Справа №: 164/472/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 серпня 2022 року Маневицький районний суд Волинської області

в складі: головуючого - судді Ониска Р.В.,

при секретарі Наумик Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Маневичі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа на стороні позивача, служба у справах дітей Луцької міської ради про визначення місця проживання дітей, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 , третя особа на стороні позивача, служба у справах дітей Луцької міської ради про визначення місця проживання дітей, посилаючись на те, що 07 жовтня 2006 року Прилісненською сільською радою Маневицького району було зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . За час шлюбу у них народилося двоє дітей: ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ). Рішенням Маневицького районного суду Волинської області від 29.01.2014 року у справі №164/38/14-ц шлюб між ними було розірвано. Неповнолітні діти залишені на вихованні з ОСОБА_1 . З цього часу вона з доньками почали фактично проживати у АДРЕСА_1 . Доньки відвідували Луцьку загальноосвітню школу № 11. Місце їх проживання та місце навчання дітей відповідачу ОСОБА_2 відоме і упродовж 2014-2015 років останній декілька разів навідував старшу доньку у школі. А упродовж 2018-2022 років навідувався до доньок лиш один раз, коли дізнався, що Служба у справах дітей видала висновок про підтвердження місця проживання дітей з позивачем для виїзду за кордон. Однак, ця зустріч була напруженою і відповідач проявив нетерплячість до дитячих емоцій. Станом на 25 лютого 2014 року розпорядженням Маневицької районної державної адміністрації Волинської області № 62 за заявою ОСОБА_2 , останньому встановлено порядок побачень з малолітніми дітьми ОСОБА_6 та ОСОБА_7 щотижня з 13.00 год. п`ятниці по 18.00 год. неділі. Однак, дане розпорядження ОСОБА_2 не виконує взагалі. Жодної участі його як батька у вихованні чи спілкуванні з дітьми він не бере уже понад 6 років. Також ОСОБА_2 не брав участі і у матеріальному забезпеченні дітей, тому вона змушена була звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу за вимогою про стягнення аліментів. 23.01.2014 Маневицьким районним судом Волинської області видано судовий наказ у справі №164/56/14-ц (п/с 2-н/164/3/2014), яким визначено стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання двох дітей в розмірі 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину щомісячно до досягнення ними повноліття. Стягнення аліментів відбувалося в примусовому порядку із залученням органів ДВС. У подальшому розмір аліментів на утримання дітей збільшено на підставі рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17.12.2020 року у справі № 161/9034/20 (набуло чинності на підставі постанови Волинського апеляційного суду від 18.03.2021). Упродовж усього періоду стягнення аліментів (включно з 2021 р.) і по сьогодні у ОСОБА_2 постійно виникала досить значна заборгованість по сплаті аліментів на обох дітей. Наразі по факту злісного ухилення від сплати аліментів внесено відомості в ЄРДР щодо ОСОБА_2 , досудове розслідування триває. За період оголошеного карантину та введеного воєнного стану в Україні відповідач жодного разу не поцікавився долею дітей і тим більше знову ж таки накопичує заборгованість по аліментах. ОСОБА_2 абсолютно самоусунувся від виховання дітей і їхнього життя. Він зовсім не спілкується з дітьми і не цікавиться ними уже понад 6 років. Доньки не мають жодного психологічного зв`язку з батьком чи прихильності до нього. Забезпечення дітей всім необхідним (харчування, медичний догляд в разі потреби, виховання і доступ до освіти, розваги тощо) здійснює позивач одноосібно. Відповідач зовсім не виявляє інтересу до дітей.Посилаючись на зазначені обставини, просила суд визначити місце проживання неповнолітньої ОСОБА_4 та малолітньої ОСОБА_5 з матір`ю ОСОБА_1 , жителькою АДРЕСА_1 .

04 липня 2022 року представник позивача ОСОБА_8 подала до суду клопотання про залишення без розгляду позовної заяви в частині про надання тимчасового дозволу на виїзд дітей.

Ухвалою Маневицького районного суду Волинської області від 08 липня 2022 року, клопотання представник позивача ОСОБА_8 було задоволено та позовну заяву в частині про надання тимчасового дозволу на виїзд дітей залишено без розгляду.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася будучи належним чином повідомленою про розгляд даної справи про причини неявки суд не повідомила, подала до суду заяву в якій просить проводити розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі з підстав, вказаних у поданій до суду заяві, просила визначити місце проживання неповнолітньої ОСОБА_4 тамалолітньої ОСОБА_5 з матір`ю ОСОБА_1 , жителькою АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився будучи належним чином повідомленим про розгляд даної справи про причини неявки суд не повідомив, подав до суду заяву в якій просить проводити розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнає у повному обсязі.

Третя особа на стороні позивача, служба у справах дітей Луцької міської ради у судове засідання не з`явилися будучи належним чином повідомленими про розгляд даної справи про причини неявки суд не повідомили.

Враховуючи, що сторонине заперечують щодо розгляду справи у їх відсутності, а також те, що в справі є достатньо доказів для вирішення її по суті, суд ухвалив - розглядати справу у відсутності позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 та представника третьої особи на стороні позивача, служби у справах дітей Луцької міської ради.

Проаналізувавши матеріали справи, суд вважає, що позов підставний і підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 8 Закону України „Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно з ст. 11 вказаного Закону кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до ст. 12 Закону України „Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов?язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров?я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Згідно з ч. 1 ст. 18, ч. 1 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 вказаної Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з ч. 2-4 ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров?я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов?язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов?язків щодо дитини.

Згідно з ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Відповідно до ч. 1-2 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов?язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров?я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що тлумачення ч. 1 ст. 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов?язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров?я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов?язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов?язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим, положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ст. 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов?язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

В судовому засіданні встановлено, що 07 жовтня 2006 року Прилісненською сільською радою Маневицького району було зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . За час шлюбу у них народилося двоє дітей: ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ). Рішенням Маневицького районного суду Волинської області від 29.01.2014 року у справі №164/38/14-ц шлюб між ними було розірвано. Неповнолітні діти залишені на вихованні з ОСОБА_1 . З цього часу вона з доньками почали фактично проживати у АДРЕСА_1 . Доньки відвідували Луцьку загальноосвітню школу № 11. Місце їх проживання та місце навчання дітей відповідачу ОСОБА_2 відоме і упродовж 2014-2015 років останній декілька разів навідував старшу доньку у школі. А упродовж 2018-2022 років навідувався до доньок лиш один раз, коли дізнався, що Служба у справах дітей видала висновок про підтвердження місця проживання дітей з позивачем для виїзду за кордон. Однак, ця зустріч була напруженою і відповідач проявив нетерплячість до дитячих емоцій. Станом на 25 лютого 2014 року розпорядженням Маневицької районної державної адміністрації Волинської області № 62 за заявою ОСОБА_2 , відповідачу встановлено порядок побачень з малолітніми дітьми ОСОБА_6 та ОСОБА_7 щотижня з 13.00 год. п`ятниці по 18.00 год. неділі. Однак, дане розпорядження відповідач ОСОБА_2 не виконує. Участі його як батька у вихованні чи спілкуванні з дітьми він не бере уже понад 6 років. 23.01.2014 Маневицьким районним судом Волинської області видано судовий наказ у справі №164/56/14-ц (п/с 2-н/164/3/2014), яким визначено стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання двох дітей в розмірі 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину щомісячно до досягнення ними повноліття. Стягнення аліментів відбувалося в примусовому порядку із залученням органів ДВС. У подальшому розмір аліментів на утримання дітей збільшено на підставі рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17.12.2020 року у справі № 161/9034/20 (набуло чинності на підставі постанови Волинського апеляційного суду від 18.03.2021). Упродовж усього періоду стягнення аліментів (включно з 2021 р.) і по сьогодні у ОСОБА_2 постійно виникала досить значна заборгованість по сплаті аліментів на обох дітей. Наразі по факту злісного ухилення від сплати аліментів внесено відомості в ЄРДР щодо ОСОБА_2 . За період карантину та введеного воєнного стану в Україні відповідач жодного разу не поцікавився долею дітей і тим більше знову ж таки накопичує заборгованість по аліментах. Забезпечення дітей всім необхідним (харчування, медичний догляд в разі потреби, виховання і доступ до освіти, розваги тощо) здійснює позивач одноосібно. Відповідач зовсім не виявляє інтересу до дітей.

Зазначені обставини не оспорюються сторонами, а також це встановлено з досліджених судом письмових доказів, зокрема,копії паспорту громадянина України ОСОБА_1 № НОМЕР_1 та РНОКПП № НОМЕР_2 від 20 січня 2020 року, свідоцтвами про народження серії НОМЕР_3 від 01 квітня 2008 року, серії НОМЕР_4 від 22 квітня 2011 року, рішенням Маневицького районного суду Волинської області від 29 січня 2014 року, розпорядженням Маневицької РДА у Волинській області про встановлення порядку побачень батька з дітьми за № 62 від 25 лютого 2014 року, судовим наказом винесеного Маневицьким районним судом Волинської області від 23 січня 2014 року, постановою Волинського апеляційного суду від 18 березня 2021 року, постановою про відкриття виконавчого провадження серії ВП № 65295063 від 28 квітня 2021 року, відповідями на запит Маневицький відділ Державної виконавчої служби у Камінь-Каширському районі Волинської області за № 03-07/11254 від 30 червня 2021 року, № 95 від 02 лютого 2022 року, № 03-07/16105 від 20 вересня 2021 року, заявою про вчинення кримінального правопорушення від 07 липня 2021 року, постановою про закриття кримінального провадження від 25 грудня 2021 року, постановою про скасування постанови про закриття кримінального провадження від 21 березня 2022 року, свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_5 від 20 грудня 2019 року, посвідчень місця проживання (карти побиту) в Республіці Польща серії НОМЕР_6 , НОМЕР_7 , НОМЕР_8 , рішенням Маневицького районного суду Волинської області від 08 червня 2021 року, постановою Волинського апеляційного суду від 28 вересня 2021 року, довідок виданих Департаментом освіти комунальний заклад «Луцька загальноосвітня школа І-ІІ ступенів № 11- колегіум Луцької міської ради» (з додатками) за № 01-28/43, № 01-28/43 від 04 лютого 2022 року, рішенням Луцької міської ради за № 781-5 від 04 грудня 2019 року, ухвали Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 грудня 2019 року, квитанції АТ КБ «Приватбанк» від 07 лютого 2022 року, свідоцтвом про Державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії В02 № 459156 від 02 липня 2008 року.

Згідно з ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При вирішенні позовних вимог суд бере до уваги, що відповідачем ОСОБА_2 відповідно до ст. 81 ЦПК України не подано суду будь-яких належних доказів, що свідчать про наявність істотних обставин, що зумовлювали б недоцільність проживаннямалолітньої ОСОБА_5 та неповнолітньої ОСОБА_4 разом з матір?ю, що проживання її з позивачем не відповідає інтересам дітей, оскільки позивач. не може забезпечити рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Відповідачем ОСОБА_2 відповідно до ст. 81 ЦПК України не подано суду будь-яких належних доказів у підтвердження наявності обставин, які свідчать, що висновок органу опіки та піклування суперечить інтересам неповнолітньої ОСОБА_4 тамалолітньої ОСОБА_5 .

Аналізуючи зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає, що слід визначити місце проживання неповнолітньої ОСОБА_4 та малолітньої ОСОБА_5 з матір`ю ОСОБА_1 , жителькою АДРЕСА_1 .

Позивач ОСОБА_1 просила понесені нею судові витрати за послуги представника - залишити за нею.

Керуючись ст.ст. 2-5, 10-13, 76-81, 89, 133, 258-259, 263-265, 268, 354-355 ЦПК України, ст. 29 ЦК України, ст.ст. 7, 19, 141, 150-151, 155, 160-161 Сімейного кодексу України, Законом України „Про охорону дитинства", суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити повністю.

Визначити місце проживання неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 з матір`ю ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , жителькоюАДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на рахунок ГУК у Волин.обл/смт Маневичі/22030101 (рахунок отримувача: UA0003560, код отримувача 38009371, Банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), код класифікації доходів бюджету: 22030101, найменування суду - Маневицький районний суд Волинської області, платник - ОСОБА_2 ) 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 копійок судового збору.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Волинського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_9 , місце проживання: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_9 .

Третя особа: Служба у справах дітей Луцької міської ради, місце знаходження: 43025, м. Луцьк, вул. Богдана Хмельницького, 21.

Суддя Маневицького районного суду

Волинської області Ониско Р.В.