Провадження №22-ц/812/640/22
П О С Т А Н О В А

Іменем України

30 серпня 2022 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Крамаренко Т.В. та Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання: Лівшенком О.С.,

за участю представника заінтересованої особи: Лавренкова О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу № 216/323/20 за апеляційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області на рішення, яке постановив Ленінський районний суд м. Миколаєва під головуванням судді Кокорєва Вячеслава Валентиновича у приміщенні цього суду 02 грудня 2021 року, повний текст якого складений 08 грудня 2021 року, за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Центрально-Міський районний відділ в м. Кривий Ріг Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, про встановлення факту проживання на території України,

у с т а н о в и л а :

21 січня 2020 р. ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про встановлення факту проживання на території України. Заінтересованою особою заявниця зазначила Центрально-Міський районний відділ в м. Кривий Ріг Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області.

Заява мотивована тим, що вона звернулась із письмовою заявою до Центрально-Міського районного відділення в м. Кривий Ріг Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про отримання паспорта громадянина України замість втраченого паспорта зразка СРСР та отримала відповідь про відмову у видачі паспорта, оскільки обмін паспортів громадянина СРСР на паспорти громадянина України зразка 1994 року відбувався у період з травня 1995 року по вересень 2002 року. На її думку, єдиним можливим способом отримання нею паспорта громадянина України є встановлення судом юридичного факту її постійного проживання на території України. Зазначила, що згідно архівної довідки №02-268т від 28 жовтня 2019 року, виданої Криворізьким державним педагогічним інститутом, вона навчалась у Криворізькому державному педагогічному інституті з 01 вересня 1984 року до 13 листопада 1986 року, з 01 листопада 1989 року до 12 березня 1990 року на денному відділені, та з 01 вересня 1992 року до 02 липня 1993 року на заочному відділені. 12 вересня 1984 року її дівоче прізвище « ОСОБА_2 » в документах інституту змінено на « ОСОБА_3 », а згідно інформації, наданої Центрально-Міським районним у місті Кривому Розі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 26 жовтня 2019 року, між нею та ОСОБА_4 було розірвано шлюб Саксаганським районним у місті Кривому Розі відділом ДРАЦС ГТУЮ у Дніпропетровській області, актовий запис № 262. З 01 грудня 2009 року до теперішнього часу вона фактично проживає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою від 19 грудня 2019 року, виданою Об`єднанням власників багатоквартирного будинку «Океан», та актом про фактичне проживання громадян від 17 грудня 2019 року.

Посилаючись на викладене, заявниця просила суд встановити факт її безперервного проживання на території України з 01 грудня 2009 року за адресою: АДРЕСА_2 .

14 вересня 2020 року заявниця подала заяву про зміну предмету позову та просила встановити факт постійного проживання на території України з жовтня 1966 року по теперішній час, включаючи 24 вересня 1991 року та 13 листопада 1991 року.

В уточненій заяві зазначила, що з жовтня 1966 року безперервно проживає на території України. До 2009 року вона проживала в м. Кривий Ріг, де навчалась та працювала, а з грудня 2009 року проживає в м. Миколаєві. З цього час вона жодного разу не перетинала кордон України. У невідомий період вона втратила паспорт громадянина СРСР та в силу тяжких сімейних обставин паспорт громадянина України своєчасно не отримала. Так, на своє звернення про видачу паспорта громадянина України замість втраченого паспорта зразка СРСР, вона отримала відмову.

Посилаючись на викладене, зазначила, що встановлення факту її проживання в території України станом на 24 серпня 1991 року і по теперішній час необхідно їй для набуття громадянства України та отримання паспорта громадянина України.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 02 грудня 2021 року заяву ОСОБА_1 задоволено частково.

Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на території України 24 вересня 1991 року та 13 листопада 1991 року.

Рішення суду мотивовано тим, що факт проживання заявника на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року доведено наявними в матеріалах справи доказами, що необхідно їй для вирішення питання про належність до громадянства України.

Щодо встановлення факту проживання з жовтня 1966 року по теперішній час, суд вважав, що в цій частині вимоги заявника задоволенню не підлягають.

В апеляційній скарзі представник Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області вказує, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, постановленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом було неповно з`ясовано всі обставини справи, які мають значення для справи, а тому просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 .

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом надано помилкову оцінку доказам, наявним в матеріалах справи. Так, наведені судом докази не можуть бути достатніми для встановлення факту постійного проживання на території України ОСОБА_1 станом на 24 серпня 1991 або 13 листопада 1991 року, тому виходячи зі змісту норм права, що регулюють набуття громадянства України та встановлення факту постійного проживання заявника на території України, вимоги заявника не підлягають задоволенню.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника заінтересованої особи, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із таких підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції таким вимогам закону не відповідає.

Так, суд першої інстанції, задовольняючи заяву ОСОБА_1 , що сукупність наданих заявницею доказів дозволяє дійти висновку про доведеність факту її проживання в Україні станом на 24 серпня 1991 року та 13 вересня 1991 року, що необхідно їй для вирішення питання про належність до громадянства України.

Колегія суддів вважає такий висновок суду хибним.

Так, з матеріалів справи вбачається, що згідно з довідкою об`єднання співвласників багатоповерхового будинку «Океан» від 19 грудня 2019 року ОСОБА_1 проживає без реєстрації в приміщенні АДРЕСА_3 з 01 грудня 2009 року (а.с.22).

Відповідно до повідомлення Центрально-Міського районного відділу в м.Кривий Ріг Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області від 03 жовтня 2019 року, вих. № 1231/7564, заявнику рекомендовано звернутися до суду з метою встановлення юридичного факту проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, оскільки заявником пропущено строк обміну паспортів громадянина колишнього СРСР на паспорт громадянина України (а.с.6-7).

Згідно архівної довідки № 02-268т від 28 жовтня 2019 року, наданої Криворізьким державним педагогічним університетом, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , навчалася у Криворізькому державному педагогічному інституті з 01 вересня 1984 року до 13 листопада 1986 року, з 01 листопада 1989 року до 12 березня 1990 року на денному відділенні та з 01 вересня 1992 року до 02 липня 1993 року на заочному відділенні (а.с.8-9).

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 29 вересня 2020 року за ОСОБА_5 не зареєстровано право власності на нерухоме майно (а.с.75, а.с. 76).

Згідно з відповіддю Центрально-Міського районного відділу в м. Кривий Ріг Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, ОСОБА_1 дійсно була документована паспортом зразка колишнього СРСР 24 серпня 1984 року Центрально-Міським РВВС м. Кривого Рогу Дніпропетровської області серії ХІІ-КИ № 695529 в зв`язку зі зміною прізвища з « ОСОБА_2 » (а.с.77).

Згідно з відповідями Державної прикордонної служби України на запити суду в базі даних відсутня інформація про перетин державного кордону України ОСОБА_1 , в якості громадянки України, особи без громадянства або громадянки Російської Федерації у період з 20 жовтня 2015 року по теперішній час (11:00, 20 жовтня 2020 року) (а.с. 87,89, 90).

На запит суду Криворізькою філією державного нотаріального архіву в Дніпропетровській області надано копію договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом П`ятої криворізької державної нотаріальної контори Чуркіною Н.М. 08 вересня 1995 року за № 1-3238, відповідно до якого ОСОБА_1 придбала квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 . З відповіді вбачається, що особу покупця було встановлено за тимчасовим посвідченням № НОМЕР_1 , виданим 07 вересня 1995 року Центрально-Міським РВВС м. Кривого Рогу Дніпропетровської області на ім`я ОСОБА_1 (а.с.121, 122).

З відповіді виконавчого комітету Центрально- міської районної у місті ради № 14-3/347 від 09 лютого 2021 року вбачається, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , навчалася в Криворізькій загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів № 8 Криворізької міської ради Дніпропетровської області з 01 вересня 1993 року до 20 вересня 1995 року (а.с.119).

З архівної довідки № 10 від 16 листопада 2021 року вбачається, що заявник з 31 серпня 1991 року до 20 грудня 1991 року працювала у Криворізькій фірмі побутових послуг на посаді машиніста в бюро побутових послуг № 1 (а.с. 166).

На запит суду виконком Інгулецької районної у місті ради надав довідку № 119 від 08 лютого 2021 року, відповідно до якої ОСОБА_1 з 02 березня 1992 року була призначена на посаду вихователя на час декретної відпустки основного працівника в «Дитячі ясла-сад № 83 інтернатного типу» Інгулецького районного відділу народної освіти м. Кривого Рогу. 11 вересня 1992 року звільнена з посади вихователя за переведенням. З 12 вересня 1992 року до 19 квітня 1994 року обіймала посади вчителя початкових класів та вихователя Криворізької середньої школи-інтернату № 1 Інгулецького районного відділу народної освіти м. Кривого Рогу (а.с.110).

З письмових пояснень ОСОБА_1 у справі (а.с.51) вбачається, що остання народилась ІНФОРМАЦІЯ_3 в селище Великий камінь Шкотовського району Приморського краю Російської Федерації, так як її батько, ОСОБА_7 , був направлений служити за розподілом після навчання до с. Великий камінь, її сім`я проживала там. Через 2 місяці її перевезли до м. Кривій Ріг до батьків її батька, там вона прожила до трьох років, а в 1969 році її батько вступив до академії в м. Ленінграді і вона з батьками переїхали. Після закінчення академії її батько був направлений за розподілом служити військпредом в м. Миколаїв до ПТЗ «Зоря», там вона закінчила 1 клас ЗОШ № 10. З 1974 року до 1983 року вона навчалась в ЗОШ № 8 м. Кривий Ріг. Після закінчення школи працювала архіваріусом на турбінному заводі «Схід». У 1984 році вступила до Криворізького державного педагогічний університет. 20 квітня 1984 року вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_4 , а ІНФОРМАЦІЯ_4 народилась її донька, ОСОБА_6 . В березня 1986 року шлюб між нею та ОСОБА_4 було розірвано. В 1986 році працевлаштувалась до дитячого садочку № 146. В серпні 1986 року вона отримала квартиру за адресою: АДРЕСА_5 , яку в 1996 році продала, після чого придбала іншу квартиру за адресою: АДРЕСА_4 . З листопада 1989 року до березня 1990 року продовжувала навчання на денному відділені інституту та з 01 вересня 1992 року по липень 1993 року на заочному відділені інституту. В 2005 році у зв`язку із хворобою матері вона переїхала до м. Миколаєва, де проживає по теперішній час.

Також, слід зазначити, що відповідно до змісту заяви ОСОБА_1 до Криворізького педінституту про доступ до вступних екзаменів від 30 липня 1984 року (а.с.11) ОСОБА_8 , 1966 року народження, уродженка м. Владивосток, за національністю росіянка, член ВЛКСМ, яка проживає за адресою: АДРЕСА_6 , просить допустити її до вступних екзаменів для вступу на денне навчання факультету підготовки вчителів початкових класів по спеціальності педагогіка та методика початкового навчання с додатковою спеціальністю. В графі батько зазначений ОСОБА_7 , м. Миколаїв, ПТЗ «Зоря», ВП, капітан ІІ рангу. В графі мати зазначено, що матері немає.

У статті 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права; права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, що прямо передбачено у частині першій статті 8, статті 21, частині першій статті 24 Конституції України.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.

Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України «Про громадянство України»).

Встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України.

Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України від 08 жовтня 1991 року № 1636-ХІІ «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року).

Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України» і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України.

Для встановлення факту набуття громадянства України предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання дитини на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання на території України батьків (одного з них) дитини або іншого законного представника, з яким дитина постійно проживала станом на 24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року; постійного проживання особи на території України чи Української РСР на момент набрання законної сили вироку суду; наявності родинних зв`язків заявника з його батьками (усиновителями, з дідом, бабою); постійного проживання на території України діда та баби заявника; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо.

Отже, на підставі статті 8 Закону України «Про громадянство України» встановлюється набуття громадянства України.

Оскільки ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України для встановлення належності до громадянства України, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вказаний факт підлягає встановленню на підставі статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України».

Відповідно до підпункту «а» пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента від 27 березня 2001 року № 215/2001(далі - Порядок), встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року.

Одним із документів для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону «Про громадянство України», що подає особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, є судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.

Тобто у таких випадках одним із необхідних документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.

Пунктом 44 вказаного Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Отже, відповідно до положень Закону України «Про громадянство України» і Порядку для набуття громадянства України заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження його на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду.

Ураховуючи вищезазначене, слід дійти висновку, що належність до громадянства України встановлюється на підставі статті 3 Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час та такий факт підлягає встановленню на підставі судового рішення.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року в справі № 522/20494/18 (провадження № 61-6498св20).

Відповідно до пункту 7 Порядку громадяни колишнього СРСР, які не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року, проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України.

Пунктом 8 зазначеного вище Порядку передбачено, що для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» особа, яка станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); в) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Відповідно до пункту 9 Порядку для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» особа, яка проживала на території України за станом на 13 листопада 1991 року і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її проживання в Україні на зазначену дату, подає: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 13 листопада 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); в) судове рішення про встановлення юридичного факту проживання особи на території України за станом на 13 листопада 1991 року.

Згідно із пунктом 44 Порядку, у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Системний аналіз наведеного вище Порядку свідчить про те, що для встановлення постійного проживання на території України особи, безумовним фактом є її (особи) встановлення, яке підтверджується паспортом громадянина колишнього СРСР, а у разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР - довідкою територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи.

Окрім того, слід зазначити, що відповідно до пункту 2 Порядку заяви про встановлення та оформлення належності до громадянства України особою, яка проживає на території України, подаються останньою, - на ім`я керівника територіального органу Державної міграційної служби України за місцем проживання особи.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до частин першої та шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд першої інстанції, дослідивши зібрані у справі докази, вважав доведеним факт постійного проживання заявниці ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року, що було підставою для задоволення заяви.

Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції помилковим, оскільки суд без встановлення особи заявниці, тобто за відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР або довідки територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи заявниці дійшов передчасного висновку про наявність підстав для встановлення факту її постійного проживання на території України.

Так, заявницею не надано документу, який посвідчує її особу, та доказів того, що остання зверталась до керівника територіального органу Державної міграційної служби України за місцем свого проживання (яким вона на день звернення визначає місто Миколаїв) з відповідною заявою про видачу довідки територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт).

Заявниця взагалі не надала до суду жодного документу, яким можливо встановити та ідентифікувати її особу як ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Також, слід зазначити, що матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження зміни прізвища заявницею з « ОСОБА_2 » на « ОСОБА_3 » у зв`язку із реєстрацією шлюбу та щодо сімейного стану заявниці, в тому числі народження у останньої ІНФОРМАЦІЯ_4 доньки - ОСОБА_6 .

Посилання заявниці на те, що оригінал паспорту громадянина СРСР нею був втрачений у невідомий період та в силу тяжких сімейних обставин паспорт громадянина України своєчасно вона не отримала, не підтверджені жодним доказом, якими можуть бути: звернення до компетентних органів, зокрема, правоохоронних, засобів масової інформації.

Заявницею не надано доказів отримання документу, який посвідчує її особу у разі втрати паспорту.

За такого, проаналізувавши та оцінивши всі вищевикладені обставини у їх сукупності, апеляційний суд приходить до висновку, що доказів на підтвердження особи заявниці як ОСОБА_1 не надано, а тому у задоволенні вимог про встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року повинно бути відмовлено, оскільки такі вимоги заявниці є передчасними. За такого рішення суду про задоволення заяви є незаконним та необґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги не містять наведених аргументів щодо очевидної незаконності та необґрунтованості рішення суду першої інстанції, а зводяться лише до недостатності доказів проживання заявниці на території України у певний період часу, однак з огляду на вимоги частини 5 статті 367 ЦПК України, апеляційний суд переглянув справу в повному обсязі.

Оскільки апеляційним судом встановлена невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, а також їх невідповідність нормам матеріального права, що регулюють порядок підтвердження набуття громадянства України, рішення суду в силу пунктів 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення про відмову у задоволення заяви.

В силу ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).

З огляду на результати розгляду апеляційної скарги та положення статті 141 ЦПК України судові витрати покладаються на заявника, тому відсутні передбачені законом підстави для їх розподілу апеляційним судом.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду Миколаївської області від 02 грудня 2021 року скасувати, постановити нове судове рішення.

У задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа Центрально Міський районний відділ в м. Кривий Ріг Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про встановлення факту проживання на території України відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Т.В. Крамаренко

Л.М. Царюк

_______________________________________________

Повний текст постанови складений 31 серпня 2022 року