Справа №345/1099/22
Провадження № 2/345/514/2022
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
30.08.2022 м.Калуш
Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області в складі головуючої судді Кардаш О.І., за участю секретаря Боднар Н.Ю. розглянувши у відкритому заочному судовому засіданні в залі суду в м. Калуші цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,
Позивач звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу посилаючись на те, що сторони по справі зареєстрували шлюб 18.02.2009. Від спільного проживання народилося двоє дітей: син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають з ним на перебувають на його утриманні. Причиною розлучення є різні погляди на життя та інтереси, відсутність почуттів, що призвело до втрати почуття поваги та любові, формальності шлюбних відносин. Як наслідок, шлюб просить розірвати.
Окрім цього, позивач просить суд дітей залишити проживати разом з ним посилаючись на те, що він, на відміну від відповідача ОСОБА_2 , має постійне місце проживання, постійний фінансовий дохід, а також являється єдиним спадкоємцем будинку.
В поданому позові позивач просив розгляд справи провести без його участі.
Відповідач в судове засідання не з`явилася, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялася завчасно.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.
В судовому засіданні встановлено, що сторони по справі зареєстрували шлюб 18.02.2009 у відділі реєстрації актів цивільного стану по місту Калушу Калуського міськрайонного управління юстиції Івано-Франківської області, актовий запис № 65 (а.с. 8).
Причиною розлучення є несумісність характерів та різні погляди на життя, що призвело до втрати почуття поваги та любові та формальності шлюбних відносин.
Згідно із ч. 2 ст. 104 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.
Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного Кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що має істотне значення.
Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (ст. 24 Сімейного кодексу України).
Дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній (ст. 55 Сімейного кодексу України).
Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом (ч.ч. 3, 4 ст. 56 Сімейного кодексу України).
Таким чином, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності суд вважає, що шлюб між сторонами слід розірвати, оскільки зберегти їх сім`ю на майбутнє неможливо, а подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам.
В порядку ч. 2 ст. 115 СК України після набрання даним рішенням законної сили воно підлягає направленню до органу РАЦС за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб.
З приводу позовної вимоги позивача про залишення дітей після розірвання шлюбу з ним суд приходить до таких висновків.
Від спільного проживання у сторін народилися діти, син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 9) та дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 10).
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 3 ст. 13 ЦПК України).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 1, 4 ст. 12 ЦПКУкраїни).
Так, позивач в поданому позові зазначає, що ОСОБА_2 не заперечує проти проживання дітей з батьком, а він, на відміну від відповідача ОСОБА_2 , має постійне місце проживання, постійний фінансовий дохід, а також являється єдиним спадкоємцем будинку.
Щодо посилань позивача на відсутність спору між сторонами з приводу місця проживання дітей, то жодних письмових заяв від ОСОБА_2 з даного приводу суду не надано, як і не доведено даний факт позивачем будь-якими доказами.
Так, позивачем вказано адресу відповідача АДРЕСА_1 , тобто ту ж, що і в нього та ту, де він фактично зареєстрований (а.с. 6). За вказаною адресою також зареєстровані відповідач ОСОБА_2 та діти сторін по справі (а.с. 7). Таким чином, доводи ОСОБА_1 з приводу відсутності у відповідача місця проживання є сумнівними. Не доведено матеріалами справи і те, що відповідач не має у власності житла, не цікавиться життям дітей, а такі твердження, з урахуванням наявних матеріалів справи, є голослівними.
ОСОБА_2 тричі направлялися копія ухвали про відкриття провадження та судові повістки на вказану позивачем адресу, які повернуто на адресу суду у зв`язку з відсутністю адресата за вказаною адресою. Таким чином, відповідач позбавлена можливості спростувати або ж підтвердити факти, наведені позивачем в поданій позовній заяві.
Окрім цього, згідно зі ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини (ч. 2 ст. 160 СК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору, зокрема, щодо її місця проживання.
При цьому, суд звертає увагу, що можливість залишення дітей проживати з одним з батьків при розірванні шлюбу, не є тотожним вимозі про визначення місця проживання дітей, розгляд якої судом можливий лише за наявності спору.
Наведене також відповідає правовим висновкам, що викладені Верховним Судом у постанові від 22.12.2021 у справі № 339/143/20.
Зважаючи на те, що сторони не позбавлені звернутися із вимогою про визначення місця проживання дітей у разі наявності спору до суду або ж до органу опіки та піклування, що відповідатиме вимогам ст. 161 СК України, а наявність чи відсутність спору з даного приводу на даний час жодними доказами не підтверджено, то позов в цій частині задоволенню не підлягає.
На підставі викладеного, ст.ст. 24, 55, 56, 110, 112, 161, 171 Сімейного кодексу України, керуючись ст.ст. 259, 263-265, 280-282 ЦПК України,
Позов задовольнити частково.
Шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який зареєстрований 18.02.2009 у відділі реєстрації актів цивільного стану по місту Калушу Калуського міськрайонного управління юстиції Івано-Франківської області, актовий запис № 65 розірвати.
В задоволенні решти вимог відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Івано-Франківського апеляційного суду, шляхом подачі через Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому рішення не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача , поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом вищевказаних строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

СУДДЯ :