ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 серпня 2022 року м. Чернівці

справа № 725/4074/21

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Владичан А. І.

суддів: Литвинюк І.М., Перепелюк І.Б.

секретар Тодоряк Г.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунальної установи «Чернівецька обласна бібліотека для дітей», третя особа Профспілкова організація Комунальної установи «Чернівецька обласна бібліотека для дітей» про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Венерська Ганна Іванівна, на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 11 травня 2022 року (головуючий у І-й інстанції Піхало Н.В.),-

В С Т А Н О В И В :

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Комунальної установи «Чернівецька обласна бібліотека для дітей», третя особа Профспілкова організація Комунальної установи «Чернівецька обласна бібліотека для дітей» про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що на підставі наказу №86-К від 15 листопада 2019 року, вона з 18 листопада 2019 року працювала прибиральницею 2 тарифного розряду в КУ "Чернівецька обласна бібліотека для дітей».

28 травня 2021 року їй було вручено наказ за №21-К від 28 травня 2021 року про звільнення на підставі п.3 ст. 40 КЗпП України. Підставою для звільнення зазначено не виконання нею своїх посадових обов`язків 26, 27 квітня 2021 року, та 05 травня 2021 року.

Вважала, що даний наказ є незаконним й відповідно твердженням відповідача, що вона належним чином не виконувала свої посадові обов`язки є безпідставними, оскільки наказ про звільнення від 28 травня 2021 року за №21-К не містить жодної конкретної вказівки та доказів порушення нею трудової дисципліни.

________________________________________________________________________

Провадження 22ц/822/560/22

Акти відповідача про невиконання нею посадових обов`язків складено виключно з метою створення фіктивних підстав для її незаконного звільнення, так як вона сумлінно та старанно виконувала всі покладені на неї посадовою інструкцією обов`язки, жодних законних та об`єктивних підстав для її звільнення у відповідача не було.

Крім того, також зазначала, що у наказі про звільнення зазначається, що подібні порушення трудового законодавства вона неодноразово учиняла і раніше, за що наказами №7-к від 22 лютого 2021 року та 15-к від 26 квітня 2021 року до неї застосовувалися заходи дисциплінарного стягнення у вигляді догани, однак, із вказаними наказами вона не погоджується, оскільки відносно неї безпідставно було застосовано заходи дисциплінарного стягнення, а тому просила скасувати вказані накази.

Посилалася на те, що наказом від 22лютого 2021року їй було оголошено догану за порушення трудової дисципліни, а саме відсутність на робочому місці без поважних причин 17 лютого 2021 року з 14:50 год. до 15:50 год., але даний наказ винесено безпідставно, оскільки вона 17 лютого 2021 року повідомила, що у зв`язку з необхідністю перенесе обідню перерву, а саме з 14:50 год. до 15:50 год., адже в той день відбувалося слухання справи в Шевченківському районному суді м. Чернівці, учасником якого вона була.

Вважала, що даний наказ видано без законних на те підстав, а тому він підлягає скасуванню. Порушення трудової дисципліни вона не допускала й відповідно безпідставно був складений акт про її відсутність на роботі без поважних причин.

Щодо наказу від 26.04.2021 року за №15-К про оголошення догани, відповідно до якого вона відсутня на робочому місці без поважних причин 22 квітня 2021 року та 23 квітня 2021 року, то такий наказ також є незаконним та виданий на підставі доказів, які не підтверджують порушення трудової дисципліни, провину та заподіяну шкоду, а вказують саме на порушення, допущені директором при підготовці наказу про відновлення діяльності бібліотеки щодо упущення пункту про порядок повідомлення працівників відділу господарсько-технічного забезпечення та забезпечення їх явки на робочому місці.

Разом з тим зазначала, що в порушення вимог наказу Державного комітету статистики України від 05 грудня 2008 року №489 з жодним із наказів про оголошення догани її ознайомлено не було.

Обґрунтовуючи позовні вимоги зазначала, що наказ №15-К від 26 квітня 2021 року було винесено безпідставно так як трудову дисципліну вона не порушувала, про наявність наказу про відновлення діяльності бібліотеки з 22 квітня 2021 року їй не було відомо, про необхідність бути присутньою на робочому місці 22 та 23 квітня 2021 року не повідомлено належним чином, а також їй не запропонували надати пояснення, та не було проведено належної службової перевірки про складання вказаних наказів та актів про її відмову від їх ознайомлення.

Про підстави, які слугували звільненню та про існування наказів про оголошення їй догани, складання актів про її відмову від ознайомлення з ними їй стало відомо лише 10 травня 2021 року, із усного запрошення на засідання профспілкового комітету профспілкової організації щодо розгляду подання про надання попередньої згоди на її звільнення.

Також посилалася на порушення вимог законодавства щодо проведення засідання профспілкового комітету, оскільки 10 травня 2021 року нею подана заява щодо відкладення засідання профспілкового комітету у зв`язку із необхідністю залучення адвоката, а також щодо можливості ознайомитися із матеріалами подання директора ОСОБА_2 .. Дана заява, 24 травня 2021 року разом із повідомленням про проведення засідання на 28 травня 2021 року, визнана не коректно складеною та вказано, що вона не є поважною причиною не з`явитися на засідання профспілкового комітету. Такі дії фактично позбавили її гарантій та права бути присутньою на засіданні профспілкової організації, надати свої пояснення та заперечення щодо вирішення питання про її звільнення, а також скористатися допомогою адвоката.

Оспорювані накази, а саме: наказ про звільнення від 28 травня 2021 року за №21-К, накази про оголошення догани за порушення трудової дисципліни (відсутність на робочому місці без поважних причин) від 22 лютого 2021 року за №7-К та за №15-К від 26 квітня 2021 року є незаконними з тих підстав, що вони були винесенні відповідачем з грубим порушень трудового законодавства.

Крім того, просила стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 31 травня 2021 року до дня винесення рішення про поновлення на роботі.

На підставі вище викладеного, посилаючись на норми матеріального права, просила визнати незаконним та скасувати наказ про її звільнення від 28 травня 2021 року №21-К, поновити на посаді прибиральника 2 тарифного розряду в Комунальній установі "Чернівецька обласна бібліотека для дітей», визнати незаконними та скасувати накази про оголошення догани від 22 лютого 2021 року №7-К та від 26квітня 2021 року №15-К, а також стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 31 травня 2021 року до дня винесення рішення про поновлення на роботі.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 11 травня 2022 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Венерська Ганна Іванівна, подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 11 травня 2022 року та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що судом першої інстанції не взято до уваги те, що вона повідомляла роботодавця про необхідність відлучитися від роботи для участі в судовому засіданні, що є поважною причиною для відсутності на робочому місці, тому її було безпідставно піддано дисциплінарному стягненню у вигляді догани наказом за №7-К від 22 лютого 2021 року. відсутність на робочому місці протягом однієї години не вважається прогулом і не потягло за собою жодних негативних наслідків, а застосування такого дисциплінарного стягнення є суворим та неспівмірним із порушенням.

Судом першої інстанції не надано належної оцінки тому факту, що наказом №15-К від 26.04.2021 року безпідставно оголошено догану за відсутність на робочому місці 22 та 23 квітня 2021 року, оскільки вона не була обізнаною про необхідність виходу на роботу після простою, а тому об`єктивно не могла бути на ній присутньою. Наказ про відновлення діяльності бібліотеки видано 22 квітня 2021 року з 22 квітня 2021 року, і того ж дня їй направлено листа із повідомленням про необхідність виходу на роботу. Наказ №15-К від 26.04.2021 року є незаконним та створеним виключно для її неправомірного звільнення, а тому підлягає скасуванню.

Щодо відмови в задоволенні позовних вимог про скасування наказу про звільнення №21-К від 28 травня 2021 року, то такий також є незаконним та таким, що підлягає скасуванню. Суд першої інстанції безпідставно та необґрунтовано визнав доведеними обставини невиконання нею своїх посадових обов`язків, хоча були відсутні будь-які належні та допустимі докази на підтвердження цього. Посилаючись на те, що вона не здійснювала прибирання на закріпленій території, відповідачем не надано жодного графіку прибирання із відмітками про виконання, якими б підтверджувалося невиконання трудових обов`язків.

Залишилися поза увагою суду її посилання про упереджене до неї ставлення з боку керівництва та невідповідність складених документів дійсності.

Посилається на те, що у своєму рішенні суд першої інстанції зазначив, що розірвання трудового договору з ініціативи власника відбулося з отриманням попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації, однак судом не було враховано її доводів про недотримання процедури отримання такого дозволу. Суд першої інстанції помилково дійшов висновку про відсутність підстав для скасування наказу про її звільнення та не правомірно відмовив в поновленні на роботі.

Посилаючись на незаконність звільнення, вважає за необхідне стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 31.05.2021 року по день постановлення рішення суду про поновлення її на роботі з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів і зборів. Вирішити питання про стягнення із відповідача на її користь судових витрат.

У відзиві на апеляційну скаргу Комунальна установа «Чернівецька обласна бібліотека для дітей» посилається на те, що апелянтом залишено поза увагою той факт, що судом першої інстанції вірно було встановлено факт перебування сторін у трудових відносинах, не виконання апелянтом покладених обов`язків протягом тривалого часу. Доданими до відзиву на позовні вимоги комісійно складеними актами від 17.02.2021 року та 26.04.2021 року доведено відмову апелянта від ознайомлення та підпису з наказами про притягнення до дисциплінарної відповідальності. Умисне продовження вчиняти дії по невиконанню покладених трудових обов`язків апелянтом, доведено в судовому засіданні наданими та оглянутими доповідними записками та актами, а також показами свідків.

Вказує, що суд обґрунтовано дійшов висновку про те, що звільненню передувало застосування до апелянта двох дисциплінарних стягнень, які в силу положень ст.151 КЗпП України не були погашені або скасовані, і про які апелянт була повідомлено своєчасно.

Суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що звільнення позивачки із займаної посади за п.3 ст.40 КЗпП України відбулося із дотриманням вимог трудового законодавства, а отже відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та задоволення позовних вимог про скасування наказу про звільнення та поновлення її на роботі.

Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, враховуючи наступне.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, тощо.

Рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним нормам в повному обсязі.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що накази про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності прийняті роботодавцем із дотриманням передбаченого законом порядку, а також надано суду належні та допустимі докази на підтвердження систематичного невиконання позивачем своїх трудових обов`язків. Дисциплінарні стягнення від 22.02.2021 року та 26.04.2021 року у вигляді догани були застосовані за систематичне порушення трудової дисципліни та неналежне виконання посадових обов`язків, тому прийшов висновку про правомірність дій відповідача щодо звільнення ОСОБА_1 за п.3 ст.40 КЗпП України.

Однак колегія суддів не може в повному обсязі погодитися із такими висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Отже, указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес.

Способи захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 16 ЦК України, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Так, відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 21 КЗпП України визначено, що трудовий договір - угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до положень статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

У відповідності до положень статті 147 КЗпП України, за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення.

Відповідно до статті 148КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленим проступком, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення.

Відповідно до статті 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Тому при звільненні працівника з підстав, передбачених цією нормою закону, підприємство повинне навести конкретні факти допущеного ним невиконання обов`язків, зазначити, коли саме вони мали місце, які проступки вчинив працівник після застосування до нього стягнення та коли.

Судом встановлено, що сторони перебували в трудових відносинах, зокрема ОСОБА_1 на підставі наказу №86-Квід 15 листопада 2019 року працювала на посаді прибиральниці 2 тарифного розряду в Комунальній установі "Чернівецька обласна бібліотека для дітей» (а.с.111 т 1).

Відповідно до посадової інструкції прибиральниці, зі змістом якої була ознайомлена позивачка, остання виконує наступні обов`язки: прибирає закріплені на нею приміщення, витирає пил, підмітає, миє стіни, підлогу, віконні рами та скло, меблі та килимові вироби, за потреби залучається до косметичних, ремонтних робіт в установі, здійснює генеральне прибирання кожної п`ятниці, тощо.

( а.с. 112 т. 1).

Відповідно до п.4 Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників КУ «Чернівецька обласна бібліотека для дітей» визначено, що час початку і закінчення робочого дня встановлюється: неділя-четвер з 9-00 години до 18-00 години, п`ятниця з 9-00 години до 17-00 години. Перерва на обід - 48 хвилин. За невиконання працівником покладених на нього трудових обов`язків, визначених трудовим договором та правилами працівник несе відповідальність за порушення трудової дисципліни.

Одним із видів юридичної відповідальності є дисциплінарна відповідальність.

У сфері виконання найманої праці вона полягає в обов`язку працівника, який вчинив дисциплінарний проступок, давати звіт перед роботодавцем за свої протиправні дії та нести дисциплінарні стягнення, передбачені нормами трудового законодавства.

Дисциплінарна відповідальність, як і будь-яка інша юридична відповідальність, має примусовий характер. Цей характер полягає в тому, що стосовно працівника, який вчинив дисциплінарний проступок, роботодавцем можуть уживатися заходи примусового впливу, примусова санкція, яка спричиняє для порушника певні негативні наслідки.

Як вбачається із доповідної записки від 17.02.2021 року складеної завідувачем господарською частиною Камишевим В.В., прибиральниця ОСОБА_1 була відсутня на робочому місці у приміщенні Чернівецької обласної бібліотеки для дітей з 14 год.50 хв. до 15 год. 50 хв. 17 лютого 2021 року (а.с.37 т.1).

На підставі вказаної доповідної записки було складено акт №1 від 17.02.2021 року про відсутність на робочому місці ОСОБА_1 , та акт №2 від 17.02.2021 року про відмову ОСОБА_1 від надання письмових пояснень щод причин відсутності на роботі (а.с.35,36 т.1).

Наказом № 7-к від 22.02.2021 року на позивачку накладено дисциплінарне стягнення у вигляді догани за невиконання п. 4 пп.1 правил внутрішнього трудового розпорядку, наказу №2-А від 04.01.2021 року «Про режим роботи бібліотеки на 2021 рік», що полягало у відсутності на робочому місці, без поважних причин, 17.02.2021 року з 14 год.50 хвилин до 15 год.50 хвилин (а.с.34 т. 1).

З вказаним наказом позивачка ознайомитись під власний підпис відмовилась, про що свідчить акт від 22.02.2021 року, складений провідним бібліотекарем відділу обслуговування ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (а.с.38 т. 1).

Доводи апеляційної скарги щодо визнання незаконними та скасування наказу № 7-к від 22.02.2021 року про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді догани, апелянт обґрунтовує тим, що вона повідомляла роботодавця про необхідність відлучитися від роботи для участі в судовому засіданні, що є поважною причиною для відсутності на робочому місці, тому її було безпідставно піддано дисциплінарному стягненню, а відсутність на робочому місці протягом однієї години не вважається прогулом та не потягло за собою жодних негативних наслідків.

Частиною першою статті 149 КЗпП України передбачено, що перед застосуванням дисциплінарного стягнення від порушника трудової дисципліни роботодавцем вимагається письмове пояснення. Відмова порушника трудової дисципліни надати письмове пояснення не є перешкодою для застосування до нього дисциплінарного стягнення. При цьому складається відповідний акт у довільній формі, в якому фіксується як факт вчинення конкретним працівником дисциплінарного проступку, так і факт відмови надання ним письмового пояснення.

Підставами для застосування дисциплінарного стягнення від 22.02.2021 року наказом №7-К була доповідна записка безпосереднього керівника ОСОБА_1 завідуючого господарською частиною ОСОБА_6 від 17.02.2021 року та Акт №1 від 17.02.2021 року про відсутність ОСОБА_1 на роботі. Під час проведення перевірки по даному факту позивачка відмовилася надавати пояснення, що підтверджується актом №2 від 17.02.2021 року.

Жодних доказів на підтвердження поважних причин відсутності на робочому місці 17.02.2021 року в період робочого часу, а саме з 14 год.50 хвилин до 15 год.50 хвилин, ОСОБА_1 не надано та матеріали справи не містять, тому суд не може встановити поважність відсутності апелянта на робочому місці 17.02.2021 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою, третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Строки звернення до суду у справах щодо трудових правовідносин врегульовано нормами КЗпП України.

Відповідно до ч.1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення.

Строки звернення до суду застосовуються виключно щодо спорів, які за своєю юридичною природою належать до трудового права.

Зазначений строк звернення до суду застосовується незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються.

Як вбачається із матеріалів справи, про застосування дисциплінарного стягнення від 22.02.2021 року наказом №7-К ОСОБА_1 була повідомлена в цей же день, однак відмовилася письмово підтвердити ознайомлення із наказом, що підтверджується актом №4 від 22.02.2021 року про відмову від ознайомлення із наказом (а.с.38 т.1).

Позовна заява із вимогою про визнання незаконним та скасування наказу про застосування дисциплінарного стягнення від 22.02.2021 року позивачкою подано 29 червня 2021 року, тобто з пропуском тримісячного строку, що є підставою для відмови в задоволенні цієї позовної вимоги.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.

Позивач не порушувала питання про поновлення строку звернення до суду із вимогами про визнання незаконним та скасування наказу від 22.02.2021 року, не навела причин такого пропуску. Суд першої інстанції не перевіряв і не обговорював причини пропуску строку звернення із такими вимогами, питання про його поновлення не вирішував.

У зв`язку з цим, колегія суддів вважає, що позивач пропустила строк на оскарження наказу № 7-К від 22 лютого 2021 року, питання про поновлення цього строку вона не порушувала, доказів про наявність поважних причин такого строку не надала. Відтак, підстави для поновлення цього строку відсутні.

Суд першої інстанції наведеного не врахував, тому рішення в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказу за №7-К від 22 лютого 2021 року про оголошення догани, підлягає зміні щодо відмови у задоволення вказаної позовної вимоги, з вище викладених мотивів.

Обґрунтованими та підставними є доводи апеляційної скарги про незаконність наказу №15-К від 26.04.2021 року про оголошення догани за відсутність ОСОБА_1 на робочому місці 22 та 23 квітня 2021 року, оскільки судом першої інстанції не взято до уваги ті обставини, що позивачка не була обізнаною про необхідність виходу на роботу, а тому об`єктивно не могла бути присутньою на робочому місці після відновлення діяльності бібліотеки.

Як вбачається із матеріалів справи з наказом №15-К від 26.04.2021 року на позивача накладено дисциплінарне стягнення у вигляді догани за неналежне виконання посадових обов`язків, що полягало у відсутності ОСОБА_1 на робочому місці без поважних причин 22.04.2021 року та 23.04.2021 року (а.с.39 т. 1).

Підставою для притягнення до дисциплінарної відповідальності слугував наказ за №42-А про відновлення діяльності бібліотеки, відповідно до якого вирішено відновити з 22 квітня 2021 року роботу бібліотеки відповідно до вимог «жовтого» рівня епідемічної безпеки (а.с.53 т.1)

22 квітня 2021 року листом за №37 повідомлено ОСОБА_1 про те, що з 00 годин 00 хвилин 22 квітня 2021 року Чернівецька область виведена із «червоної» зони епідеміологічної небезпеки та почали діяти обмежувальні заходи, передбачені для «жовтого» рівня епідеміологічної безпеки, тому згідно з наказом №40/1-А від 10.03.2021 року, слід з`явитися на роботу та приступити до виконання своїх посадових обов`язків (а.с.46 т.1).

Дане повідомлення було направлено ОСОБА_1 22 квітня 2021 року о 11 годині 50 хвилин та вручено особисто 13 травня 2021 року (а.с.48 т.1).

З наведеного слідує, що ОСОБА_1 не була належним чином та вчасно повідомлена про вихід на роботу 22 квітня 2021 року, згідно виданого директором ОСОБА_2 наказу №42-А про відновлення діяльності бібліотеки з 22 квітня 2021 року, що свідчить про незаконність наказу №15-К від 26 квітня 2021 року про оголошення догани за порушення трудової дисципліни, а саме відсутності на робочому місці 22 та 23 квітня 2021 року.

Доводи апеляційної скарги про незаконність наказу №15-К від 26 квітня 2021 року про оголошення догани за порушення трудової дисципліни, є обґрунтованими та підтверджені наявними в матеріалах справи доказами.

Щодо позовних вимог про скасування наказу про звільнення №21-К від 28 травня 2021 року та поновлення на роботі, то такі вимоги суд першої інстанції правомірно вважав безпідставними та обґрунтовано і з урахуванням всіх обставин справи відмовив у їх задоволенні.

Відповідно до положень ст.21 КзпП України працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену трудовою угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник підприємства, установи організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до положень статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Як вбачається із матеріалів справи ОСОБА_1 неналежним чином не виконувала свої посадові обов`язки, що підтверджується зокрема актом №11 від 26.04.2021 року, в якому зазначено, що прибиральниця ОСОБА_1 не виконала своїх посадових обов`язків, а саме не прибрала на закріпленій за нею території сміття (санвузол) (а.с.24 т.1), актом №12 від 27.04.2021 року, в якому зазначено, що ОСОБА_1 не виконала своїх посадових обов`язків, а саме не повитирала підвіконня у читальній залі та не протерла пил на закріпленій території (абонемент 7-9 кл.) (а.с.26 т.1), актом №13 від 05.05.2021 року, в якому зазначено, що ОСОБА_1 не виконала своїх посадових обов`язків, а саме не винесла сміття та не витирала двері у санвузлі (а.с.28 т.1).

Тобто невиконання ОСОБА_1 своїх посадових обов`язків передбачені інструкцією підтверджується наданими відповідачем доказами, а саме доповідними записками, актами та поясненнями свідків. При цьому, доказів на спростування вказаного позивачем доказів не надано.

Крім того, відповідно до актів від 27.04.2021 року, 28.04.2021 року та 06.05.2021 року позивачка відмовилась надати письмове пояснення по факту зауважень, виявлених по не виконанню ОСОБА_1 своїх посадових обов`язків, передбачених посадовою інструкцією, зокрема щодо не прибирання закріплених за нею території (санвузол, не виносила сміття (а.с.25,27,29).

Безпідставними є доводи апеляційної скарги щодо наявності неприязного ставлення до позивачки із боку працівників та директора бібліотеки, оскільки жодних підтверджуючих доказів неприязної поведінки до ОСОБА_1 матеріали справи не містять.

Положеннями ст. 40 КЗпП визначено випадки розірвання трудового договору з ініціативи власника.

Зокрема, пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності, можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного та громадського стягнення.

При цьому, за передбаченими пунктом 3статті 40 КЗпП України підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або не зняті достроково (стаття 151 КЗпП України).

У пункті22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»(зі змінами та доповненнями) роз`яснено, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясовувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 статті 40, пункту 1 статті 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями147-1,148,149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Таким чином, для правомірного розірвання роботодавцем трудового договору на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України необхідна наявність сукупності таких умов: порушення має стосуватися лише тих обов`язків, які є складовими трудової функції працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку; невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов`язків має бути винним, скоєним без поважних причин умисно або з необережності; невиконання або неналежне виконання трудових обов`язків повинно бути систематичним; враховуються тільки дисциплінарні й громадські стягнення, які накладаються трудовими колективами і громадськими організаціями відповідно до їх статутів; з моменту виявлення порушення до звільнення може минути не більше місяця.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 22 липня 2019 року в справі № 363/4221/16-ц (провадження № 61-28075св18).

Як встановлено судом, на підставі наказу КУ "Чернівецька обласна бібліотека для дітей» № 21-К від 28.05.2021 року, ОСОБА_1 звільнено з посади прибиральниці 2 тарифного розряду за систематичне невиконання нею без поважних причин обов`язків, покладених на неї трудовим договором, правилами внутрішнього трудового розпорядку та посадовою інструкцією за п. 3 ст. 40 КЗпП України.

Враховуючи той факт, що до позивачки ОСОБА_1 перед винесенням наказу про звільнення з роботи було застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді догани за порушення трудової дисципліни, а саме 22.02.2021 року, і даний наказ не був скасований чи погашений, та наявність доповідних записок та актів про невиконання посадових обов`язків, що свідчить про систематичність невиконання без поважних причин, покладених на неї посадових обов`язків та трудової дисципліни, а тому суд першої інстанції дійшов висновку про правомірність підстав для звільнення позивачки за пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України.

В наказах про дисциплінарне стягнення та про звільнення у відповідності до встановлених норм права зазначені конкретні посилання на відповідні документи, які порушила позивачка.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Зокрема, відповідно до п.10ст. 247 КЗпП України виборний орган первинної профспілкової організації на підприємстві, надає згоду або відмовляє в наданні згоди на розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з працівником, який є членом професійної спілки.

Відповідно до частин першої та другої статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті40і пунктами 2 і 3 статті41цьогоКодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п`ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником.

Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається, зокрема у випадках звільнення працівника, який не є членом первинної профспілкової організації, що діє на підприємстві, в установі, організації (абзац шостий частини першої статті 43-1 КЗпП України).

Відповідно до Постанови Верховного Суду України від 19 травня 2015 року, згідно з ч. 1ст. 43 КЗпП розірвання трудового договору з підстав, передбачених п. 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 ч.1 ст.40 і п. 2, 3 ч.1 ст.41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Відповідно до ч.7 зазначеної статті рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування такої відмови, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілкової організації (профспілкового представника). Тобто за змістом цієї норми суд, розглядаючи трудовий спір, має з`ясувати, чи містить рішення профспілкового органу про відмову у наданні згоди на розірвання трудового договору правове обґрунтування такої відмови, і не вправі давати оцінку обґрунтованості самого рішення. І лише у разі відсутності в рішенні обґрунтування відмови у наданні згоди на розірвання трудового договору власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Частиною 3 ст. 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та ч. 3ст.252 КЗпП визначено, що звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган профспілки), крім додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вище стоячого виборного органу цієї профспілки (об`єднання профспілок).

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 1 липня 2015 року у справі № 6-119цс15

Ці норми встановлюють додаткові гарантії для працівників, обраних до профспілкових органів, і застосовуються крім дотримання загальних норм.

Судом першої інстанції встановлено, що розірвання трудового договору з ОСОБА_1 , з ініціативи власника, відбулося також із отриманням попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації.

Зокрема, з протоколу засідання профспілкового комітету КУ «Чернівецька обласна бібліотека» від 24.05.2021 року під головуванням ОСОБА_7 , за участю членів профкому ОСОБА_8 , та ОСОБА_9 , на якому була відсутня позивачка ОСОБА_1 , убачається, що на розгляді профспілкового комітету перебувало подання ОСОБА_2 , директора КУ «Чернівецька обласна бібліотека для дітей» від 21.05.2021 року №45 про надання попередньої згоди на звільнення прибиральниці ОСОБА_1 за систематичне невиконання посадових обов`язків без поважних причин. Однак, дане засідання було перенесено у зв`язку із неявкою ОСОБА_1 з призначенням іншого засідання на 28 травня 2021 року та надісланням запрошення ОСОБА_1 через послуги «Укрпошта» рекомендованим листом (а.с.30 т.1).

Крім того, відповідно до наявного в матеріалах справи акту № 2 від 24 травня 2021 року, ОСОБА_1 було вручено запрошення на засідання профспілкового комітету ( а.с. 142 т.1), однак на засідання 28 травня 2021 року позивачка не з`явилася та не повідомила про причини неприбуття.

28.05.2021року відбулося повторне засідання профспілкового комітету КУ «Чернівецька обласна бібліотека для дітей», за участю голови Ковалець Н.П., за участю членів профкому за відсутності ОСОБА_1 та на якому було розглянуто подання профспілкового комітету та надано попередню згоду на звільнення позивачки за систематичне невиконання посадових обов`язків без поважних причин, що підтверджується протоколом №4 від 28 травня 2021 року, згідно якого надано згоду звільнити прибиральницю ОСОБА_1 за систематичне невиконання посадових обов`язків без поважних причин на підставі п. 3ст. 40 КЗпП України (а.с.31 т.1).

Суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що звільнення ОСОБА_1 відбулося із попереднім отриманням згоди профспілкового комітету, що відповідає положенням ст.43 КЗпП, на засідання якого позивачка, була запрошена згідно вимог чинного законодавства, одна на засіданні присутньою не була.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для скасування наказу про звільнення №21-К від 28 травня 2021 року та поновлення на роботі.

У зв`язку із тим, що позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від вимог щодо поновлення на роботі, то в даному випадку задоволенню не підлягають.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду першої інстанцій щодо встановлених обставин справи.

Щодо стягнення витрат на правничу допомогу то колегія суддів зазначає наступне.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Згідно із ч.1 ст. 13 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч.1 ст. 141ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі, гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно із частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частин четвертої та п`ятої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Суд також враховує положення частини шостої статті 137 ЦПК України, за якими обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Статтею 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 зазначеного Закону).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу ОСОБА_1 надано Договір про надання правничої допомоги від 07.12.2020 року (а.с.16т.1), та попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат від 10 червня 2022 року (а.с.40-41 т.2).

У відзиві на позовну заяву відповідач зокрема зазначає про не співмірність витрат на правову допомогу, оскільки запропоновано вартість є вочевидь необґрунтованою, у зв`язку із чим повинна бути зменшена судом (а.с.106 т.1).

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладено Верховним Судом у постанові від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18 та у додатковій постанові від 30 вересня 2020 року у справі № 201/14495/16-ц.

Як вбачається з попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат адвокат Венерська Г.І. надала правової допомоги ОСОБА_1 у справі за її позовною заявою у 2021 році у суді першої інстанції на суму 16 200 гривень, у 2022 році в суді першої інстанції за участь у судових засіданнях та підготовку апеляційної скарги на суму 7800 гривень.

Така сума є співмірною із заявленими вимогами і з урахуванням витраченого адвокатом часу.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що така правова допомога, яка зазначена в розрахунку, а саме підготовка відповіді на відзив на апеляційну скаргу та підготовка та участь у судових засіданнях адвокатом Венерською Г.І. в суді апеляційної інстанції не надавалась тому 5200гривень зазначеної суми не підлягає стягненню.

Враховуючи наведене загальна сума витрат, повязаних із наданням професійної правничої допомоги адвокатом Венерською Г.І. на представлення інтересів ОСОБА_1 становить 24000 гривень.

Частиною 2 ст. 141 ЦПК України, встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається із мотивувальної частини постанови, суд апеляційної інстанції задовольнив одну позовну вимоги ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказу Комунальної установи «Чернівецька обласна бібліотека для дітей» № 15-К від 26.04.2021 року про оголошення догани, що становить 25% від заявлених позовних вимог, тому стягнення витрат на правничу допомогу слід розраховувати пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Розмір судових витрат, у відсотковому співвідношенні до розміру задоволених позовних вимог які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача за надання правової допомоги становить (24000/1/4) = 6000 гривень.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява № 4909/04).

Керуючись ст. ст. 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Венерська Ганна Іванівна, задовольнити частково.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 11 травня 2022 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказу за №7-К від 22 лютого 2021 року про оголошення догани змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 11 травня 2022 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказу за №15-К від 26 квітня 2021 року про оголошення догани скасувати, позовні вимоги в цій частині задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати наказ Комунальної установи «Чернівецька обласна бібліотека для дітей» № 15-К від 26 квітня 2021 року про оголошення догани ОСОБА_1 .

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Комунальної установи «Чернівецька обласна бібліотека для дітей» на користь ОСОБА_1 6000 (шість тисяч) гривень витрат, пов`язаних із наданням професійної правничої допомоги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, з дня складення повного тексту постанови .

Повний текст постанови виготовлений 24 серпня 2022 року.

Головуючий А.І. Владичан

Судді: І.М. Литвинюк

І.Б. Перепелюк