ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6077/22 Справа № 2-861/11 Суддя у 1-й інстанції - Фирса Ю. В. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційні скарги акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк, ОСОБА_1 на рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 04 липня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів та за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и л а:

У вересні 2011 року ОСОБА_1 звернувся до суду з багаторазово уточненим позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ Приватбанк) про захист прав споживачів, мотивуючи його тим, що 21 грудня 2007 року між ним та банком було укладено кредитно-заставний договір №DNJ0A, за умовами якого банк повинен був надати йому кредит у розмірі 14 381,89 доларів США на строк до 19 грудня 2014 року з процентною ставкою 11,04% річних для придбання автомобіля. Листом без номеру та дати його було попереджено про зміну відсоткової ставки спочатку до 13,08% річних, а потім до 18,00% річних. Вважав вказані дії незаконними, необґрунтованими та такими, що порушують його права.

Після неодноразових уточнень позову ОСОБА_1 зазначив, що згідно п.7.1 кредитного договору банк зобов`язувався надати йому кредитні кошти у розмірі 14 381,89 доларів США, проте ним була отримана від банку лише сума у розмірі 50 313 грн. на придбання автомобіля і саме цю суму в гривнях банк перерахував ТОВ «Автопарк Люкс». Автомобіль був придбаний і зареєстрований на його ім`я, що свідчить про те, що умови договору не відповідають дійсному волевиявленню сторін і внутрішній волі, що суперечить ч.3 ст.203 ЦПК України. Фактично вони вчинили правочин для приховання іншого, не зважаючи, що в договорі зазначена валюта зобов`язання в доларах США, але фактично виконання з боку банку було здійснено в гривнях.

Вказував, що п.7.1 кредитного договору №DNJ0A від 21 грудня 2007 року підлягає визнанню удаваним, а договір застави №DNJ0AU081150 від 11 грудня 2007 року не відповідає вимогам законодавства, оскільки він укладений 11 грудня 2007 року, а кредитний договір укладений 21 грудня 2007 року, тобто договір забезпечення основного зобов`язання був укладений на виконання неіснуючого на той час зобов`язання. Крім того, був відсутній дозвіл його дружини на заставу.

Посилаючись на вказані порушення просив суд визнати п. 7.1. кредитного договору №DNJ0A від 21 грудня 2007 року, укладеного між ним та АТ КБ «Приватбанк», удаваним; зобов`язати відповідача здійснити перерахунок заборгованості по кредитному договору №DNJ0A від 21 грудня 2007 року, виходячи з умов, що банк з моменту укладення договору надав кредит в розмірі 50 313 грн. на купівлю автомобіля зі сплатою за користування кредиту у розмірі 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості та враховуючи, що ним була сплачена сума 37 830,57 грн.; визнати недійсним договір застави №DNJ0AU081150 від 11 грудня 2007 року, укладений між ним та АТ КБ «Приватбанк»; зобов`язати АТ КБ «Приватбанк» повернути автомобіль марки Chery A 15 AMULET, реєстраційний номер НОМЕР_1 , кузов № НОМЕР_2 , 2007 року випуску.

У червні 2016 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи його тим, що 21 грудня 2007 року між ними та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №DNJ0A, за умовами якого банк зобов`язався надати йому кредит у розмірі 14 381,89 доларів США на строк до 19 грудня 2014 року.

Посилаючись на те, що вони виконали умови договору та надали обумовлені ним грошові кошти, а відповідач ОСОБА_1 умови договору належним чином не виконав та станом на 18 травня 2016 року допустив заборгованість у загальному розмірі 37 959,62 доларів США, яка складається з 8 972,99 доларів США заборгованості за кредитом; 2 295,50 доларів США заборгованості по відсоткам за користування кредитом; 24 874,11 доларів США пені за несвоєчасність виконання зобов`язання за договором; 9,89 доларів США штрафу (фіксована частина), 1807,13 доларів США штрафу (процентна складова), просили суд ухвалити рішенням яким стягнути вказану заборгованість.

Ухвалою П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 04 липня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання недійсним договору застави №DNJ0AU081150 від 11 грудня 2007 року, укладеного між ОСОБА_1 та АТ КБ «Приватбанк», та в частині зобов`язання АТ КБ «Приватбанк» повернути автомобіль марки Chery A 15 AMULET, реєстраційний номер НОМЕР_1 , кузов № НОМЕР_2 , 2007 року випуску залишено без розгляду.

Рішенням П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 04 липня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Позов АТ КБ ПриватБанк задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №DNJ0A від 21 грудня 2007 року у загальному розмірі 7 643,82 долари США, яка складається з тіла кредиту 3 449,56 доларів США, заборгованості за процентами за кредитним договором 1 628,58 доларів США, пені за несвоєчасність виконання зобов`язання 2 565,68 доларів США, що еквівалентно 64 834,73 грн. Вирішено питання стосовно судових витрат.

В апеляційній скарзі АТ КБ ПриватБанк, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду в частині відмови у стягненні заборгованості за тілом кредиту в розмірі 5 400,17 доларів США скасувати та постановити в цій частині нове, яким ці вимоги банку задовольнити. В іншій частині рішення суду банком не оскаржено.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що кредит був наданий в обумовленому сторонами договору розмірі та використаний, а вони при зверненні до суду із позовом довели наявність заборгованості за кредитним договором, надавши відповідні докази.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду в частині відмови у задоволенні його позову та в частині часткового задоволення позову банку скасувати та постановити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити, а у задоволенні позову банку відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що банк не довів що за кредитним договором існує заборгованості, хоча на банк, як на позивача, покладено вказаний обов`язок. Вказував, що зазначену у договорі суму в доларах США він не отримував, банком не надано платіжних доручень на вказану суму.

06 вересня 2022 року АТ КБ ПриватБанк надало відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду в оскаржуваній ним частині, просили залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Наголошували на тому, що банк умови договору виконав.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційних скарг та скасування рішення суду.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 21 грудня 2007 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №DNJ0A, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримав кредитні кошти в розмірі 14 381,89 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,04% на рік строком до 19 грудня 2014 року включно, для придбання позичальником автомобіля Chery, кузов № НОМЕР_2 , який є предметом застави.

Відповідно до п.7.2. спірного кредитного договору ПАТ КБ «Приватбанк» зобов`язувався перерахувати без додаткового узгодження кредитні кошти в сумі 50 313 грн. на поточний рахунок автосалону ООО «Автопарк».

У пункті 7.1 кредитного договору №DNJ0A від 21 грудня 2007 року визначено, зокрема, що погашення заборгованості за цим договором здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, за який приймається період з "21" по "25" число кожного місяця, позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 175,5 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості за кредитом, відсотками, винагороди.

Пунктом 4.5 кредитного договору №DNJ0A сторони погодили, що термін позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки-пені, штрафів заданим договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років.

ПАТ КБ «ПриватБанк» 29 лютого 2012 року надіслав ОСОБА_1 вимогу, в якій банк вимагав від позичальника повернення суми кредиту в повному обсязі.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 11 грудня 2007 року між банком та позичальником ОСОБА_1 було укладено договір застави, предметом якого є автомобіль Chery A 15 AMULET, реєстраційний номер НОМЕР_1 , кузов № НОМЕР_2 , 2007 року випуску.

Згідно листів ПАТ КБ «Приватбанк» №5699 та №20.1.3.2/6-29646 від 31 грудня 2008 року повідомлено ОСОБА_1 про те, що відсоткова ставка, починаючи з 01 листопада 2008 року, складатиме 13,08% річних, а з 01 лютого 2009 року відсоткова ставка складатиме 18% річних.

З метою врегулювання питання щодо погашення наявної заборгованості 29 травня 2012 року за актом приймання-передачі ОСОБА_1 добровільно передав банку придбаний за кредитні кошти транспортний засіб для його реалізації.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що правові підстави для визнання 7.1. кредитного договору №DNJ0A3 від 21 грудня 2007 року удаваним правочином та застосування наслідків удаваного правочину, є необґрунтованими, у зв`язку з чим і не підлягають задоволенню вимоги позивача щодо зобов`язання відповідача здійснити перерахунок заборгованості по кредитному договору. Встановивши подання ОСОБА_1 заяви про застосування позовної давності; приймаючи до уваги укладення між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 договору про збільшення позовної давності до 5 років; враховуючи, що з даним позовом банк звернувся 06 червня 2016 року суд дійшов до висновку, що АТ КБ «ПриватБанк» не пропущено строк позовної давності щодо платежів у межах п`яти років до дня подачі позову у даній справі. Разом з цим, встановивши, що після пред`явлення вимоги про дострокове повернення кредиту в повному обсязі від 29 лютого 2012 року, банк змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, неустойки та інших платежів за договором та втратив право нараховувати передбачені договором проценти та неустойку вважав вимоги банку такими, що підлягають до задоволення частково.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Частина третя статті 6 ЦК України передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків власні правила поведінки.

Принцип свободи договору відповідно до статей 6, 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше, можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом.

Отже, сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини лише у випадках, якщо існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства; заборона випливає зі змісту акта законодавства; така домовленість суперечить суті відносин між сторонами.

Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання, і має бути направлений на встановлення (зміни чи припинення) приватних прав і обов`язків та інших наслідків.

У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором(тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/ встановлення/припинення прав взагалі).

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.

Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому.

Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства.

Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

В постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 травня 2021 року в справі № 761/35556/14 (провадження № 61-15734св19) зазначено, що «невід`ємною складовою правильної правової кваліфікації судами спірних договірних відносин є визначення правової природи договору, який є основою їх виникнення. Виходячи зі змісту статті 640 ЦК України, залежно від моменту виникнення цивільних прав і обов`язків у сторін договору, законодавець розрізняє договори консенсуальні і реальні. Консенсуальний договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Щодо реальних договорів, для укладення яких, крім згоди сторін, вимагається передання майна або вчинення іншої дії, частина друга статті 640 ЦК України передбачає правило, за яким договір вважається укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України кредитний договір - це договір, за яким банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір за своєю юридичною природою є консенсуальним».

Статтею 235 ЦК України передбачено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі №6-1026цс16 зроблено висновок, що «за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.

Частиною 1 ст.1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Підпунктом «д» пункту 2 частини 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо).

Під час розгляду справи, на підставі належної оцінки зібраних у справі доказів, судом установлено, що в укладеному між сторонами кредитному договорі ОСОБА_1 засвідчив своїм підписом кожний його аркуш, тобто при його укладенні ознайомився з усіма істотними та іншими умовами договору.

У вказаному кредитному договорі зазначена мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов`язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов`язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту. Договір був спрямований на реальне настання наслідків, що були ним обумовлені, тобто банк надав, а ОСОБА_1 взяв кредит та зобов`язалась повернути його банку відповідно до обумовлених сторонами умов.

Таким чином ОСОБА_1 не доведено, а колегією суддів не встановлено підстав для визнання п.7.1. кредитного договору №DNJ0A від 21 грудня 2007 року удаваним та внаслідок цього підстав для зобов`язати відповідача здійснити перерахунок заборгованості по кредитному договору №DNJ0A від 21 грудня 2007 року, виходячи з умов, що банк з моменту укладення договору надав кредит 50 313 грн. на купівлю автомобіля зі сплатою за користування кредиту у розмірі 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості та враховуючи, що позивачем була сплачена сума 37 830,57 грн.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в частині наявності підстав для задоволення його позову відхиляються, у зв`язку з тим, що не знайшли свого підтвердження. ОСОБА_1 не надав до суду належних та допустимих доказів удаваності укладеного кредитного договору, а саме п.7.1 договору, оскільки перерахування визначеної договором суми кредиту на рахунок у гривневому еквіваленті до визначеної суми кредиту в іноземній валюті, з чим погодився ОСОБА_1 при укладанні договору, не порушує його прав. Внесення щомісячних платежів на погашення заборгованості за кредитом, процентів в валюті зобов`язання доларах США, є правомірними.

Доказів спрямованість волі сторін вказаного правочину на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені цими правочином, а саме пунктом 7.1 кредитного договору №DNJ0A від 21 грудня 2007 року суду не надано.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 цього Кодексу).

Частиною першою статті 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (пункт 54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12).

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів(пункт 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12).

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 лютого 2022 року у справі №333/4292/15-ц (провадження №61-8298св21) зроблено висновок, що відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Банк, скориставшись правом, передбаченим договором та частиною другою статті 1050 ЦК України щодо дострокового повернення заборгованості, змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, неустойки та інших платежів за договором.

Отже, з 29 лютого 2012 року закінчився строк кредитування і банк втратив право нараховувати передбачені договором проценти та неустойку за укладеним з відповідачем кредитним договором.

З урахуванням наведеного суд дійшов вірного висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь банку заборгованості за кредитним договором в загальному розмірі 7 643,82 доларів США, з яких: заборгованість за тілом кредиту 3 449,56 доларів США, доводи апеляційної скарги в частині наявності підстав для стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 5 400,17 доларів США відхиляються, так як з розрахунку заборгованості наданого банком вбачається, що станом на лютий 2012 року заборгованість за тілом кредиту становила саме 3 449,56 доларів США.

Інші доводи апеляційних скарг не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява №4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 16 серпня 2022 року клопотання ОСОБА_1 про відстрочення сплати судового збору було задоволено та відстрочено сплату судового збору. Враховуючи результат розгляду даної справи, з ОСОБА_1 на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 4 607,10 грн.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційні скарги публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 04 липня 2022 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 4 607,10 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.