Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 495/8398/21

№ провадження 2/495/884/2022

19 серпня 2022 рокум. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого судді: Мишко В.В.

при секретарі судового засідання: Червинській І.В.

за участю:

представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Гасанова К.І.

представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Янкова І.Д.

розглянувши у відкритому судовому цивільну справу № 495/8398/21

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2

за участю третіх осіб: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , неповнолітнього ОСОБА_4 в інтересах якого діють його батьки ОСОБА_1 та ОСОБА_2

про поділ спільного сумісного майна подружжя

В С Т А Н О В И В :

07.10.2021 року ОСОБА_1 (далі по тексту позивач) звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до ОСОБА_2 (далі по тексту відповідачка) за участю третіх осіб ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , неповнолітнього ОСОБА_4 в інтересах якого діють його батьки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (далі по тексту треті особи) про поділ спільного сумісного майна подружжя (а.с.1-9).

Так, позивач просить суд:

Визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наступне нерухоме майно:

- земельну ділянку, площею 0,0600 га, у межах згідно з планом, яка розташована у ОСГК «Портовик» діл. № 155, Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району з цільовим призначенням для ведення садівництва, яка належить на праві власності ОСОБА_2 , що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 637108, виданим Білгород-Дністровською районною державною адміністрацією 04.07.2007 року, акт зареєстровано в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 41;

- земельну ділянку, площею 0,03 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для індивідуального дачного будівництва, яка належить на праві власності ОСОБА_2 , що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 175098363 від 25.07.2019 року, виданим державним реєстратором виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Хорошун В.М.

Визнати право власності за ОСОБА_1 на 4/5 частини земельної ділянки, площею 0,0600 га, у межах згідно з планом, яка розташована у ОСГК «Портовик» діл. № 155, Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району з цільовим призначенням для ведення садівництва, яка належить на праві власності ОСОБА_2 , що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 637108, виданим Білгород-Дністровською районною державною адміністрацією 04.07.2007 року, акт зареєстровано в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 41;

- земельної ділянки, площею 0,03 га,0 яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для індивідуального дачного будівництва, яка належить на праві власності ОСОБА_2 , що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 175098363 від 25.07.2019 року, виданим державним реєстратором виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Хорошун В.М;

- визнати право власності за ОСОБА_2 на 1/5 частину земельної ділянки, площею 0,0600 га, у межах згідно з планом, яка розташована у ОСГК «Портовик» діл. № 155, Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району з цільовим призначенням для ведення садівництва, яка належить на праві власності ОСОБА_2 , що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 637108, виданим Білгород-Дністровською районною державною адміністрацією 04.07.2007 року, акт зареєстровано в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 41;

- земельної ділянки, площею 0,03 га,0 яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для індивідуального дачного будівництва, яка належить на праві власності ОСОБА_2 , що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 175098363 від 25.07.2019 року, виданим державним реєстратором виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Хорошун В.М.

Стягнути з відповідачки судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 25.09.2018 року рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області було поділено майно між сторонами, тільки те, право власності на яке зареєстроване за ОСОБА_1 , тобто будинок та земельну ділянку на якій розташований будинок. Не поділено майно, право власності на яке зареєстроване за ОСОБА_2 (зазначені в позовних вимогах земельні ділянки). Між тим, позивач вважає, що відповідно до сімейного законодавства України є всі підстави для того, щоб його частина у спільному майні подружжя була більша ніж Ѕ, оскільки разом з ним проживають троє дітей, яким він постійно надає допомогу. Вважає, що вказані земельні ділянки підлягають поділу та є сумісної власністю подружжя, так як право власності на за відповідачкою зареєстроване ще до того, як набрало законної сили рішення суду про розірвання шлюбу.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 27.10.2021 року відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі № 495/8398/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участю третіх осіб: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , неповнолітнього ОСОБА_4 в інтересах якого діють його батьки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя. По справі призначено підготовче судове засідання (а.с.61-62).

26.11.2021 року від відповідачки ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву ОСОБА_1 , відповідно до якого просила відмовити у задоволенні позовної заяви у повному обсязі, оскільки вказані в позові спірні земельні ділянки були нею одержані із земель комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України, тобто є її особистою приватною власністю та не підлягає поділу.

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Гасанов К.І., у судовому засіданні підтримав позовні вимоги ОСОБА_1 та просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідачки ОСОБА_2 адвокат Янков І.Д., у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимогах, у зв`язку з їх незаконністю та безпідставністю, з врахуванням обставин викладених у відзиві на позовну заяву.

Треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , у судове засідання не з`явилися, але подали до суду письмові заяви з проханням розглядати справу за їх відсутності. Зазначили, що позовні вимоги підтримують та просять їх задовольнити.

Розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, вислухавши представників позивача та відповідачки, суд дійшов до наступних висновків.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Так, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісної власністю подружжя та про його поділ.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, 04.06.1994 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який було розірвано рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19.06.2019 року (а.с.19).

Під час шлюбу у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 народилася донька ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 ), син ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 ) та син ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 ) (а.с.27-29).

За твердженням позивача, за період шлюбу ним та відповідачкою було нажито майно, що є спільною сумісною власністю, а саме: житловий будинок та земельні ділянки, які 25.09.2018 року рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області були визнані спільною сумісною власністю.

Між тим, позивач зазначив, що вказаним рішенням суду не було поділено спільно нажите майно, право власності на яке зареєстровано за відповідачкою, так як вона приховала від суду факт існування такого майна, а саме: земельна ділянка, площею 0,0600 га, у межах згідно з планом, яка розташована у ОСГК «Портовик» діл. № 155, Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району та земельна ділянка, площею 0,03 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім цього, позивач зазначив, що він та відповідачка живуть за рахунок того, що в літній період часу здають відпочиваючим кімнати у їх будинку та в них є троє спільних дітей, які на даний час проживають у його частині будинку, де мають окремі кімнати, у зв`язку з чим відповідачка має можливість здавати більше кімнат.

Таким чином, позивач вважає, що він має право на більшу ні ж Ѕ частина спільного майна, так як разом з ним проживають троє дітей та вважає, що спільне майно необхідно поділити з врахуванням інтересів дітей, а саме: відповідачці виділити 1/5 частину, спільного майна, а йому 4/5 частини, так як з ним проживає троє дітей.

Дані обставини і стали підставою для звернення позивача до суду із відповідною позовною заявою.

У відповідності до ч.3 ст.368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ст.60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хворобою, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст.69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням.

Статтею 70 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними, або шлюбним договором. Оскільки спільна сумісна власність не передбачає визначення часток учасників, а поширюється на усе майно, при здійсненні поділу такого майна слід виходити з презумпції рівності часток. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:

1) час набуття майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття);

3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Тільки в разі встановлення цих фактів, визначення критеріїв та якщо набуття майна відповідає цим чинникам, норма статті 60 Сімейного кодексу України вважається застосованою правильно.

У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічна правова позиція викладена у Постановах Верховного Суду України від 03.06.2015 року по справі № 6-38цс15, від 16.12.2015 року по справі № 6-2641цс15 та від 07.12.2016 року у справі № 6-1568цс16, за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування норм матеріального права.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої власності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Відповідно до ч.1 ст.316 та ч.1 ст.317 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст.321 ЦК України).

Проте, як вбачається з матеріалів справи та встановлено в ході судового розгляду справи, позивач просить визнати спільною сумісною власністю, а також визнати за ним право власності (4/5 частин) земельних ділянок, які належать відповідачці на праві приватної особистої власності, яка отримала їх із земель комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України, що підтверджується відповідними правовстановлюючими документами (а.с.15-16).

Крім цього, рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25.09.2018 року вже визначено майно, набуте подружжям за час шлюбу, яке належить їм на праві спільної сумісної власності та визнано право власності у відповідних частках кожного з них (а.с.30-32).

Твердження позивача та його представника, що спільні діти колишнього подружжя проживать разом із позивачем, перебувають на повному його утриманні, у зв`язку з чим він має право на більше ніж 1/2 частку спірних земельних ділянок, з врахуванням інтересів дітей, суд не приймає до уваги, так як це суперечить всім нормам діючого законодавства та взагалі не має відношення до даного предмету позовних вимог, оскільки позивач має намір поділити майно відповідачки, яке належить їй на праві приватної особистої власності, що підтверджується належними та допустимими доказами відповідно діючого законодавства України.

Так, згідно із п.5 ч.1 ст.57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

З огляду судової практики КЦС ВС Законом України вбачається, що Законом України від 11 січня 2011 року № 2913-VІ «Про внесення змін до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя», який набрав чинності 08 лютого 2011 року, вказану правову норму було доповнено частиною п`ятою, згідно з якою об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.

Законом України від 17 травня 2012 року № 4766-VІ «Про внесення змін до СК України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка», який набрав чинності з 13 червня 2012 року, частину п`яту статті 61 СК України було виключено. Водночас кодекс було доповнено, зокрема, пунктом 5 частини першої статті 57 СК України, згідно з яким особистою приватною власністю дружини, чоловіка є земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Таким чином, суд вважає, що ОСОБА_1 , відповідно до п.5 ч.1 ст.57 Сімейного кодексу України, не має права на спірні земельні ділянки, які є предметом його позовних вимог, тобто таке майно взагалі не може бути визнано спільною сумісною власністю подружжя.

Виходячи з вищевикладеного, враховуючи рівність сторін перед судом, суд не вбачає ніяких порушень цивільних прав відповідача у разі відмови у задоволенні таких позовних вимог, так як подружжя має право на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно із ст.2 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.ст. 12, 13 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 76-77 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ст.263 Цивільного процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, розглянувши справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, суд, за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку про безпідставність та необгрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участю третіх осіб: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , неповнолітнього ОСОБА_4 в інтересах якого діють його батьки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя, у зв`язку з чим такий позов не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.41 Конституції України, ст.ст. 15-16, 316-317, 321, 368, 391 Цивільного кодексу України, ст.ст. 57, 60, 69-70 Сімейного кодексу України, ст.ст. 2,4, 13-14, 76-81, 128, 258-259, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В :

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участю третіх осіб ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , неповнолітнього ОСОБА_4 в інтересах якого діють його батьки ОСОБА_5 та ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повний текст рішення складено 30.08.2022 року.

Суддя В.В. Мишко