РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 серпня 2022 року

м. Рівне

Справа № 569/12091/21

Провадження № 22-ц/4815/1054/22

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Шимківа С.С.,

суддів: Боймиструка С.В., Ковальчук Н.М.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 06 червня 2022 року (ухвалене у складі судді Тимощука О.Я.) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів,-

в с т а н о в и в :

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів.

В обґрунтування позовних вимог зазначає те, що заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 08.05.2019 року по справі № 569/1757/19 стягнуто з відповідача на її користь аліменти на утримання дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 50% прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 28 січня 2019 року і до досягнення дітьми повноліття. Рішення суду набрало законної сили 16.01.2020 року. Протягом вказаного періоду і до 11.04.2021 року відповідач допустив заборгованість по сплаті аліментів пропорційно на обох дітей, яку погасив 12.04.2021 року та 26.05.2021 року. З урахуванням збільшення позовних вимог, просить стягнути з відповідача на її користь неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів на утримання дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 27 861,72 грн. та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 27 861,72 грн.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 06 червня 2022 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів відмовлено.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції керувався тим, що заборгованість по аліментах була сплачена відповідачем у добровільному порядку, оскільки виконавчий лист про їх стягнення до примусового виконання до органів ДВС позивачем не подавався. За відсутності довідки державного виконавця про розмір заборгованості відповідача по сплаті аліментів, суд позбавлений можливості самостійно вирахувати розмір неустойки, який підлягає стягненню у відповідності з законом.

Не погоджуючись із рішенням місцевого суду, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку.

У поданій апеляційній скарзі зазначає, що редакція ст. 196 СК України не містить положень, згідно яких на платника аліментів не можна покладати відповідальність у вигляді неустойки, якщо виконавчий лист про стягнення аліментів не було пред`явлено до примусового виконання. Таким чином, за відсутності доказів того, що відповідач вжив всіх залежних від нього заходів для належного виконання зобов`язання зі сплати аліментів щомісяця - настає цивільно-права відповідальність у вигляді неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Вважає, що настання відповідальності у вигляді неустойки (пені) за невиконання зобов`язання зі сплати аліментів не може ставитися у залежність з фактом подання отримувачем аліментів виконавчого листа до примусового виконання, адже така відповідальність може наставати і у випадку порушення домовленості між батьками про сплату аліментів. Також переконана, що подання довідки державного виконавця про розмір заборгованості по сплаті аліментів є необов`язковою, адже суд повинен самостійно з`ясувати розмір несплачених аліментів.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 08.05.2019 року у справі № 569/1757/19 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 50% прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 28 січня 2019 року і до досягнення дітьми повноліття. Рішення суду набрало законної сили 16.01.2020 року.

На виконання вказаного рішення суду, 27.02.2020 року Рівненським міським судом Рівненської області було видано виконавчий лист, який ОСОБА_1 до відділу ДВС з метою виконання рішення суду не подавався, що останньою не заперечується.

Предметом розгляду даної справи є неустойка (пеня), яку ОСОБА_1 просить стягнути з відповідача, оскільки після ухвалення рішення про стягнення аліментів ОСОБА_2 не здійснював сплату аліментів на утримання обох дітей у період з 28 січня 2019 року по 28 квітня 2021 року.

Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За змістом ч. 1 ст. 196 СК України, у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

Таким чином, фактично вказаною нормою права закріплено відповідальність платника аліментів за прострочення сплати аліментів.

При цьому, передбачена ст. 196 СК України відповідальність у вигляді сплати неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів настає за наявності вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем сплачувалися позивачці аліменти на утримання дітей наступним чином:

- 12.04.2021 року за період з 28 січня 2019 року по квітень 2021 року, що підтверджується дублікатами квитанцій (а.с. 16-25, 27-34);

- 24.06.2021 року за травень 2021 року, що підтверджується дублікатами квитанцій (а.с. 54, 55);

- 22.07.2021 року за червень 2021 року, що підтверджується дублікатами квитанцій (а.с. 56, 57);

- 11.08.2021 року за липень 2021 року, що підтверджується дублікатами квитанцій (а.с.58,59);

- 17.09.2021 року за серпень 2021 року, що підтверджується дублікатами квитанцій (а.с. 60, 61).

Сплата аліментів відбувалася у добровільному порядку, оскільки виконавчий лист про їх стягнення до відділу ДВС стягувачкою не подавався.

В заперечення до позовних вимог, відповідач пояснює, що у нього з ОСОБА_1 склалися важкі, неприязні стосунки. Він проживає у м. Харків, який територіально віддалений від м. Рівне, де проживає позивачка. Після ухвалення судом рішення про стягнення аліментів вона уникала спілкування з ним та не повідомляла даних про спосіб сплати аліментів, у тому числі банківських реквізитів. Наголошує, що заборгованість по сплаті аліментів у вказаний позивачкою період утворилася не з його винного умислу. Також звертає увагу суду, що через хронічне захворювання та запровадження карантинних заходів у зв`язку з поширенням на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19 він не міг працевлаштуватися.

Враховуючи сукупність встановлених обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача пені за несвоєчасну сплату аліментів.

Апеляційний суд констатує, що ОСОБА_1 , як стягувач за виконавчим листом, не вжила заходів для його виконання та не подала його до відділу державної виконавчої служби та не пояснила причин такої бездіяльності. Разом з цим, не надала будь-яких доказів про узгодження з боржником порядку виконання рішення суду поза межами виконавчого провадження. Така бездіяльність стягувача може свідчити про використання нею "права на зло", оскільки ускладнює виконання рішення суду, а тому з платника аліментів не підлягає стягненню пеня за заборгованість, яка утворилася з незалежних від нього причин.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність учасників цивільних правовідносин. Тобто дії таких учасників мають відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою до інтересів іншої сторони відповідного правовідношення.

Установивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Наведені в апеляційній скарзі доводи є необґрунтованими, спростовуються встановленими судом обставинами справи та по своїй суті зводяться до незгоди скаржника з висновками суду.

За таких обставин, підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки ці доводи правильності зробленого судом першої інстанції висновку не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, Рівненський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 06 червня 2022 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач Шимків С.С.

Судді: Боймиструк С.В.

Ковальчук Н.М.