Справа № 344/4227/22
Провадження № 2/344/2101/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2022року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Польської М.В.

секретаря Федоришин М.З.

за участю:

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в приміщенні Івано-Франківського міського суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення половини частки від продажу спільного майна,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася в квітні 2022р. до Івано-Франківського міського суду з позовом до ОСОБА_2 про зобов`язання ОСОБА_2 повернути ОСОБА_1 половину коштів (половину частки) з 1/2 частки від продажу спільного майна квартири в розмірі 7000 доларів США.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 11.01.2022р. було продано спільну квартиру сторін, яка була придбана у 2013 році за: особисті кошти позивача в сумі 10 000 доларів США (як перший внесок), та кредитної позики за договором від 25.10.2013р. укладеного між банком, позивачем (як поручителем) та відповідачем (як позичальником) на суму 110 000грн. для можливості оплати другого внеску на придбання квартири за програмою «Доступне житло під 3% річних», що підтверджується матеріалами судової справи №344/14226/20. У жовтні 2013р. позивачем було покладено зобов`язання відповідачу здійснити оплату 1/2 частки від імені позивача на придбання квартири в сумі 93200грн., а 15.10.2013р. між ТОВ «Вертикаль» та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу майнових прав на однокімнатну квартиру вартістю 182 120грн., відповідно 1/2 частка якої складає 91 060грн. Однак, покупець самостійно знизив розмір першого внеску на суму 72 120грн. замість 93 200грн., та другий внесок в сумі 110 000грн. В подальшому відповідач у 2014 році виготовив правовстановлюючі документи на придбану квартиру на себе без відома позивача, хоча 3/4 частки коштів були вкладом належних позивачу та 1/4 частка коштів належних відповідачу, про що дізналась 21.08.2020р., коли не змогла потрапити у дану квартиру, а ОСОБА_2 повідомив, що він одноосібний власник квартири. Шлюб між сторонами був розірваний 16.02.2017р., а 16.06.2017р. позивач одружилась вдруге і після одруження проводила й надалі ремонт у даній квартирі. Рішенням суду від 19.07.2021р. було зобов`язано ОСОБА_2 не чинити перешкоди в користування 1/2 часткою квартири АДРЕСА_1 . Після рішення суду погашено саме позивачем достроково зобов`язання по кредиту. При продажі 11.01.2022р. квартири у сумі 29500доларів США (28000 за саме майно та 1500 ріелторські послуги), відповідач з врахуванням повернутих позивачу 14000доларів США з продажу квартири, зобов`язаний повернути ще за 1/4 частки належних позивачу, тобто 7000 доларів США (половину від отриманих ним коштів).

02.05.2022р. надійшов відзив на позов, в якому зазначено, що у справі №344/14226/20 при поділі майна подружжя, вже зроблено висновок суду щодо належності ОСОБА_1 1/2 частки, а не 3/4 частки, як вона доводить у даному позові фактично зобов`язуючи суд відійти від часток у спільній власності подружжя незважаючи на рішення суду. Всі доводи зазначені в позові щодо особистих коштів в сумі 10000 доларів США, зменшення без відома позивача першого внеску за придбання житла, ремонтні роботи в квартирі після повторного одруження, відмова від переукладення кредитного договору з банком та погашення саме позивачем достроково кредитних зобов`язань, а також якісь нібито домовленості про повернення їй ще 1/4 частки коштів після продажу спільної квартири, є неправдивими та заперечуються відповідачем.

12.05.2022р. надійшла відповідь на відзив.

19.05.2022р. направлено заперечення на відповідь на відзив.

Позивач позовні вимоги підтримала і просила їх задовольнити з мотивів, викладених в позовній заяві.

Відповідач заперечив вимоги позову, просив у задоволенні відмовити.

Заслухавши сторін та дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що з 21.09.2011р. сторони перебували у шлюбі і згідно рішення суду від 16.02.2017р., яке набрало законної сили 27.02.2017р., шлюб було розірвано (а.с.32-33).

Під час шлюбних відносин подружжям згідно Договору купівлі-продажу майнових прав від 15.10.2013р., було придбано майно, яке є об`єктом спільної сумісної власності однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 (а.с.97-100), вартістю 182 120.40грн., покупцем якої є ОСОБА_2 . За умовами п.3.2 договору покупець оплачує 72120грн. першого внеску до 16.10.2013р. та решта 110000грн. протягом 5 днів після укладення договору.

Позивач доводила перед судом, що дана квартира була придбана у 2013 році за особисті кошти позивача в сумі 10 000 доларів США (як перший внесок), та кредитної позики за договором від 25.10.2013р. укладеного між банком, позивачем (як поручителем) та відповідачем (як позичальником) на суму 110 000грн. для можливості оплати другого внеску на придбання квартири за програмою «Доступне житло під 3% річних», що підтверджується матеріалами судової справи №344/14226/20.

Натомість відповідач суду не заперечив, що дійсно була домовленість між сторонами, що частину коштів як перший внесок дає дружина (10 тис.доларів США), які він дійсно і отримав на свій рахунок від неї для перекидання вподальшому коштів продавцю за укладеним договором в сумі 72120грн., однак решта 110 000грн. він брав під кредитні зобов`язання та робив даними коштами другий внесок, погашення кредитних коштів здійснював як за домовленістю з дружиною так і по факту - самостійно. А доводи позивача щодо цього є неправдивими та суперечать і обставинам встановленими вже рішенням суду.

Отже, те що позивач перерахувала на рахунок відповідача у жовтні 2013р. на придбання квартири кошти в сумі 79000грн. власних коштів, які попередньо у грудні 2012р. були її депозитним вкладом за рахунок продажу квартири її матір`ю і передачею дочці в дар 10 тисяч доларів та вподальшому зняті позивачем в травні 2013р. з депозитного рахунку банку (а.с.43-46, 41-42, 47, 12-14), не заперечується та визнається сторонами, а тому не підлягає доказуванню перед судом. Слід також зазначити, що такий факт встановлено рішенням суду у справі №344/14226/20. Що стосується ствердження позивача про те, що відповідач отримавши від неї саме 93200грн., але вніс як перший внесок за квартиру тільки 72120грн. не може братися судом до уваги, так як рішенням суду, про яке буде зазначено нижче, за позовом саме ОСОБА_1 проведено поділ даної квартири порівну між подружжям і предметом оцінки були такі доводи щодо проведених внесків ними в дане житло.

Однак, спір у даній цивільній справі, що розглядається, стосується доводів зі сторони позивача щодо врахування на даний час судом рівного розподілу кредитних коштів як вартості за квартиру, вкладених наступним (другим) внеском ОСОБА_2 (як покупцем коштів продавцю майнових прав на квартиру) у сумі 110 000грн., а отже приналежність їй з врахуванням внеску особистими коштами за квартиру в рахунок цього 3/4 частки, а не 1/2 частки, і як наслідок розподілу коштів за продаж в подальшому цієї квартири у 2022 році, про що буде зазначено нижче, у відповідних частках: 3/4 частки їй - до 1/4 частки відповідачу.

Щодо цього слід зазначити наступне.

25.10.2013р. між ПАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_2 як позичальником був укладений кредитний договір на суму 110 000грн. на придбання майнових прав на однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , із зобов`язаннями погашення кредиту до 24.10.2028р. та інших умовах кредитних зобов`язань (а.с.101-108), а в забезпечення цих кредитних відносин квартира була внесена в іпотеку із накладенням заборони на це нерухоме майно (а.с.112-113, 49-50,121-131), при цьому ОСОБА_3 надала згоду на передачу таких майнових прав в іпотеку.

Також, позивач виступила поручителем в кредитних зобов`язаннях, уклавши з банком договір поруки від 25.10.2013р. (а.с.109-111).

12.03.2014р. відповідно до умов договору купівлі-продажу майнових прав, на покупця було зареєстроване право власності на квартиру АДРЕСА_2 (а.с.51), те що було отримано правовстановлюючі документи на житло одним з подружжя (відповідачем) без відома іншого (позивача) не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні, при цьому що сімейні відносини як позивач зазначила у подружжя погіршились у 2015 році, тобто після отримання таких документів.

Вартість квартири станом на 05.05.2015р. була вже 348 000 грн. (а.с.75), і як стверджували сторони після отримання квартири у вигляді «сирець» проводились відповідні роботи до приведення стану проживання в ній. Хто саме ніс витрати чи кошти вкладав в такі роботи, мало бути предметом розгляду у цивільній справі про поділ спільного майна подружжя, при цьому, що ОСОБА_1 у 2021 році у іншій цивільній справі не вимагала перед судом відійти від рівності часток при поділі спільного майна, а саме просила визнати за нею половину квартири.

Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Також, відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України), майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Так, згідно ч.1,2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Після розірвання шлюбу, як пояснили сторони, як позивач, так і відповідач певний (різний) період часу проживали в цій квартирі, то позивач з дитиною (одружилась вдруге 16.06.2017р. а.с.26), то відповідач (також зареєстрував шлюб інший без зазначення дати) на час проведення ремонтних робіт у 2019р. за іншим місцем свого проживання. Після чого, між сторонами виник конфлікт, і на захист своїх прав ОСОБА_1 звернулась в судовому порядку до ОСОБА_2 , третя особа ПАТ «Укргазбанк» про усунення перешкод в користуванні квартирою та визнання за нею право власності на ? частку квартири АДРЕСА_2 .

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Івано-Франківського міського суду від 19.07.2021 року, яке набрало законної сили 26.08.2021р. у справі №344/14226/20 (а.с.34-39), в порядку поділу майна подружжя за її позовом, який задоволено, визнано за ОСОБА_1 право власності на спірну квартиру на 1/2 частки та інша 1/2 її частки за ОСОБА_2 . Також, даним рішенням зобов`язано ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_1 шляхом надання їй ключів від вхідних дверей до квартири. Судом в тій справі було встановлено, що ОСОБА_1 кредитні кошти не сплачувала, всі погашення робив по кредиту ОСОБА_2 , що підтверджувалось виписками по рахунку (1 абзац аркушу 5 судового рішення), саме останній просив відійти суд від рівності часток, так як його витрати в квартиру є більшими ніж дружини. Вартість квартири на предмет спору в іншій справі у вересні 2020р. складала вже 835 000грн. Суд також надав оцінку поданій заяві відповідача про строки позовної давності (а.с.88-89), а також на виклик нею поліції при зміні замка вхідних дверей ОСОБА_2 (а.с.40), на які просить звернути увагу позивач у справі, що розглядається.

На початку осені 2021 року позивач ОСОБА_1 забажала отримати від банку як іпотеко держателя правовстановлюючі документи на квартиру, власником якої вона була згідно рішення суду від 19.07.2021 року (а.с.114), для подальшого відчуження квартири, про що свідчить укладений саме нею попередній договір продажу всієї квартири АДРЕСА_2 , укладений 01.11.2021р., із зобов`язанням укласти основний договір до 11.01.2022р., та договір про надання ріелторських послуг від 01.11.2021р. (а.с.52-56). Разом з тим, оскільки квартира була предметом іпотеки із накладеною забороною, то ОСОБА_2 дав згоду також на продаж квартири, і як він пояснив, щоб не вчиняти додаткові дії на переоформлення правовстановлюючих документів по 1/2 частці власності колишньому подружжю, а тому повинен був достроково погасити борг перед кредитором. Для цього, відповідач уклав з позивачем договір позики від 11.11.2021р. (а.с.28) на суму 2000 доларів США, що еквівалентно 52000грн., із зобов`язанням погасити таку позику 11.02.2022р. (з продажу житла), та 11.11.2021р. оплатив банку заборгованість у сумі 51657грн. (а.с.29-30).

11.01.2022р. згідно Договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , укладеного продавцем ОСОБА_2 , було відчужено квартиру, та покупцем оплачено стороні продавця 28000 доларів США за житло та 1500 доларів США за ріелторські послуги, про що свідчить спільна розписка надана ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.57-58), це й не заперечується сторонами.

Однак, щодо розподілу 28000 доларів США за продаж спільної квартири, яка належала їм в рівних частках за рішенням суду, виник конфлікт, що підтверджується і відеодиском долученим до матеріалів справи позивачем (а.с.132), так як ОСОБА_1 висловила намір на отримання всіх коштів в сумі 26000 доларів США, окрім 2000 доларів США які віддала ОСОБА_2 . Через наявність даного конфлікту ОСОБА_2 викликав до нотаріуса поліцію (а.с.59,91), але до приїзду такої, конфлікт було вичерпано, а ОСОБА_4 та Соляник розподілили кошти порівну - по 14000 доларів США, з яких свої зобов`язання відповідач щодо повернення позики в сумі 2000 доларів США позивачу, виконав одразу після укладення правочину 11.01.2022р., що визнають сторони. Саме половина коштів з суми 14000 доларів США отриманих відповідачем і є предметом даних спірних відносин, які просила позивач повернути в сумі 7000 доларів США. Свої вимоги, окрім пояснень та вказаних доказів, позивач обґрунтувала і нормами п.7 ст.57 СК України, які регулюють особисту приватну власність одного з подружжя щодо особистих коштів як частку у спільному майні,та ст.70 СК України щодо рівності часток подружжя. При цьому, суд відхиляє доводи того, що вона не погоджується з рішенням суду від 19.07.2021 року у справі №344/14226/20 і її вимоги вирішені судом в частині поділу половини квартири між сторонами, залишивши її право особистої власності на іншу половину, оскільки рішення суду за її ж позовом та викладеними вимогами, не оскаржувалось нею, і зміст такого рішення, яке вона сама ж і долучила до матеріалів справи не може бути їй незрозумілим чи про трактованим на власний розсуд.

В порядку досудового врегулювання спору, позивач звернулась до відповідача із листом 17.01.2022р. щодо повернення їй суми 10000 доларів США, вкладених нею особистих коштів (як перший внесок в житло), але відповіді як вона зазначає не отримала (а.с.92), а тому й звернулась до суду за захистом своїх прав, хоча предметом захисту вже виступили інші вимоги ніж в досудовому врегулюванні спору.

Суд оцінюючи всі докази кожен зокрема та в сукупності, вважає доводи безпідставними, оскільки частки у спільному майні подружжя визначені законним рішенням суду, обставини в якому за ст.82 ЦПК України не можуть бути предметом доказування в справі що розглядається. І як вірно зазначив відповідач даними вимогами позивач просить суд відійти від рівності часток у майні, яке вже розділено в судовому порядку, між колишнім подружжям. Окрім того, суд зазначає, що позивач не надала жодних доказів ні в іншій судовій справі, ні в даній судовій справі, що її вклад, окрім 10 тисяч доларів США, в таку квартиру, був і в кредитних зобов`язаннях позичальника ОСОБА_2 , чи її особисто як поручителя.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

За вимогами ст.12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»).

Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Ст. 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

На підставі наведеного, відповідно до ст. 372 ЦК України ст. 60, 69, 70 Сімейного кодексу України, ст. 82 Цивільного кодексу України, керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 81, 89, 133,137, 259, 263-265, 273 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання ОСОБА_2 повернути ОСОБА_1 половину коштів (половину частки) з 1/2 частки від продажу спільного майна квартири в розмірі 7000 доларів США - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Івано-Франківського апеляційного суду. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлено 05 вересня 2022року.

Суддя Мирослава ПОЛЬСЬКА