ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/653/22 Доповідач - Гірський Б.О.
Категорія - 305010000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 серпня 2022 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

Головуючого - Гірський Б.О.

Суддів - Парандюк Т. С., Хома М. В.,

за участю секретаря - Панькевич Т.І.

представника відділу державної виконавчої служби у місті Тернополі Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Любого А.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/23785/21 за апеляційною скаргою відділу державної виконавчої служби у місті Тернополі Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. вано-Франківськ) на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 квітня 2022 року, ухвалене суддею Позняком В.М., повний текст якого виготовлено 25 квітня 2022 року, в справі за позовом ОСОБА_1 до відділу державної виконавчої служби у місті Тернополі Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), Державної казначейської служби України про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданих незаконною бездіяльністю органу державної влади та службовими особами, -

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 28.07.2021 року між ним та ФОП ОСОБА_2 було укладено договір на туристичне обслуговування №2514122 щодо сімейної подорожі до Єгипту в період з 09.08.2021 року по 16.08.2021 року на чотирьох осіб (двох дорослих та двох дітей).

Загальна вартість туристичних послуг склала 33500 грн.

09.08.2021 року позивачу було відмовлено у перетині державного кордону у зв`язку з наявністю обмеження у праві виїзду за межі України, згідно постанови Тернопільського районного відділу Державної виконавчої служби у Тернопільській області ВП №50379008 від 26.02.2018 року.

У зв`язку з цим він та його сім`я були змушені відмовитися від поїздки, а оплачені грошові кошти за туристичні послуги було втрачено.

Вважає, що державним виконавцем всупереч вимогам Закону несвоєчасно скасовано тимчасове обмеження у його праві на виїзд за межі України, тому внаслідок бездіяльності державної виконавчої служби йому завдано матеріальної та моральної шкоди. Він зазнав моральних страждань, які виразились у емоційному стресі, які супроводжувались почуттями розгубленості, образи, обурення, безпомічності, негативними переживаннями, тривогою, емоційною напругою та нервозністю, пов`язаних з тим, що не вдалось реалізувати плани на відпочинок із сім`єю за кордоном.

Просив суд стягнути з державного бюджету України через державну казначейську службу України, шляхом списання з рахунку призначеного для відшкодування шкоди завданої громадянинові незаконними діями органів державної влади на його користь матеріальну шкоду в сумі 16 750 грн., та моральну шкоду в сумі 50 000 грн, витрати на проїзд в розмірі 911 грн. 15 коп., завдані неправомірними діями відділу державної виконавчої служби у м. Тернополі Південно-Західного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), а також понесені судові витрати.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 квітня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 11753,73 грн. матеріальної шкоди та 5000,00 грн. моральної шкоди.

В задоволенні позову до Державної Казначейської служби України та решти позовних вимог до відділу державної виконавчої служби у місті Тернополі Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) відмовлено.

Стягнуто із відділу державної виконавчої служби у місті Тернополі Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) на користь ОСОБА_1 2025,62 грн понесених судових витрат.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23.06.2022 року заяву ОСОБА_1 про виправлення описки задоволено.

Виправлено допущені в рішенні Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 квітня 2022 року у справі № 607/23785/21 описки, допущені в резолютивній частині рішення, а саме: зазначено у другому абзаці резолютивної частини рішення прописом суму, яка підлягає стягнення з Держави України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 «(одинадцять тисяч сімсот п`ятдесят три) гривні 73 (сімдесят три) копійки», замість «(дванадцять тисяч дев`яносто три) гривні 85 (вісімдесят п`ять»; зазначено у четвертому абзаці резолютивної частини рішення розмір понесених судових витрат, які підлягають стягненню з відділу державної виконавчої служби у місті Тернополі Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) в користь ОСОБА_1 , а саме «2205,62 грн», замість «2025,62 грн».

В апеляційній скарзі відділ державної виконавчої служби у місті Тернополі Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) просить рішення суду скасувати та постановити нове, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що 26.02.2018 року державним виконавцем було винесено ряд постанов стосовно ОСОБА_1 , в тому числі і про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України, у зв`язку з наявністю заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищував суму відповідних платежів за чотири місяці, згідно п. 1 ч. 9 ст. 71 Закону України Про виконавче провадження.

12.09.2018 року державним виконавцем винесено постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 13512,67 грн. (30% суми заборгованості), у зв`язку з наявністю заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за два роки.

Постанова про накладення штрафу боржником не виконана.

Зазначив, що судом першої інстанції не обґрунтовано визначений розмір моральної шкоди у сумі 5000 грн. та позивачем не доведено заподіяння йому моральної шкоди жодними доказами.

Під час ознайомлення боржника із змістом постанови про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України державним виконавцем надано боржнику розрахунки зі сплати виконавчого збору від 01.10.2018 р., 08.05.2019 р. та 15.07.2020 р. на загальну суму 7195,38 грн. та постанова про накладення на нього штрафу у розмірі 13512,67 грн. від 12.09.2018 р., з якими останній ознайомитись категорично відмовився.

Вважає, що боржник зобов`язаний сумлінно користуватись своїми правами, передбаченими ЗУ Про виконавче провадження, з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.

Вказує, що у відповідності до ст.13 Закону порушення строків прийняття рішень та вчинення виконавчих дій виконавцями не є підставою для скасування такого рішення чи виконавчої дії, крім випадків коли вони були прийняті або вчинені з порушенням процедури, передбаченої цим Законом.

Звертає увагу на те, що з часу відкриття виконавчого провадження заборгованість боржником у повному обсязі ні перед стягувачем ні перед державою погашена не була.

Крім того, державному виконавцю не було доведено до відома акт №1 обсягу надання правничої допомоги від 15.12.2021 р. та ордер адвоката, в матеріалах виконавчого провадження такі також відсутні, тому в даному випадку могло мати місце службове підроблення, оскільки такі могли бути підписані попередньою датою. Оцінку даному факту судом першої інстанції не надано.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначив, що про винесені державним виконавцем постанови йому не було відомо.

Зі змісту постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України вбачається, що тимчасове обмеження встановлено до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.

Апелянтом визнано та підтверджено ту обставину, що ОСОБА_1 станом на 23.04.2021 р. у повному обсязі сплачено заборгованість по аліментах, що стверджується заявою стягувача (абз.11 ст.4 апеляційної скарги).

Крім того, в апеляційній скарзі вказано, що згідно розрахунків заборгованості станом на 31.05.2021 р. та 31.07.2021 р. заборгованість зі сплати аліментів становить 0 грн.

З установленням факту відсутності заборгованості за виконавчим документом (враховуючи заяву стягувача) у державного виконавця виник обов`язок скасувати застосовані заходи примусового виконання, зокрема, і обмеження боржника у праві виїзду за межі України.

Проте, державний виконавець, маючи відомості про відсутність заборгованості ще в квітні 2021 року, вчасно не виконав свого обов`язку та не скасував застосованих до боржника обмежень, тому його дії не відповідають ЗУ Про виконавче провадження.

Державним виконавцем скасовано обмеження боржника у праві виїзду за межі України лише 09.08.2021 року, тобто вже після затримання ОСОБА_1 працівниками прикордонної служби України.

Зазначив, що на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу між ним та адвокатом 07.02.2022 року був складений акт щодо обсягу наданої правничої допомоги за договором про надання правничої допомоги б/н від 15.12.2021 р., відповідно до якого загальна вартість наданих послуг склала 8000 грн. Даний акт долучено до матеріалів справи та судом першої інстанції йому надано належну оцінку.

Вважає судове рішення обґрунтованим та законним, а обставини викладені в апеляційній скарзі є надуманими та безпідставними.

В судовому засіданні представник відділу державної виконавчої служби у місті Тернополі Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Любий А.В. апеляційну скаргу в її межах підтримав, посилаючись, на доводи викладені в ній.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасника судового процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що постановою старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції Савчук А.О. від 09 березня 2016 року відкрито провадження за виконавчим листом №607/21361/14-ц, виданим 27.01.2015 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області про стягнення з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 аліментів на утримання дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи стягувати з 23.12.2014 року і до досягнення дитиною повноліття.

Постановою державного виконавця Тернопільського районного відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції Деревянчук Х.О. від 26.02.2018 року у ВП № 50379008 встановлено тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі згідно виконавчого листа №607/21361/14-ц від 27.01.2015 року, виданого Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області, відповідно до вимог п. 1 ч. 9 ст. 71 Закону України Про виконавче провадження.

З копії розрахунку заборгованості по аліментах згідно вказаного виконавчого листа станом на 01.03.2018 року сукупний розмір заборгованості по аліментах складає 36542,25 грн.

З постанови старшого державного виконавця Тернопільського районного відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції Туаєвої К.Б. від 12.09.2019 року вбачається, що на ОСОБА_1 накладено штраф у розмірі 30% від 45042,25 грн., що становить 13512,67 грн (а.с. 75 т.1), згідно ч. 14 ст. 71 Закону України Про виконавче провадження.

28.04.2021 року від стягувачки ОСОБА_3 до Тернопільського міського відділу ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) надійшла заява про те, що ОСОБА_1 , станом на 23 квітня 2021 року, борг оплачено повністю. Претензій до боржника не має (а.с.98 т.1).

Відповідно до розрахунків заборгованості по аліментах, станом на травень, червень, серпень 2021 року заборгованість по сплаті аліментів відсутня (а.с.101-104 т.1).

28.07.2021 року між туристичною компанією в особі ФОП ОСОБА_2 (за дорученням туроператора Джойн Ап) та ОСОБА_1 укладено договір з надання туристичного обслуговування №2514122, предметом якого є організація подорожі до Єгипту на 4 особи, готель Mirage Bay Resort & Aqua Park . Загальна вартість послуг згідно вказаного договору складає 33500 грн.

28.07.2021 року позивач сплатив вказану суму, що підтверджується копією прихідного ордеру (а.с.30 т.1).

Згідно довідки вих. №31/01 від 31/01/2022 року, виданої генеральним директором ТОВ «Джоін Ап!», загальна вартість заявки №2514122 складає 1277,8 доларів США. Кількість осіб по заявці складає 4 (чотири) особи, з них 2 (двоє) дорослих та 2 (двоє) дітей. На одного дорослого вартість туру становить 402,98 доларів США.

Відповідно до проїзного документа на автобус №17612805 від 08.08.2021 року ОСОБА_5 оплатив за проїзд з м. Тернопіль до м. Київ кошти у розмірі 350, 00 грн (а.с.29 т.1).

З посадочного документа №000В42DB-0FF5-27C7-001 від 09.08.2021 року вбачається, що ОСОБА_5 оплатив проїзд у розмірі 561,15 грн (а.с. 28 т.1).

Згідно рішення про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України, який досяг 16-річного віку від 09.08.2021 року, ОСОБА_1 відмовлено у перетинанні державного кордону на виїзд з України, у зв`язку з наявністю однієї з підстав, визначених статтею 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», у тому числі у зв`язку з наявністю в базі даних Державної прикордонної служби України відомостей про зазначену особу відповідно до постанови Тернопільського РВДВС у Тернопільській області ВП №50379008 від 26 лютого 2018 року (а.с.22 т.1).

Постановою від 09.08.2021 року державного виконавця відділу державної виконавчої служби у місті Тернополі Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) скасовано тимчасове обмеження у праві виїзду ОСОБА_1 з України у зв`язку з відсутністю заборгованості по сплаті аліментів (а.с.24 т.1).

Згідно п.3.2 договору на туристичне обслуговування №2514122 від 28 липня 2021 року, укладеного між ФОП ОСОБА_2 (турагент) та ОСОБА_1 (турист), турагент не несе відповідальності, якщо рішенням влади чи відповідальних осіб туристу відмовлено в можливості в`їзду чи виїзду внаслідок порушення правопорядку або інших причин. Так само турагент не несе відповідальності, якщо з будь-яких інших причин, які безпосередньо не залежали від турагента, в тому числі з причин хвороби, турист не скористався туристичними послугами. Будь-які компенсації у цих випадках туристу не виплачуються.

Пунктом 3.4 Договору передбачено, що туроператор не несе відповідальності за відмову туристу у в`їзній візі компетентними організаціями іноземних держав, а також при відмові у виїзді прикордонної служби в зв`язку з заборгованістю перед банком і іншими державними і не державними установами і неможливість, у зв`язку з цим подорожі та не приймає претензії з цих питань. У такому випадку турагент не повертає фактично сплачені грошові кошти за туристичний продукт.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що держава закріплює право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Рішенням Конституційного Суду України від 03.10.2001 по справі № 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) встановлено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів.

Відповідно до 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174 ЦК України).

Збитки, заподіяні державним виконавцем громадянам чи юридичним особам під час здійснення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом. Предметом доказування у такій справі є факти неправомірних дій (бездіяльності) державного виконавця при виконанні вимог виконавчого документа, виникнення шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) державного виконавця і заподіяння ним шкоди.

Підставою для застосування цивільно-правової відповідальності відповідно до статті 1166 ЦК України є наявність в діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених статтями 1173, 1174 ЦК України, є заподіяна шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між ними.

Відповідно до вимог частини дев`ятої статті 71 Закону України Про виконавче провадження за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, державний виконавець виносить, зокрема, вмотивовану постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.

За змістом частини четвертої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця.

Як зазначено у пункті 4 розділу XVI Інструкції з організації примусового виконання рішень, розрахунок заборгованості обчислюється в автоматизованій системі виконавчого провадження, зокрема, і на підставі відомостей, отриманих із заяв стягувача.

За змістом пункту 19 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, у день встановлення факту відсутності заборгованості за виконавчим документом про стягнення періодичних платежів виконавець зобов`язаний винести постанову про скасування заходів примусового виконання.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок бездіяльності державного виконавця з виконання обов`язку по скасуванню вжитих заходів примусового виконання у день встановлення факту відсутності заборгованості за виконавчим документом про стягнення періодичних платежів, всупереч вимогам Інструкції з організації примусового виконання рішень, Закону України Про виконавче провадження, позивачу було завдано шкоди, тому наявні підстави для її відшкодування, зокрема для відшкодування майнової шкоди у розмірі 117530грн. 73 коп. (виходячи з розрахунку туру у національній валюті за курсом НБУ на одну дорослу особу станом на день оплати 10842 грн. 58 коп. та витрат на транспорт 911 грн. 15 коп.) та частково моральної шкоди в розмірі 5000 грн.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він є обґрунтованим та відповідає фактичним обставинам справи.

Щодо посилань апелянта на наявність несплаченого боржником штрафу та виконавчого збору на час його виїзду за межі України 09.08.2021 року і як наслідок відсутності у державного виконавця підстав для скасування відповідного обмеження, то дані посилання вірно не взяті до уваги судом першої інстанції, оскільки такі одноразові платежі не відносяться до періодичних аліментних платежів і відповідно до змісту ч. 9 ст. 71 Закону України Про виконавче провадження не могли бути підставою для встановлення самим державним виконавцем тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України. Крім того, самі дії державного виконавця щодо винесення постанови про скасування тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України від 09.08.2021 року, з посиланням на відсутність заборгованості зі сплати аліментів, а також наявність в матеріалах справи відповідних довідок-розрахунків від державного виконавця за травень, червень, серпень 2021 року та заяви стягувачки від 23.04.2021 року про відсутність у боржника заборгованості зі сплати аліментів свідчать про необґрунтованість таких посилань державної виконавчої служби.

Щодо доводів апелянта про недоведеність позивачем заподіяння йому моральної шкоди, то суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до положень ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно із ч.ч. 3,4 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Вирішуючи спір в частині вимог щодо стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції вірно виходив з того, що наявні підстави для відшкодування моральної шкоди, однак заявлена позивачем сума морального відшкодування в розмірі 50 000 грн. є завищеною, такою, що не відповідає ступеню пережитих ним страждань та обґрунтовано, з врахуванням вимог розумності та справедливості, прийшов до переконання про необхідність стягнення із відповідача в користь позивача 5 000 грн. моральної шкоди.

Крім того, суд першої інстанції правильно визначив порядок стягнення коштів з Держави України за рахунок коштів Державного бюджету України, оскільки Державна казначейська служба України не порушувала прав та обов`язків позивача, не вступала із ним у будь-які правовідносини та не завдала йому жодної шкоди, тому не може нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу іншими суб`єктами, з огляду на те, що виконання рішення суду про стягнення коштів здійснюється ДКС України не з власного рахунку, а з Державного бюджету України у межах відповідних призначень.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року в справі 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18) вказано, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Аналогічні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 01.06.2022 року у справі № 607/11828/17.

Що стосується відшкодування витрат на професійну правничу допомогу то суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У частині обґрунтованості понесених витрат, пов`язаних з правничою допомогою, у заявленому розмірі, суд враховує положення ч.4 ст.137 ЦПК України, відповідно до якої розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З матеріалів справи вбачається, що 15.12.2021 року між ОСОБА_1 та адвокатом Ващуком Я.С. укладено Договір про надання правничої допомоги.

Повноваження адвоката підтверджено ордером на надання правничої допомоги.

Згідно акту №1 обсягу наданої правничої допомоги до вказаного Договору загальна вартість наданих послуг становить 8000 грн.

Як вбачається із змісту опису робіт, на попередню консультацію, вивчення документів, судової практики та аналіз законодавства щодо предмета спору вказано витрачений адвокатом час 1 год. - вартість зазначена 1000 грн.; формування правової позиції, підготовка складання та подання позовної заяви 4 год., вартість 4000 грн.; складання запиту, збір доказів 1 год., вартість 1000 грн.; підготовка, складання та подання відповіді на відзив 3 год., вартість 3 000 грн.

Витрати на професійну правничу допомогу у такому розмірі є співмірними з наданим адвокатом обсягом послуг у суді першої інстанції та відповідають критерію реальності та розумності.

30.08.2022 року ОСОБА_1 подав до суду заяву, в якій просив стягнути понесені ним витрати на професійну правничу допомогу адвоката в суді апеляційної інстанції в розмірі 4000 грн., що включала консультацію, аналіз та вивчення змісту апеляційної скарги, аналіз судової практики, підготовку та подання до суду відзиву на апеляційну скаргу.

Щодо вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу за надання послуг в суді апеляційної інстанції, то колегія суддів виходить з наступного.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 надав акт №2 обсягу надання правничої допомоги до Договору від 15.12.20221 р., який складено 21.07.2022 р.

Як вбачається із змісту вказаного акту, попередня (досудова) консультація, вивчення змісту апеляційної скарги на рішення суду та інших документів, судової практики та аналіз законодавства щодо предмета спору складає 1 год. та вартість зазначено 1 000 грн., а на підготовку та написання відзиву на апеляційну скаргу вказано витрачений адвокатом час 3 год. - вартість зазначена 3 000 грн.

З матеріалів справи вбачається, що обґрунтування, які викладені у відзиві також були використані в обґрунтуваннях позовної заяви.

Таким чином, виходячи з вищенаведеного та з урахуванням критеріїв співмірності складності справи та обсягу і складності виконаної адвокатом роботи, критерію необхідності подання відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що зазначені витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції підлягають до часткового задоволення у розмірі 2 000 грн.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги законність та обґрунтованість судового рішення не спростовують, тому суд апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування в межах вимог, заявлених як у суді першої інстанції так і викладених в апеляційній скарзі.

Судові витрати по сплаті судового збору, у відповідності до ст.141 ЦПК України, слід покласти на відповідача в межах сум ним понесених.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відділу державної виконавчої служби у місті Тернополі Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 квітня 2022 року - залишити без змін.

Судовий збір за розгляд справи в апеляційному суді покласти на відділ державної виконавчої служби у місті Тернополі Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) в межах сум ним понесених.

Стягнути з відділу державної виконавчої служби у місті Тернополі Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) (вул. Кн. Острозького, 14, м. Тернопіль, ) в користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) понесені витрати з надання правничої допомоги в суді апеляційної інстанції в розмірі 2000 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 05 вересня 2022 року.

Головуючий Гірський Б.О.

Судді: Парандюк Т.С.

Хома М.В.