ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2022 року м.Суми

Справа №591/19/22

Номер провадження 22-ц/816/758/22

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Собини О. І.

за участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк»,

треті особи приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна, Зарічний відділ державної виконавчої служби у м. Суми Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми)

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» Христян Ольги Миколаївни на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 01 червня 2022 року, в складі судді Клименко А.Я., ухвалене у м. Суми,

в с т а н о в и в:

Звернувшись до суду у січні 2022 року із позовною заявою, представник ОСОБА_1 адвокат Авраменко О.В. просив суд визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис вчинений 18.05.2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. та зареєстрований в реєстрі за № 4443 про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «КБ «ПриватБанк» заборгованості у сумі 368 033,28 грн., а також стягнути з АТ «КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у сумі 908,00 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 5 000,00 грн.

Свої вимоги мотивував тим, що наприкінці 2021 року ОСОБА_1 стало відомо про наявність відкритого відносно нього виконавчого провадження № 63337850 з примусового виконання виконавчого напису № 4443 від 18.05.2017 року, вчиненого приватним нотаріусом Дніпровського МНО Бондар І.М. про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором № 730 від 24.12.2002 року в сумі 13 424,17 доларів США, що у гривневому еквіваленті становить 365 033,28 грн., а також 3 000 грн. витрат, пов`язаних з вчиненням виконавчого напису. Повідомляв, що позивачем не укладалися жодні нотаріально посвідчені договори з ПАТ КБ «ПриватБанк», а відтак виконавчий напис не міг бути вчинений на такому договорі. До того ж сума, заявлена до стягнення, є спірною. Зазначав, що у виконавчому написі вказано, що заборгованість за кредитним договором № 730 від 24.12.2002 року стягнута за період з 24.12.2002 року по 30.01.2017 року та складається з залишку заборгованості за сумою кредиту у розмірі 3 500,00 доларів США, суми заборгованості за відсотками у розмірі 3 497,80 доларів США, пені 6 120,35 доларів США, штрафу 306,02 доларів США, витрат за вчинення виконавчого напису у розмірі 3 000 грн., загальна сума, що підлягає стягненню у гривневому еквіваленті становить 368 033,28 грн. Також повідомляв, що рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 28.04.2004 року у справі № 2-2160/2004 за вказаним кредитним договором № 730 від 24.12.2002 року на користь ЗАТ «ПриватБанк» з ОСОБА_1 вже стягнуто заборгованість у розмірі 21 238,38 грн. та судові витрати у розмірі 212,38 грн. Також, із вказаного судового рішення встановлено, що відповідно до листа від 16.01.2004 року вказаний кредитний договір розірвано АТ «КБ «ПриватБанк» в односторонньому порядку. Таким чином, з дати розірвання договору, а також стягнення суми заборгованості за судовим рішенням, АТ «КБ «ПриватБанк» втратив право нараховувати відсотки. Стверджував, що АТ «КБ «ПриватБанк» не повідомив про те, що розпочинає процедуру стягнення боргу за кредитним договором на підставі виконавчого напису нотаріуса, і ОСОБА_1 не отримував від АТ «КБ «ПриватБанк» письмової вимоги про усунення порушення чи письмового повідомлення про вчинення виконавчого напису, що об`єктивно позбавило його можливості бути вчасно проінформованим про наявність заборгованості та можливості надати свої заперечення щодо неї або оспорити вимоги АТ «КБ «Приватбанк». Також стверджував, що укладений між АТ «КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 договір не був посвідчений нотаріально, а розмір боргових зобов`язань визначений у виконавчому написі нотаріуса, не є підтвердженим первинними документами. Крім того стверджував, що нотаріусу не були подані всі необхідні документи визначені законодавством, у зв`язку чим нотаріус вчинив нотаріальну дію з порушенням вимог Закону України «Про нотаріат».

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 01 червня 2022 року позовні вимоги задоволено: визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис вчинений 18.05.2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. та зареєстрований в реєстрі за № 4443 про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «КБ «ПриватБанк» заборгованості у сумі 368 033,28 грн; стягнуто з АТ «КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у сумі 1362,00 грн., а також витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, представником АТ «КБ «ПриватБанк» Христян О.М. подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та невідповідності висновків суду обставинам справи, що призвело до ухвалення необґрунтованого і незаконного рішення суду в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу, просить рішення суду в цій частині скасувати та ухвалите нове рішення, яким в стягненні з АТ «КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 понесених витрат на правничу допомогу відмовити.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що судом першої інстанції не враховане клопотання АТ «КБ «ПриватБанк» у відзиві на позов про зменшення витрат на оплату правничої допомоги. Зазначає, що справа не відноситься до справ значної складності, обсяг матеріалів справи не є значним, суд відкриваючи провадження у справі визначив її як малозначну. Вказує, що до матеріалів позовної заяви на не додано документів на підтвердження обсягу виконаних адвокатом робіт та понесених позивачем витрат на правничу допомогу. Повідомляє, що на адресу АТ «КБ «ПриватБанк» не направлено для ознайомлення документи на підтвердження виконаних адвокатом робіт та понесених позивачем витрат. Стверджує, що стягнення з АТ «КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 витрат на правову допомогу у розмірі 5 000,00 грн. розглянуте та вирішене судом без врахування правових позицій Великої Палати Верховного Суду викладених у постановах від 27.06.2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18), від 08.06.2021 року у справі № 550/936/18 (провадження 14-26цс21), та у постановах Верховного Суду від 05.02.2019 року у справі № 906/194/18, від 11.06.2020 року по справі № 821/227/17, від 19.11.2020 року у справі № 734/2313/17.

Учасники справи до суду не прибули, але про час та місце його проведення повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що звертаючись із позовною заявою позивач зазначив орієнтовний розрахунок витрат на правову допомогу у розмірі 5 000,00 грн. (а.с. 1-4).

З ордера серія ВМ № 1021804 від 29.12.2021 року вбачається, що адвокат Авраменко О.В. на підставі договору про надання правової допомоги № б/н від 24.11.2021 року надає правничу допомогу ОСОБА_1 у Зарічному районному суді м. Суми (а.с. 5).

Згідно свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серія СМ № 000532 виданого 03.07.2018 року на підставі рішення Ради адвокатів Сумської області № 14 від 03.07.2018 року Авраменко О.В. має право на заняття адвокатською діяльністю (а.с. 7).

У відзиві на позовну заяву від 30.03.2022 року представник АТ «КБ «ПриватБанк» Христян О.М. просила суд відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 та зазначала, що витрати на оплату правничої допомоги адвоката не підлягають задоволенню, оскільки справа не відноситься до справ значної складності, обсяг матеріалів справи не є значним, суд відкриваючи провадження у справі визначив її як малозначну. Крім того, зазначено, що до матеріалів позовної заяви на не додано документів на підтвердження обсягу виконаних адвокатом робіт та понесених позивачем витрат на правничу допомогу (а.с. 94-97).

27.05.2022 року представник ОСОБА_1 адвокат Авраменко О.В. подав до суду заяву про розподіл судових витрат у справі, до якої долучив копії: договору про надання правової допомоги від 24.11.2021 року, додаткової угоди № 1 від 24.11.2021 року, прибуткового касового ордера № 20 від 24.11.2021 року, а також оригінал фіскального чеку АТ «Укрпошта» від 27.05.2022 року, як доказ направлення цих матеріалів АТ «КБ «ПриватБанк» (а.с. 111-115).

За умовами договору про надання правової допомоги, укладеного 24.11.2021 року між ОСОБА_1 (надалі - Клієнт) та адвокатом Авраменко О.В. (надалі - Адвокат) вбачається, що Адвокат взяв на себе зобов`язання представляти права і законні інтереси Клієнта в суді та здійснювати професійну діяльність Адвоката без обмеження повноважень згідно з умовами цього Договору з усіма правами представника, які передбачені ЦПК України, у справі про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню (п. 1.2 договору). Відповідно до п. 4.2 договору, сума гонорару та порядок розрахунків визначається у додатковій угоді № 1 до цього Договору, яка є невід`ємною частиною даного Договору (а.с. 113).

Із додаткової угоди № 1 від 24.11.2021 року до Договору про надання правової допомоги від 24.11.2021 року вбачається, що ОСОБА_1 та адвокат Авраменко О.В. дійшли згоди, що розмір гонорару Адвоката за супроводження справи про визнання виконавчого напису № 4443 від 18.05.2017 року таким, що не підлягає виконанню є фіксованим та не залежить від кількості вчинених Адвокатом дій та витраченого часу, і складає 5 000,00 грн. (п. 1). У момент укладення Договору, Клієнт сплатив частину гонорару у розмірі 2 500,00 грн. Решту суми гонорару у розмірі 2 500,00 грн. Клієнт зобов`язується сплатити адвокату протягом 15 календарних днів з дня ухвалення рішення суду (п. 2).

З копії прибуткового касового ордера № 20 від 24.11.2021 року вбачається, що адвокат Авраменко О.В. прийняв від ОСОБА_1 на підставі договору про надання правової допомоги від 24.11.2021 року 2 500,00 грн. (а.с. 115).

Задовольняючи вимоги про розподіл судових витрат суд першої інстанції вирішив стягнути документально підтверджені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000,00 грн., з яким колегія суддів погоджується повністю, а доводи апеляційної скарги вважає неспроможними, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно із ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

За правилами встановленими ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Стороною позивача дотримано вимоги ч. 8 ст. 141 ЦПК України, оскільки докази понесення витрат на правничу допомогу подані до суду до початку розгляду справи по суті.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що на адресу АТ «КБ «ПриватБанк» не направлено для ознайомлення документи на підтвердження виконаних адвокатом робіт та понесених позивачем витрат, оскільки в матеріалах справи міститься оригінал фіскального чеку АТ «Укрпошта» від 27.05.2022 року, який підтверджує направлення відповідних доказів відповідачу (а.с. 111).

У відзиві на позовну заяву та у апеляційній скарзі представник відповідача вказував, що справа не відноситься до справ значної складності, обсяг матеріалів справи не є значним, суд відкриваючи провадження у справі визначив її як малозначну, і наполягав на застосування співмірності, виходячи із ціни позову, обсягу матеріалів справи та витрат часу на надання правової допомоги.

Вказані доводи відповідача критично оцінюються колегією суддів, оскільки останні ґрунтуються виключно на припущеннях позивача щодо обсягу досліджених адвокатом позивача при підготовці позову документів.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За правилами встановленими частинами 4 - 6 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до п.4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору;

Частиною 2 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. З аналізу даної правової норми можна прийти до висновку, що гонорар адвоката може визначатися або у фіксованому розмірі або ж у вигляді погодинної оплати.

Водночас, відповідно до ч. 3 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Договір про надання правової допомоги за своєю природою відноситься до договорів про надання послуг.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з ч. 1 ст. 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що між ОСОБА_1 та адвокатом Авраменко О.В. укладено договір в якому визначено розмір гонорару за представництво інтересів в суді апеляційної інстанції у фіксованому розмірі. Тобто, вказаний розмір є договірним, а не погодинним і тому не потребує визначення витраченого адвокатом часу на надання правничої допомоги та її обсягу.

З аналізу вищенаведених норм законодавства слідує, що витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Ураховуючи те, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, колегія суддів вважає, що сторона відповідача не довела наявність підстав для зменшення витрат на правничу допомогу, які підлягають відшкодуванню на користь позивача, оскільки стороною позивача надано беззаперечні докази понесення позивачем таких витрат саме у розмірі, заявленому до стягнення.

Також, колегією суддів взято до уваги правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 01.12.2021 року у справі № 641/7612/16-ц, згідно якого адвокат, беручи на себе обов`язок щодо здійснення представництва інтересів клієнта в суді, бере на себе відповідальність не лише за якусь одну дію, наприклад написання процесуального документу чи виступ у суді, а бере на себе обов`язок по вчиненню комплексу дій, метою яких є забезпечення реалізації та захисту прав і обов`язків клієнта.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

На думку колегії суддів, обов`язковість застосування практики Верховного Суду та Верховного Суду України поширюється виключно на висновки щодо застосування конкретних норм права в подібних правовідносинах.

В постанові від 16.01.2019 року у справі № 757/31606/15-ц провадження № 14-285цс18 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

Доводи апелянта про застосування судом першої інстанції норм права без урахування висновків викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18), від 08.06.2021 року у справі № 550/936/18 (провадження 14-26цс21), та у постановах Верховного Суду від 05.02.2019 року у справі № 906/194/18, від 11.06.2020 року по справі № 821/227/17, від 19.11.2020 року у справі № 734/2313/17 колегія суддів відхиляє, оскільки у вказаних справах встановлені інші фактичні обставини, відмінні від цієї справи, які не дають підстав для висновку про неоднакове застосування норм права у подібних правовідносинах.

Колегія суддів констатує, що всі аргументи апеляційної скарги на рішення суду в оскаржуваній частині фактично зводяться до переоцінки доказів у справі та не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява №4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача, а тому суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позову, дійшов обґрунтованого висновку про відшкодування позивачу понесених ним витрат на професійну правничу допомогу за рахунок відповідача.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів визнає, що суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував, обставини, що мають значення для справи і доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-382, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» Христян Ольги Миколаївни залишити без задоволення, а рішення Зарічного районного суду м. Суми від 26 травня 2022 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 30 серпня 2022 року.

Головуючий - С.С. Ткачук

Судді: В.І. Криворотенко

О.І. Собина