Заводський районний суд м. Запоріжжя
Справа № 332/2811/20
Провадження № 2/332/1162/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2022 р. м. Запоріжжя

Заводський районний суд м. Запоріжжя в складі: головуючого судді Яцуна О.С., за участю секретаря Мусаєва Р.Д., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Запоріжжя цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2020 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 17.02.2011 між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № б/н, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. У зв`язку із порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 23.09.2020 має заборгованість перед АТ КБ «Приватбанк» у розмірі 22 949,25 грн, що позивач АТ КБ «Приватбанк» просить стягнути з відповідача на їх користь, а також судові витрати, а саме: судовий збір у розмірі 2 102,00 грн.

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 04.02.2021 позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на їх користь заборгованість в розмірі 17 990,37 грн та судовий збір в розмірі 1 647,79 грн.

Ухвалою суду від 02.02.2022 вищевказане заочне рішення скасовано, справу призначено до нового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Від представника позивача адвоката Прядка Д.В., надійшли заперечення на позовну заяву, в яких він просить відмовити у задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» з тих підстав, що позивачем не було надано жодного доказу письмового ознайомлення відповідача з «Умовами та правилами надання банківських послуг». В доданих до позову «Умов та правил надання банківських послуг» відсутній підпис відповідача. В Умовах не зазначена дата їх прийняття чи затвердження. Відсутня інформація з якого по який час діяли положення Умов у тому варіанті, що доданий до позову, а також, що ці умови стосуються саме мене. Разом з тим, з розрахунку заборгованості, що міститься в матеріалах справи, вбачається, що позивачем не один раз змінювалася відсоткова ставка (30%, 36%, 43,2%). Однак, позивачем не надано жодного належного і допустимого доказу на підтвердження того, що відповідач надав у визначений у заяві спосіб згоду на зміну умов договору, а саме, зміну відсоткових ставок у розмірах, передбачених Умов та правил надання банківських послуг в редакції, що діє на момент спірних правовідносин. Також позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду з відповідним позовом.

У судове засідання представник позивача не з`явився, в матеріалах справи міститься клопотання про розгляд справи без його участі, проти заочного розгляду справи не заперечує.

Від представника позивача адвоката Прядка Д.В., надійшла заява про розгляд справи без його участі, просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.

Судом встановлено і документально підтверджено, що відповідно до анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку від 17.02.2011, ОСОБА_1 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок (а.с. 15).

Позивачем надано розрахунок заборгованості, в якому зазначено, що станом на 23.09.2020 заборгованість відповідача становить 22 949,35 грн, що складається з наступного: заборгованість за тілом кредиту 13 331,81 грн, заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України 4 658,56 грн., заборгованість за пенею 4 958,98 грн (а.с. 12-зворотний бік).

Відповідно до частин 1-2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У даному випадку умови договору приєднання розроблені позивачем, АТ КБ «Приватбанк», тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Як доказ укладення договору з відповідачем банк надав анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку, витяг з Тарифів та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку.

Правовим висновком Великої Палати Верховного Суду (постанова Палати від 03.07.2019, справа № 342/180/17, провадження № 14-131цс19) визначено, що роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачеві Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Анкета-заява позичальника від 17.02.2011 не містить даних щодо домовленості сторін договору про сплату конкретних відсотків за користування кредитними коштами, сплати пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту.

Також, матеріали справи не містять доказів про те, що Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, що містяться в матеріалах справи, визнавались відповідачем як беззаперечні умови кредитного договору, більш того зазначені документи не містять підпису відповідача, а тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 17.02.2011 шляхом підписання анкети-заяви.

За таких обставин, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Беручи до уваги вищевказаний правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, слід дійди до висновку про те, що відповідач фактично отримав та використовував кошти надані банком на кредитну картку, але не повернув їх, а тому наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача фактично отриманої суми кредитних коштів, що на час розгляду справи не повернута відповідачем.

Крім цього, підписана сторонами анкета-заява від 17.02.2011 не містить і строку повернення кредиту (користування ним). Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «Приватбанк» не повернуті, а також вимоги ч. 2 ст. 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, тому суд приходить до переконання, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит у сумі 4 658,56 грн, що в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України, згідно якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідачем у справі не спростовано доводів позивача щодо отримання, використання, в тому числі і погашення кредитних коштів, розрахунок заборгованості не спростований, контррозрахунок не наданий.

Вирішуючи питання про застосування наслідків спливу позовної давності, про що заявлено відповідачем, суд дійшов наступного висновку.

З матеріалів справи вбачається і судом встановлено, що кредитний договір між сторонами укладений 17.02.2011.

Для здійснення операцій по кредитному рахунку відповідачу було видано платіжну картку № НОМЕР_1 з подальшим її перевипуском (картка № НОМЕР_2 , картка № НОМЕР_3 ), термін дії якої встановлено до квітня 2022 року (а.с. 14). Згідно розрахунків, долучених позивачем до позовної заяви, вбачається, що відповідач певний час належним чином виконував зобов`язання за договором, що свідчить про його обізнаність щодо умов кредитування.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно з довідкою банку, видана ОСОБА_1 платіжна картка має строк дії до квітня 2022 року. Вказані обставини за матеріалами справи не спростовані. Банк пред`явив позов до суду у жовтні 2020 року, тобто в межах загального строку позовної давності.

У зв`язку з вищенаведеним, вимоги відповідача про застосування строків позовної давності слід залишити без задоволення.

Таким чином, наявні правові підстави для стягнення з відповідача суми непогашеного тіла кредиту в розмірі 13 331,81 грн та заборгованості за відсотками нарахованими в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України в розмірі 4 658,56 грн, що разом складає 17 990,37 грн.

У задоволені решти позовних вимог слід відмовити у зв`язку з безпідставністю позовних вимог в цій частині через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті позивачу.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача АТ КБ «Приватбанк» витрати по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 1 647,79 грн.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ,) на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» (місцезнаходження: м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д, ) заборгованість у розмірі 17 990,37 грн та судовий збір у розмірі 1 647,79 грн.

В іншій частині позову Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Запорізького апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Суддя О.С. Яцун