провадження № 22-ц/824/6275/2022 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - адвокатом Більковцем Андрієм Віталійовичем, на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 17 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,-

В С Т А Н О В И В:

У березні 2021 року ОСОБА_2 звернулась до суду з даним позовом, з огляду на наступне. Шлюб між нею та відповідачем було укладено 29.12.2019 р. і зареєстровано Київським міським відділом державної реєстрації шлюбів Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис № 3417. Від даного шлюбу спільних дітей не має. Підставою для розірвання шлюбу є те, що у позивача та відповідача відсутні спільні інтереси, наявні різні погляди на життя, шлюб та сім`ю, відсутнє взаєморозуміння. Сторони втратили почуття любові одне до одного. Спільне господарство позивачем та відповідачем не ведеться. За таких обставин ОСОБА_2 просить розірвати шлюб між нею та ОСОБА_1 .

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 17 грудня 2021 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу задоволено.

Шлюб, укладений між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований 28 грудня 2019 року Київським міським відділом державної реєстрації шлюбів Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис № 3417 розірвано.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, відповідач ОСОБА_1 , через представника - адвоката Більковця Андрія Віталійовича, подав апеляційну скаргу.

У апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення суду першої інстанції скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

При цьому зазначає, що станом на дату подання апеляційної скарги відповідач не зміг зв`язатися з позивачкою для примирення, оскільки вона уникає зустрічей з ним. Окрім того, апелянт зазначає, що розірвання шлюбу впливає на можливість отримання відповідачем документу на постійне проживання в Україні. Окрім того, вказує на те, що судом першої інстанції не було встановлено строк для подання заяви із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, а законом такий строк не визначено. Апелянт вважає, що враховуючи складність стосунків подружжя та фундаментальний вплив розлучення на майбутнє відповідача та той факт, що відповідач та його представник на момент звернення із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження не ознайомилися з матеріалами справи і не отримували ухвалу про відкриття провадження, а також можливість з`ясування нових обставин в справі, доцільним є проведення розгляду справи в порядку загального позовного провадження. Апелянт вказує, що відсутність дебатів обмежує право відповідача на можливість повноцінно висловити позицію та захистити свої інтереси. Апелянт звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що відмова в проведенні розгляду справи в порядку загального позовного провадження порушує його право на справедливий суд.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження відповідачу було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

19 липня 2022 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив позивача - ОСОБА_2 . У вказаному відзиві позивачка просила залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 17 грудня 2021 року - без змін.

При цьому позивачка вважає, що всі дії зі сторони відповідача спрямовані на затягування судового процесу, а не на збереження сім`ї. Також наголошує на тому, що з апеляційної скарги вбачається, що відповідач прагне зберегти шлюб тому, що через розлучення він не зможе отримати посвідку на постійне проживання в Україні. Позивачка звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що вона не тільки втратила почуття поваги та любові до відповідача, вона його ще й дуже боїться, оскільки він неодноразово піднімав на неї руку, нецензурно висловлювався, принижував її людську гідність, погрожував фізичною розправою. Зазначає, що відносини між сторонами не налагодилися. Окрім того, позивачка вказує, що проживає у цивільному шлюбі з іншим чоловіком, з яким вона хоче укласти офіційний шлюб, тому будь-яке примирення між сторонами є недоцільним та неможливим. Також звертає увагу, що суд апеляційної інстанції не має повноважень щодо скасування рішення суду першої інстанції та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також, надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників. (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).

Оскільки дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що між підданим Хашимітського Королівства Йорданії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та громадянкою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , було укладено шлюб, зареєстрований 28 грудня 2019 року Київським міським відділом державної реєстрації шлюбів Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис № 3417, про що свідчить свідоцтво про шлюб, копія якого долучена до матеріалів справи.

Після реєстрації шлюбу позивач не змінювала дошлюбне прізвище. Від шлюбу сторони спільних дітей не мають.

Позивач пояснила, що стосунки з відповідачем припинені, збереження шлюбу не відповідає її інтересам. За той час, що відповідачу відомо про її бажання розірвати шлюб з боку чоловіка не зроблено жодного вчинку, який би свідчив про його бажання зберегти родину.

В свою чергу відповідач не бажає розірвання шлюбу, укладеного з ОСОБА_2 .

Разом з тим, відповідачем не спростовувались обставин, викладені ОСОБА_2 у позові.

Також під час розгляду справи не заперечувалось стороною відповідача роздільне проживання подружжя, відсутність спільного господарства.

Наданий сторонам строк для примирення у зв`язку із відповідним клопотанням сторони відповідача, не змінили бажання позивача розірвати шлюб.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що збереження шлюбу не буде відповідати інтересам сторін.

При перевірці висновків суду першої інстанції, у контексті доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Частина 1 статті 3 Сімейного кодексу України проголошує, що сім`я є первинним та основним осередком суспільства.

Відповідно до статті 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Статтею п`ятою Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання.

Згідно із частиною першою статті 24 СК України, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється шляхом його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду у відповідності зі ст. 110 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя.

Суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України).

Крім зазначеного, у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 N11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз`яснено, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя.

Як вбачається з поданої 31 березня 2021 року позовної заяви, позивач вказує, що підставою для розірвання шлюбу є те, що в позивача та відповідача відсутні спільні інтереси, наявні різні погляди на життя, шлюб та сім`ю, відсутнє взаєморозуміння. Сторони втратили почуття любові одне до одного. Спільне господарство позивачем та відповідачем не ведеться.

Відповідачем 01 жовтня 2021 року до суду першої інстанції подавалося клопотання про надання сторонам строку для примирення тривалістю шість місяців.

Ухвалою від 07 жовтня 2021 року Шевченківський районний суд м.Києва зупинив провадження в справі та надав сторонам строк на примирення в один місяць. Проте, між сторонами примирення не відбулося.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 15 листопада 2021 року провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу поновлено.

Як вбачається з рішення суду першої інстанції та з пояснень, викладених позивачем у відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_2 підтримує заявлені позовні вимоги, просить їх задовольнити. При цьому позивач категорично заперечує щодо можливості збереження шлюбних відносин з відповідачем.

Враховуючи викладене, зважаючи на тривалий час розгляду справи судом першої інстанції (майже десять місяців), строк який надавався сторонам для примирення, і який в результаті не призвів до примирення сторін, а також, позицію позивача, яка категорично заперечує проти примирення і наполягає на розірванні шлюбу, колегія суддів, беручи до уваги вимоги ч.1 ст 24 СК України, погоджується з висновком суду першої інстанції, що відносини, які склалися між подружжям вказують на те, що примирення та їх спільне проживання є неможливим, а подальше збереження шлюбу буде суперечити інтересам одного з подружжя.

Натомість, суд апеляційної інстанції критично оцінює доводи апелянта про те, що розірвання шлюбу впливає на можливість отримання відповідачем документу на постійне проживання в Україні, оскільки дана обставина не характерна меті укладення шлюбу та може бути розглянута як одна з ознак фіктивності шлюбних відносин.

Посилання апелянта на обмеження його права на справедливий суд у зв`язку із розглядом справи в порядку спрощеного позовного провадження апеляційний суд вважає необґрунтованими, враховуючи таке.

Згідно з пунктом 1 частини 4 статті 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Згідно з пунктом 4 частини 6 статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи про розірвання шлюбу.

Як вбачається з матеріалів справи, судом першої інстанції було вжито всіх заходів для повідомлення відповідача про розгляд даної справи в порядку спрощеного позовного провадження. Окрім того, необізнаність відповідача про перебування даної справи в провадженні суду першої інстанції спростовується поданою ним заявою про розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Разом з тим, протягом встановленого строку відповідач не скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву. Також сторона відповідача не зверталася до суду з клопотанням про ознайомлення з матеріалами справи, жодних клопотань про продовження строку на подачу відзиву з зазначенням поважних причин не подавала, а відтак, самоусунулася від реалізації своїх прав, що гарантовані цивільним процесуальним законодавством.

Посилання відповідача на обмеження можливості виступу в судових дебатах суд апеляційної інстанції також оцінює критично, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, відповідач безпосередньо брав участь в судовому засіданні щодо розгляду даної справи та, в порядку, визначеному щодо спрощеного позовного провадження, реалізував право висловити позицію щодо позовної заяви ОСОБА_2 .

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

А відтак, апеляційний суд вважає, що, з урахуванням предмету спірних правовідносин та положень ЦПК України щодо порядку розгляду справ, які є малозначними, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, забезпечивши сторонам право на справедливий суд, а відсутність судових дебатів не вплинула на правильність та вмотивованість оскаржуваного рішення суду.

Переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про задоволення позову, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення судом норм матеріального права при його ухваленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Обґрунтовуючи судове рішення, крім іншого, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Крім того, колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду № 524/3490/17-ц від 27.03.2019 року, згідно якого: «Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви та апеляційної скарги заявника, яким судами надана належна оцінка, Верховний Суд доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх».

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Більковцем Андрієм Віталійовичем, - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 17 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова