Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" вересня 2022 р. м. Київ

Дніпровський районний суд міста Києва в складі: головуючого судді САВЛУК Т.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Клітченко Оксани Анатоліївни про стягнення безпідставно набутих коштів та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 , звертаючись до суду, пред`явила позов до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Клітченко Оксани Анатоліївни з вимогами:

«Стягнути з приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Клітченко Оксани Анатоліївни на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 25875,00 гривень.

Стягнути з приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Клітченко Оксани Анатоліївни на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 100 000,00 гривень.

Стягнути з приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Клітченко Оксани Анатоліївни на користь ОСОБА_1 судові витрати».

13 грудня 2020 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Клітченко Оксани Анатоліївни про стягнення безпідставно набутих коштів та відшкодування моральної шкоди, та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

З дотриманням вимог статей 174, 178 ЦПК України, 28 квітня 2021 року відповідач - приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Клітченко О.А. направила адресу суду відзив на позов та висловив свою позицію щодо підстав для відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, наголосила, що в провадженні приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Клітченко Оксани Анатоліївни перебувало виконавче провадження №60266950 щодо примусового виконання виконавчого напису №22219 вчиненого 20 вересня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хара Н.С. про стягнення з боржника ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний банк» заборгованості в розмірі 48766,96 гривень. Під час проведення процедури виконавчого провадження, 21 жовтня 2019 року приватним виконавцем винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, яка виконувалась шляхом проведення відрахувань з пенсії боржника. 03 серпня 2020 року Окружним адміністративним судом м. Києва ухвалено рішення про задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Клітченко Оксани Анатоліївни про визнання протиправним дій та скасування постанови від 09 жовтня 2019 року та від 21 жовтня 2019 року у виконавчому провадження №60266950, що стало підставою для винесення приватним виконавцем 27 серпня 2020 року постанови про скасування процесуального документа та направлення повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу (АТ «Перший Український Міжнародний Банк»). 25 вересня 2020 року приватним виконавцем Клітченко О.А. грошові кошти в сумі 3171,79 гривень, 400 гривень (основна винагорода приватного виконавця, витрати виконавчого провадження) та 509,22 гривень були перераховані на рахунок ОСОБА_1 . В той же час, приватний виконавець вважає, що вимоги позивача про повернення грошових коштів, які стягнуто з пенсії позивача під час проведення виконавчий дій щодо примусового виконання виконавчого документа, який не скасований судом, пред`явлено до неналежного відповідача, оскільки відраховані з пенсії боржника кошти перераховано на рахунок стягувача в процедурі виконавчого провадження. Крім того, відповідач наголошує, що позивачем не доведено підстав для відшкодування за рахунок приватного виконавця моральної шкоди, оскільки не долучено жодних доказів на підтвердження факту заподіяння позивачу моральних страждань, які мали перебувати в причинно-наслідковому зв`язку між діями приватного виконавця при виконання його професійних обов`язків та заподіяної позивачу шкоди, тому, на думку відповідача, в розумінні положень ст.23 Цивільного кодексу України, ці вимоги є недоведеними та не підлягають задоволенню.

06 травня 2021 року позивач ОСОБА_1 направила на адресу суду відповідь на відзив, висловила свої заперечення щодо позиції відповідача висловленої у відзиві на позов щодо пред`явлення позову до неналежного відповідача, вважає, що сам факт встановлений судовим рішення щодо неправомірності дій приватного виконавця в межах процедури виконавчого провадження дає підстави для звернення до приватного виконавця з вимогою про повернення коштів, отриманих під час проведення виконавчих дій, тому застосування до склавшися відносин положень статі 1212, 1213 Цивільного кодексу України, є правомірно обраним способом захисту, передбаченим чинним законодавством.

Згідно вимог ч.13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ст. 274 Цивільного процесуального кодексу України в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, справи, що виникають з трудових відносин, а також може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

За змістом ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Судом було вжито всіх заходів для повідомлення відповідача про розгляд даної справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без участі сторін за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності та повідомлені сторонами обставини, суд приходить до наступних висновків.

09 жовтня 2019 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Клітченко О.А. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №60266950 щодо примусового виконання виконавчого напису №22219 вчиненого 20 вересня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хара Н.С. про стягнення з боржника ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний банк» заборгованості в розмірі 48766,96 гривень.

03 серпня 2020 року рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва адміністративний позов ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Клітченко Оксани Анатоліївни про визнання протиправним дій та скасування постанови від 09 жовтня 2019 року та від 21 жовтня 2019 року у виконавчому провадження №№60266950, - задоволено.

Визнано протиправними дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Клітченко Оксани Анатоліївни щодо винесення постанови від 09 жовтня 2019 року про відкриття виконавчого провадження №60266950 на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Хари Наталії Станіславівни від 20 вересня 2019 року №22219 про стягнення з боржника, яким є ОСОБА_1 , на користь Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний банк» заборгованості в розмірі 48766,96 гривень.

Визнано протиправною та скасовано постанову приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Клітченко Оксани Анатоліївни про відкриття виконавчого провадження від 09 жовтня 2019 року ВП №60266950.

Визнано протиправною та скасовано постанову приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Клітченко Оксани Анатоліївни про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 21 жовтня 2019 року ВП №60266950.

Предметом спору у цій справі є вимога позивача до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Клітченко Оксани Анатоліївни про стягнення безпідставно отриманих коштів в сумі 25875,00 гривень, які стягнуто приватним виконавцем в межах процедури виконавчого провадження №60266950 в період з жовтня 2019 року по серпень 2020 року, та включають відрахування із заробітної плати позивача, які проводились за місцем основної роботи на підставі постанови приватного виконавця від 21 жовтня 2019 року разом, та витрати на проведення виконавчих дій, правовою підставою для відшкодування грошових коштів позивач посилається на положення статей 1212, 1213 Цивільного кодексу України.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

У пункті 3 частини третьої статті 1212 ЦК України передбачено, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) зроблено висновок, що «предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23.01.2020 у справі N 910/3395/19, від 23.04.2019 у справі N 918/47/18, від 01.04.2019 у справі N 904/2444/18.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За змістом статті 1 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України "Про виконавче провадження" випадках - на приватних виконавців.

Завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 3 Закону України "Про виконавче провадження" примусовому виконанню підлягають рішення на підставі виконавчих написів нотаріусів.

За змістом статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний, зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Згідно з пунктом 1 частини першої, частиною п`ятою статті 26 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Відповідно до частин першої, четвертої та сьомої статті 27 Закону України "Про виконавче провадження" виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до державного бюджету України.

Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору.

У разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню.

Як зазначено вище, здійснення особою захисту порушеного права шляхом застосування кондикційного позову можливе лише за умови наявності підстав, передбачених статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача відповідне майно (у тому числі грошові кошти).

При цьому для правильного застосування статті 1212 ЦК України необхідно установити факт абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

В межах даного спору судом встановлено наступні обставини, що після відкриття виконавчого провадження та винесення постанови про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію боржника ОСОБА_1 (дата винесення постанови - 21 жовтня 2019 року) здійснювались відрахування з пенсії позивача по інвалідності в рахунок погашення боргу за виконавчим документом, за період з листопада 2019 року по вересень 2020 року загальна сума відрахувань склала 5789,15 гривень, що підтверджується довідкою Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, яка долучено до позовної заяви.

Таким чином, кошти з позивача у сумі 5789,15 гривень були стягнуті у ході примусового виконання виконавчого напису №22219 вчиненого 20 вересня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хара Н.С., що не являється шкодою у розумінні ст. 22 ЦК України.

Доказів того, що виконавчий напис №22219 вчинений 20 вересня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хара Н.С., яким запропоновано стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» заборгованості на загальну суму 48766,96 гривень, визнаний таким, що не підлягає виконанню, у спосіб визначений чинним законодавством, матеріали справи не містять.

При цьому сам по собі факт встановлений судовим рішенням щодо підстав для визнання протиправною та скасування постанови приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Клітченко Оксани Анатоліївни про відкриття виконавчого провадження від 09 жовтня 2019 року та звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 21 жовтня 2019 року ВП №60266950, де боржником виступає ОСОБА_1 , не впливає на обов`язок боржника виконати виконавчий напис щодо сплати заборгованості, оскільки підставою для оскарження дій приватного виконавця були виявлені порушення правил територіальної діяльності приватних виконавців.

Безпосередньо у мотивувальній частині рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 03 серпня 2020 року, ухвалено в межах розгляду адміністративного позову ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Клітченко Оксани Анатоліївни про визнання протиправним дій та скасування постанови від 09 жовтня 2019 року та від 21 жовтня 2019 року у виконавчому провадження №№60266950, дослівно викладено висновки суду:

«Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що відповідачем не дотримано вимог статті 24 Закону України "Про виконавче провадження" та без достатніх на те правових підстав відкрито виконавче провадження в іншому виконавчому окрузі. Відтак, відповідач протиправно та всупереч чинного законодавства прийняв до виконання виконавчий документ з порушенням правил територіальної діяльності приватних виконавців, у зв`язку з чим постанова про відкриття виконавчого провадження від 09.10.2019 ВП№60266950 є протиправною та підлягає скасуванню.

Крім того, прийнята відповідачем постанова від 21.10.2019 ВП№60266950 про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника є наслідком прийняття відповідачем саме постанови про відкриття виконавчого провадження, тому також підлягає скасуванню».

За наведених обставин , позивачем не надано суду доказів спричинення приватним виконавцем реальних збитків позивачу, а сума, заявлена до стягнення в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, фактично є сумою, яка сплачена в рахунок виконання виконавчого напису нотаріуса.

Відповідно до ч.1 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

За вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода. Винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової. Приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів) (ч.ч.1, 2, 7 ст. 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів»).

Основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору (ч.3 ст. 45 Закону України «Про виконавче провадження»).

При цьому, суд зазначає, що відсутні правові підстави для застосування ст. 1212 ЦК України до правовідносин про стягнення з приватного виконавця на користь позивача коштів виконавчого провадження (витрат на проведення виконавчих дій та виконавчого збору), оскільки вони не можуть вважатися безпідставно набутими коштами у розумінні ст.1212 ЦК України, а є витратами виконавчого провадження.

Крім того, слід зазначити, що 25 вересня 2020 року приватним виконавцем Клітченко О.А. грошові кошти в сумі 3171,79 гривень, 400 гривень (основна винагорода приватного виконавця, витрати виконавчого провадження) та 509,22 гривні були перераховані на рахунок ОСОБА_1 , що підтверджується платіжними дорученими долученими до матеріалів справи.

Підсумовуючи викладене, суд вважає доведеним той факт, що приватний виконавець виконавчого округу м. Київ Клітченко О.А. не є належним відповідачем у даній справі щодо вимог в частині повернення коштів, які стягнуто з боржника в межах процедури виконавчого провадження, на користь стягувача, оскільки предметом позову є порушення прав боржника в зв`язку зі стягненням за виконавчим написом, однак даний відповідач діяв у межах своїх повноважень, здійснюючи виконавчі дії на підставі виконавчого документа, який в установленому законодавством порядку не був визнаний недійним чи скасований.

Відтак, застосування до спірних правовідносин положень ст.1212 ЦК України є неможливим, оскільки вказаною нормою закону регулюється право на повернення майна виключно від особи, яка його утримує (майно) без достатніх правових підстав.

Стаття 16 ЦК України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Пунктом 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Статтею 23 Цивільного кодексу України визначено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України.

Так, відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174 ЦК України).

Як зазначено у пункті 4 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями (бездіяльністю) її заподіяно та якими доказами вона підтверджується. Факт заподіяння моральної шкоди повинен довести позивач.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 2005 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначається, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Положеннями п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань з урахуванням у кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, ураховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постановах від 10.04.2019 у справі № 464/3789/17, від 27.11.2019 у справі № 750/6330/17. Адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. (Постанова ВС від 23.01.2020, справа № 580/1617/19).

Отже, сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки моральна шкода має бути обов`язково аргументована поза розумним сумнівом із зазначенням того, які конкретно дії (бездіяльність) спричинили моральні переживання та наскільки вони були інтенсивними, щоб сягнути рівня страждань.

Проте, позивачем не надано належних та допустимих доказів факту заподіяння моральної шкоди та не доведено безпосереднього причинного зв`язку між протиправністю дій та бездіяльністю службових осіб відповідача та його наслідками у вигляді моральних чи фізичних страждань позивача.

Отже, позовні вимоги про стягнення з приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Клітченко Оксани Анатоліївни на користь ОСОБА_1 моральної шкоди, яка оцінена в розмірі 100 000,00 гривень, не підлягає задоволенню у зв`язку з недоведеністю.

Відповідно до частини другої ст.89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи вище наведені норми права та встановлені фактичні обставини спірних правовідносин, оцінивши наявні докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Клітченко Оксани Анатоліївни про стягнення безпідставно набутих коштів та відшкодування моральної шкоди, є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі.

У відповідності до ст.141 Цивільного процесуального кодексу України суд відносить судові витрати за рахунок позивача у сплаченому при зверненні до суду розмірі.

Враховуючи викладене та керуючись статями 56, 129 Конституції України, статями 16, 23, 1167, 1173, 1174, 1212, 1213 Цивільного кодексу України, статями 12, 13, 81, 89, 133, 141, 247, 259, 263, 264-265, 273 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

у х в а л и в:

Відмовити у задоволені позову ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Клітченко Оксани Анатоліївни про стягнення безпідставно набутих коштів та відшкодування моральної шкоди.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

С у д д я