Справа № 357/7603/22
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"02" вересня 2022 р. cуддя Білоцерківського міськрайонного суду Київської області Цуранов А. Ю. перевіривши матеріали скарги ОСОБА_1 на дії Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ),

В С Т А Н О В И В:

Заявник ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Чорного О.В., звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області зі скаргою, в якій просить: 1) визнати протиправною бездіяльність Білоцерківського міського відділу ДВС ГТУЮ у Київській області щодо не зняття арешту з частини квартири АДРЕСА_1 , накладеного за постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 10.04.2013 року та постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 22.07.2016 року в межах виконавчого провадження № 34511253; 2) зобов`язати Білоцерківський міський відділ ДВС ГТУЮ у Київській області зняти арешт з частини квартири АДРЕСА_1 , накладеного за постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 10.04.2013 року та постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 22.07.2016 року в межах виконавчого провадження № 34511253.

В обґрунтування скарги зазначено, що ОСОБА_1 є співвласником квартири АДРЕСА_1 . Згідно з вироком Білоцерківського міськрайонного суду від 25.05.2012 року ОСОБА_1 визнано винним за ч. 2 ст. 307 КК України та призначено покарання, із застосуванням ст. 69 КК України, у виді 4 років позбавлення волі з конфіскацією 1/2 частини майна, що є його індивідуальною власністю, в дохід держави. На виконання даного вироку, Білоцерківським міським відділом ДВС ГТУЮ у Київській області 12.10.2012 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 34511253. 10.04.2012 року і 22.07.2016 року в рамках вказаного виконавчого провадження винесено постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження і накладено арешт на майно заявника. У зв`язку з неможливістю реалізації майна, 28.02.2019 року виконавчий документ повернуто стягувачу. 26.07.2022 року адвокат в інтересах заявника звернувся до органу ДВС з заявою про зняття арешту з майна ОСОБА_1 , однак Білоцерківський міський ВДВС відмовив у її задоволенні, оскільки залишаються невиконаними рішення матеріального характеру.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 статті 4 ЦПК України).

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України установлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

У порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Спори щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця під час виконання судового рішення врегульовано Розділом VII Цивільного процесуального кодексу України та Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно з ч. 3 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» у разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

Таким чином, порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, вчинених на виконання судових рішень, ухвалених у порядку цивільного судочинства, передбачено у ЦПК України.

Спеціальним законом, що регулює порядок вчинення виконавчих дій, є чинний Закон України «Про виконавче провадження».

Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з частинами першою, другою статті 74 вказаного вище закону рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

З матеріалів справи вбачається, що на виконанні в Білоцерківському міському відділі державної виконавчої служби ГТУЮ перебував виконавчий лист № 1-496, виданий Білоцерківським міськрайонним судом Київської області 21.09.2012 року на виконання вироку суду від 25.05.2012 року стосовно ОСОБА_1 в частині конфіскації на користь держави 1/2 майна, що є його індивідуальною власністю.

Таким чином, матеріалами справи підтверджено, що заявник оскаржує бездіяльність органу ДВС під час виконання вироку, ухваленого в порядку, передбаченому КПК України, в частині конфіскації майна.

Положеннями статті 539 КПК України визначено порядок вирішення судом питань, які виникають під час виконання вироку. Проте зазначеною нормою не встановлено порядку оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби при виконанні вироку суду. Відсутнє і посилання на можливість такого оскарження за правилами ЦПК України.

Разом з тим частиною першою статті 287 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Ця норма узгоджується з правилами адміністративної юрисдикції, передбаченими пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України згідно з якою юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Оскільки у даному випадку стороною виконавчого провадження (боржником) ОСОБА_1 оскаржується бездіяльність органу ДВС в межах виконавчого провадження, пов`язаного з виконанням рішення суду, ухваленого за правилами КПК України, справа підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства.

Аналогічний висновок про застосування норм права викладено Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 27.03.2019 року у цивільній справі № 586/77/17 (провадження № 14-556цс18), а також у постанові Верховного Суду від 27.11.2019 року у справі № 758/4663/18 (провадження № 61-42524св18).

Відповідно до п. 1 ч. 1, ч. 5 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Відмовляючи у відкритті провадження з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

За таких обставин, вважаю за необхідне відмовити у відкритті провадження за скаргою, оскільки розгляд справи має здійснюватися в порядку адміністративного судочинства.

Керуючись ст. 19, 186, 259-261, 353, 447 ЦПК України, -

У Х В А Л И В :

Відмовити у відкритті провадження у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Роз`яснити ОСОБА_1 , що розгляд даної справи віднесено до юрисдикції адміністративного суду.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подачі апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її підписання.

Учасник справи, якому ухвала не була вручена у день її підписання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали.

СуддяА. Ю. Цуранов