Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 серпня 2022 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді - Данко В.Й.,

за участю:

секретаря - Бокотей А.М.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ужгороді в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа приватний нотаріус Малинич Наталія Анатоліївна про визнання недійсним та скасування договору дарування

в с т а н о в и в:

І. Стислий виклад позицій учасників справи

до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області надійшла позовна заява від ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 (далі - позивач) до ОСОБА_3 РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 (далі - відповідач-1), ОСОБА_4 РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_3 (далі - відповідач-2), у якій позивач просить визнати суд недійсним та скасувати договір дарування від 08.01.2009.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що договір дарування нерухомого майна на користь відповідача-2 був укладений під впливом обману та є удаваним. Вказує на те, що приватним нотаріусом, яка здійснювала посвідчення відповідного договору не забезпечено право чоловіка позивача на частку його власності у майні подружжя.

Зазначає про те, що її волевиявлення по безоплатному відчуженню нерухомого майна зумовлене помилкою щодо правової природи укладеного договору. За таких обставин, зважаючи на вік позивача, стан її здоров`я, наявність у неї спірного житла як єдиного, відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна дарувальником, наполягає на визнанні договору від 08.01.2009 недійсним.

08.01.2020 до суду від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору надійшли пояснення по суті спору, в яких вона проти позову заперечила повністю. Пояснення обґрунтовані тим, що у неї як приватного нотаріуса не було обов`язку з`ясовувати наявність згоди іншого з подружжя при укладенні позивачем договору дарування. Вважає, що позивач не надала жодних доказів на підтвердження викладених у позовній заяві підстав. Вказує на те, що позивач звернулася з пропуском позовної давності, що є самостійною підставою для відмови у задоволені позовних вимог. Звертає увагу суду на те, що позивачем у позовній заяві персоніфіковано взаємовиключні підстави для визнання договору недійсним.

28.12.2019 до суду від відповідачів надійшов відзив, у якому вони проти позову заперечили. Відзив обґрунтований тим, що з огляду на обсяг і зміст долучених позивачем доказів у задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю.

Вказують на те, що помилка внаслідок неправильного тлумачення приписів законодавства не є підставою для визнання правочину недійсним.

Наголошують на тому, що позивач звернувся зі спливом строків позовної давності, а тому позов слід залишити без задоволення.

25.01.2021 до суду від представника відповідачів надійшли пояснення, в яких він проти позову заперечив. Вказує на те, що доручення позивачем довідки про стан здоров`я за 2020 року не підтверджує обставин, які входять до предмета доказування у справі з огляду на те, що спірний договір укладено у 2008 році.

У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали повністю, просили суд позов задовольнити повністю.

У судове засідання решта учасників не з`явилися, належним чином повідомлені про час, дату і місце його проведення, клопотань про відкладення не подали

ІІ. Рух справи

Ухвалою від 22.10.2019 суддя залишив позовну заяву без руху.

Ухвалою від 29.11.2019 суддя прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження справі та залучив третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача.

Ухвалою від 07.06.2022 суд відмовив у задоволенні клопотання представника відповідачів про залишення позову без розгляду.

Ухвалою від 07.06.2022 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до розгляду по суті.

Ухвалою від 26.07.2022 суд відмовив у задоволенні клопотання адвоката Дудурича І.В. про зупинення провадження у справі.

Ухвалою від 25.08.2022, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, суд відмовив у клопотання представника позивача про допит свідків.

Заходи забезпечення позову або доказів, у тому числі шляхом їх витребування, не вживались.

ІІІ. Фактичні обставини справи

Всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Позивач та відповідач перебувають у шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про одруження від 13.05.1967 № НОМЕР_4 .

Згідно з технічним паспортом на будинковолодіння, що знаходиться за адресою АДРЕСА_4 останнє складається з: літ. «А» - житловий будинок, побудований з саману, житловою площею, 43, 98 кв.м., загальною площею - 57,3 кв.м., складається з двох кімнат; літ. «Б» - майстерня; літ. «В»; «Г» -літня кухня; літ. «Д» - гараж; літ. «Ж» - сарай; літ. «З» - вбиральня; №3 - огорожа; І- господарські споруди (Т.1, а.с.22).

У подальшому позивач відчужила згадане будинковолодіння на користь ОСОБА_4 , уклавши з останньою договір дарування від 08.01.2009 №11.

Зі змісту спірного договору дарування вбачається, що документом, який підтверджує право приватної власності позивача як дарувальника є договір дарування від 22.06.2004 №1141, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Житко О.І.

Згідно з випискою з по-господарської книги, виданою Сюртівською сільською радою від 13.01.2020 №51/02-25 у позивача відсутнє інше зареєстроване житло на території відповідної ради.

Виходячи з наявності підстав для визнання договір дарування від 08.01.2019 №11 недійсним, позивач звернулася до суду з відповідним позовом.

ІV. Позиція суду

Вирішуючи спір по суті, суд виходив з наступного.

За змістом статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтею 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частиною 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (абзац перший частини 1 статті 229 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Згідно з пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 (далі - ППВСУ №9 від 06.11.2009) обставини, щодо яких помилилася сторона правочину мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Абзацом першим пункту 25 ППВСУ №9 від 06.11.2009 передбачено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини.

Зміст цитованих положень дозволяє суду стверджувати про те, що аналізовані підстави для визнання договору недійсним відрізняються, зокрема, за спрямованістю суб`єктивної сторони його контрагентів. Так, у випадку укладення договору під впливом помилки одна з його сторін не усвідомлює значення окремих обставин, які мають істотне значення та пов`язані з правовою природою відповідного договору. Тобто договір не може бути визнаний удаваним за відсутності у його сторін прямого умислу на приховування того договору, який контрагенти у дійсності бажають укласти.

За таких обставин суд вважає слушними заперечення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, про те, що позивач фактично посилається на взаємовиключні підстави для визнання договору дарування недійсним.

У вимірі спірних правовідносин суд вказує на те, що позивач безпідставно посилається на удаваність оспорюваного договору, оскільки, як випливає зі змісту позовної заяви, укладення позивачем договору дарування не обумовлене її бажанням приховати укладення іншого договору.

За приписами пункту 20 ППВСУ №9 від 06.11.2009 правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

На переконання суду цитований пункт роз`яснень ППВСУ №9 від 06.11.2009 чітко визначає предмет доказування у справах про визнання правочинів недійсними з підстав введення особи в оману.

Буквальне тлумачення наведених положень дозволяє суду стверджувати про те, що позивач повинен одночасно довести (1)факт обману, (2)умисел відповідача; (3)істотність обставин, щодо яких особу введено в оману.

Екстраполюючи викладене на спірні правовідносини, суд зазначає про те, що позивач не навела жодних аргументів та не надала будь-яких доказів на їх підтвердження, котрі у своїй сукупності дозволяють дійти висновку про те, що оспорюваний договір дарування укладений у зв`язку з уведенням дарувальника в оману.

Резюмуючи надання оцінки обґрунтованості заявлених позовних вимог, суд вказує на наступне.

Згідно з частиною 1 статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (частина 2 статті 719 ЦК України).

Особливості права подружжя на розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя унормовано, зокрема, статтею 65 Сімейного кодексу України (далі - СК України).

Частиною 1 статті 65 СК України закріплено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Відповідно до абзацу другого частини 3 статті 65 СК України згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Таким чином, передумовою розпорядження нерухомим майном, є отримання одним із подружжя згоди іншого, яка має бути нотаріально засвідчена.

Водночас пунктом 2 частини 1 статті 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, у тому числі, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Судом встановлено, що спірне будинковолодіння позивач набула на підставі договору дарування у період перебування у шлюбі. Між тим, беручи до уваги наведене правове регулювання, яке регламентує правовий режим майна, що набуте за час шлюбу, суд зазначає про те, що матеріали справи не містять доказів на спростування того, що будинковолодіння, за адресою АДРЕСА_4 було приватним майном позивача.

Іншими словами, у матеріалах справи відсутні докази доведення того, що дарування спірного нерухомого майна повинно було здійснюватися після отримання згоди другого із подружжя.

Надаючи оцінку доводам позивача про недійсність правочину з огляду на допущення помилки про правову природу укладеного договору, суд вказує на наступне.

У цьому аспекті суд звертає увагу на те, що позивач, обґрунтовуючи допущення нею помилки посилається на похилий вік, стан її здоров`я, наявність у неї спірного житла як єдиного та відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна дарувальником.

Суд відхиляє заперечення представника відповідачів про неналежність лікарської довідки №2 від 11.01.2020, зважаючи на те, що він помилково ототожнив дату видачі вказаної довідки з датою звернення позивача до медичної установи.

Суд бере до уваги наступні обставини: (1) позивачу на момент укладення договору було 64 роки; (2) місце проживання позивача після укладення оспорюваного договору не змінилося.

Водночас слід зазначити про те, що позивач не довела, що її єдиним житлом є відчужена за договором дарування нерухомість, оскільки виписка з по-господарської книги, видана Сюртівською сільською радою від 13.01.2020 №51/02-25 про те, що у позивача відсутнє інше зареєстроване житло на території відповідної ради не доводить відсутність житлової нерухомості поза територією Сюртівської сільської ради.

Крім того, суд вказує на те, що лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки. В іншому випадку усі правочини, укладені особами відповідного віку, стан здоров`я яких є поганим та які продовжили проживати у подарованому житлі, підлягали б визнанню недійсними, що призвело б до обмеження правочиноздатності такої категорії осіб, що, у свою чергу, порушувало б гарантії, проголошені в статті 21 Конституції України щодо рівності осіб у їх правах.

Між тим, суд відхиляє аргументи третьої особи про необхідність відмови у задоволенні позову з підстав спливу строку позовної давності, виходячи з наступних мотивів.

Так, згідно з положенням статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Тлумачення частини третьої статті 267 ЦК України, положення якої сформульовано із застосуванням слова «лише» (аналог «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження про те, що із цього положення випливає безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі, позовна давність судом не застосовується.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач (частина 1 статті 48 ЦПК України). Зважаючи на те, що третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, не є стороною у справі, що розглядається, то підстави для застосування наслідків спливу строку позовної давності відсутні.

Крім того, слід наголосити на тому, що перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц)».

З огляду на те, що суд дійшов висновку про відсутність порушень права позивача підставою для відмови у задоволенні позовних вимог є необґрунтованість позову.

Із урахуванням вказаного суд відхиляє аргументи відповідачів про те, що позов слід залишити без задоволення з підстав пропуску позивачем позовної давності.

Суд додатково вказує на те, що вимоги ОСОБА_5 не є предметом судового дослідження, оскільки він не наділений процесуальним статусом учасника справи, що розглядається. Процесуальним закон не містить положень, які дозволяють залучати позивачів у справу. З огляду на вказане подання позовної заяви у новій редакції від 09.12.2021, де серед позивачів персоніфіковано ОСОБА_6 , не породжує жодних правових наслідків у частині зміни суб`єктного складу учасників справи №308/11908/19.

Слід зазначити, що позовні вимоги в частині скасування спірного договору не підлягають задоволенню, оскільки договір, зважаючи на його договірну природу, не може бути скасований.

Згідно з частиною 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Підсумовуючи викладене у сукупності суд дійшов висновку про те, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити повністю.

Відповідно до статті 141 ЦПК України з огляду на відмову у задоволенні позовних вимог судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись статтями 12, 13, 18, 81, 259, 263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Судові витрати покладаються на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя В.Й. Данко