та остання ознайомилась з цим наказхом 03.02.2021 року, а з вказаним позовом позивачка звернулась до суду лише 22.10.2021 року, тобто після закінчення визначеного ст. 233 КЗпП України тримісячного строку (а. с. 54 - 59).

2.3 Короткий зміст рішення суду першої інстанції, мотивування його висновків

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 14 грудня 2021 року задоволено вищевказані позовні вимоги ОСОБА_1 ..

Стягнуто з Державного підприємства «МТП «Чорноморськ» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду у справі № 501/2883/20 у розмірі - 12 406,40 грн..

Стягнуто з Державного підприємства морського торгового порту «Чорноморськ» на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі - 908,00 грн..

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Ця відповідальність не поставлена в залежність від дій чи ініціативи працівника. Крім того, законодавством України не передбачено обов`язку із зверненням працівника до роботодавця із заявою про поновлення його на роботі, оскільки судове рішення про поновлення позивача на роботі мало виконуватися негайно без прив`язки до вчинення будь-яких дій з боку позивача.

Посилаючись на вищевказане, суд першої інстанції дійшов висновку, що Відповідачем не забезпечено негайного виконання рішення суду. Невиконання рішення суду є підставою для притягнення Відповідача до відповідальності шляхом стягнення на користь Позивачки середнього заробітку за період затримки виконання рішення (а. с. 70 - 71).

2.4 Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційні скарзі ОСОБА_2 , діюча від імені ДП «Морський торговельний порт «Чорноморськ» просить скасувати рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 14 грудня 2021 року. Ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

2.5 Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справ, з порушенням норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт зазначає, що: 1) представник підприємства не був присутній у судовому засіданні 02.12.2020 року під час оголошення вступної та резолютивної частини рішення Іллічівського міського суду Одеської області. Копію вищевказаного рішення відповідачу направлено не було. Позивачці було відомо про негайне поновлення її на роботі за рішенням суду в день оголошення рішення. Однак, ані на наступний день, ані пізніше ОСОБА_1 на роботу не вийшла. Позивачка перебувала на обліку як безробітна у Чорноморській філії Одеського ОЦЗ з 28.08.2020 по 02.02.2021 року та отримувала виплати по безробіттю. У зв`язку з вищевказаним, з урахуванням нового режиму роботи працівників ДП «МТП «Чорноморськ» та враховуючи процедуру погодження наказів, не отримання копії рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 02.12.2020 року, відповідачем видано наказ №25-к від 02.02.2021 року «Про поновлення на посаді управителя ресторану «Готельного комплексу «Моряк» ДП «МТП «Чорноморськ» ОСОБА_1 ». Згідно преамбули наказ видано на виконання рішення суду. Відповідач зазначає, що у зв`язку з вищевказаними обставинами існує несвоєчасне виконання рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 02.12.2020 року з об`єктивних та поважних причин. Відсутній умисел відповідача на невиконання рішення суду, а причини не видання наказу раніше є поважними та не залежали від волі роботодавця; 2) судом першої інстанції було проігноровано заяву відповідача про застосування строків звернення до суду(а. с. 74 - 78).

2.6 Узагальнені доводи позивачки в апеляційному суді

Позивачка ОСОБА_1 правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалась. Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

2.7 Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 01.02.2022 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ДП «Морський торговельний порт «Чорноморськ» на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 14 грудня 2021 року (а. с. 84 84 зворотна сторона).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 01.02.2022 року апеляційну скаргу призначено до розгляду в приміщенні Одеського апеляційного суду (а. с. 85).

Учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, викладення сторонами своєї правової позиції у заявах по суті справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.

3. Мотивувальна частина

3.1 Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» підлягає задоволенню.

3.2 Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій та неоспорені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 02.12.2020 року задоволено частково позов ОСОБА_1 до ДП «Морський торговельний порт «Чорноморськ» про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Визнано протиправним та скасовано наказ в. о. директора Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» Попова О.М. № 260/0-33 від 28.07.2020 про звільнення ОСОБА_1 з посади управителя ресторану «Готельного комплексу «Моряк» Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» за п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці шляхом скорочення штату працівників. Поновлено ОСОБА_1 на посаді управителя ресторану «Готельного комплексу «Моряк» Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ». Стягнуто з Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, моральну шкоду у розмірі 5 000,00 грн., судові витрати у розмірі - 2102,00 грн.. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та виплаті заробітної плати за один місяць. В задоволенні решти вимог відмовлено (а. с. 9 - 19).

Додатковим рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 05.01.2021 року стягнуто з Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі - 27 914,40 грн. (а. с. 20 - 22).

Постановою Одеського апеляційного суду від 21.07.2021 року вказані рішення Іллічівського міського суду Одеської області залишено без змін (а. с. 23 - 29).

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду ухвалою від 14.09.2021 року відмовив Відповідачу у відкритті касаційного провадження (а. с. 30 - 32).

Згідно наказу №25-К 02.02.2021 року ДП «МТП «Чорноморськ», на підставі рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 02.12.2020 року по справі №501/2883/20, ОСОБА_1 поновлено на посаді управителя ресторану «Готельного комплексу «Моряк» ДП «МТП «Чорноморськ» (а. с. 33, 63).

Між сторонами виникли правовідносини щодо відповідальності власника або уповноваженого ним органу за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

3.3 Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 ..

3.4 Мотиви відхилення/прийняття аргументів, викладених в апеляційній скарзі

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Частиною сьомою статті 235 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) передбачено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Судом встановлено, що рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 02 грудня 2020 року у справі №501/2883/20, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 21 липня 2021 року, позов ОСОБА_1 до ДП «Морський торговельний порт «Чорноморськ» задоволено. Визнано протиправним та скасовано наказ в.о. директора ДП «Морський торговельний порт «Чорноморськ» Попова О.М. №260/0-33 від 28.07.2020 року про звільнення ОСОБА_1 з посади управителя ресторану «Готельного комплексу «Моряк» Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку зі змінами в організації виробтицтва і праці шляхом скорочення штату працівників. Поновлено ОСОБА_1 на посаді управителя ресторану «Готельного комплексу «Моряк» Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ». Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та виплаті заробітної плати за один місяць.

У відповідності до частини другої статті 129 Конституції України обов`язковість судових рішень є однією із основних засад судочинства.

Статтею 129-1 Конституції України передбачено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом; право на судовий захист є гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Визначене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.

Належним виконання судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі, і цей обов`язок полягає в тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися.

Встановлено, що в порушення вимог частини сьомої статті 235 КЗпП України, а також принципу обов`язковості судового рішення, ДП «Морський торговельний порт «Чорноморськ» виконало рішення Іллічівського міського суду Одеської області у справі №501/2883/20 від 02 грудня 2020 року про поновлення ОСОБА_1 на роботі лише - 02 лютого 2021 року.

Відповідно до статті 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

За змістом положень статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати не видання власником (уповноваженим органом) негайно після проголошення судового рішення наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин.

Виходячи зі змісту ст. ст. 24, 31, ч. 5 ст. 235 КЗпП України, ст. ст. 63, 65 Закону України «Про виконавче провадження» та ст. 430 ч. 1 п. 4 ЦПК України, негайне виконання рішення суду означає обов`язок, а не право власника не пізніше наступного дня після проголошення судового рішення видати наказ (розпорядження) про поновлення працівника на роботі та фактично допустити його до виконання попередніх обов`язків.

Оскільки поновлення на роботі це повернення працівника в попередній стан, який існував до його незаконного звільнення, то правовими наслідками поновлення на роботі працівника є надання йому попередньої роботи (посади); здійснення оплати всього часу вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним звільненням; поновлення неприривного стажу роботи тощо.

При цьому, законодавець видання наказу про поновлення на роботі не ставить у залежність від будь-яких дій незаконно звільненого працівника.

Отже, дослідивши матеріали справи, належним чином оцінивши докази, подані сторонами, встановивши обставини справи, що мають істотне значення для розгляду справи колегія суддів зазначає, що доводи апеляційної скарги, щодо поважних причин невиконання рішення є безпідставними.

Колегія суддів також приймає до уваги, що відповідач був освідомлений про розгляд справи судом, мав проявляти зацікавленість в результатах розгляду справи.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про затримку відповідачем виконання рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 02 грудня 2020 року про поновлення на роботі ОСОБА_1 , що має насідком застосування приписів ст. 236 КЗпП України.

Однак, заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про застосування строків звернення до суду.

Частиною першою статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Правова природа строку звернення до суду дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого особа може звернутися до суду з позовом, обумовлена передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права.

Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а від судів вимагається дотримуватися встановлених законом правил при прийнятті процесуальних рішень.

Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Трудовий договір повинен укладатись, як правило, у письмовій формі (частина перша статті 24 КЗпП України) або оформлюватись наказом чи розпорядженням роботодавця (частина третя статті 24 КЗпП України).

Припинення, розірвання трудового договору пов`язано зі звільненням працівника.

З огляду на зазначене, якщо працівник був незаконно звільнений, трудовий договір з ним був незаконно припинений роботодавцем в односторонньому порядку. Виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника полягає у відновленні трудового договору, який раніше існував і був незаконно припинений роботодавцем.

До моменту фактичного виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника трудові правовідносини, які існували до порушення з боку роботодавця, не виникають. У зв`язку з цим, виплати, які мають бути здійснені роботодавцем на користь незаконно звільненого працівника, у тому числі середній заробіток за час вимушеного прогулу або різниця у заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, не можуть вважатись заробітною платою та не витікають із трудового договору як підстави для виплат. Ці виплати не можуть кваліфікуватись як плата за виконану роботу.

Отже, за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці». Тобто, середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі обмежуються трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Вказаний правовий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16; у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 522/13736/15, у постанові Верховного Суду від 21 квітня 2021 року у справі № 461/1303/19.

Частиною першою стаття 233 КЗпП передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Враховуючи те, що середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою, тому строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення зазначеного заробітку обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, тобто з часу видачі наказу про поновлення на роботі (частина перша статті 233 КЗпП України).

Встановлено, що з наказом № 25-К від 02.02.2021 р. про поновлення ОСОБА_1 на роботі остання була ознайомена 03 лютого 2021 року (а. с. 63). З позовом позивачка звернулась до суду лише - 22 жовтня 2021 року, отже позивачкою пропущено передбачений ст. 233 КЗпП України тримісячний строк звернення до суду. Поважні причини пропуску вказаного строку відсутні.

За таких обставинах, обґрунтованими є доводи апеляційної скарги щодо незастосування судом першої інстанції строку зверення до суду.

3.5 Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми процесуального права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» є доведеними частково, а тому вона підлягає задоволенню частково.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.

Оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом порушено норми процесуального права, неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуваннюз ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 за вищевказаного обґрунтування.

3.6 Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» - задовольнити частково.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 14 грудня 2021 року скасувати. Ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 30 серпня 2022 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: С. О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе