Справа № 450/2508/21 Провадження № 2/450/213/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2022 року Пустомитівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого-судді Мусієвського В.Є.

при секретарі Расяк С.М.

з участю представників ОСОБА_1 , ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Пустомити цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и в:

Позивач звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати спільним майном подружжя житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,0245 га, кадастровий № :01:003:1533 за адресою АДРЕСА_1 , визнати за нею право власності на 2/3 частки вказаного майна, а також визнати за відповідачем право власності на 1/3 частку вказаного майна.

Мотивувала свої вимоги тим, що 04 травня 2012 року між нею та відповідачем зареєстровано шлюб, який 11 лютого 2020 року на підставі рішення Франківського районного суду м. Львова розірвано. Під час шлюбу у них народилася дитина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . За час шлюбу ними спільно набуто у власність вищезгадане майно. Так, земельна ділянка придбана 16 травня 2018 року на підставі договору купівлі-продажу, а житловий будинок побудованій на підставі договору підряду № 16/05-ІІ від 16 травня 2018 року, який укладений між відповідачем та ТзОВ «БК «Вікторія». 16 січня 2019 року будинок був готовий до експлуатації.

Повідомила, що під час перебування у шлюбі і після його розірвання вона доглядала за їхнім сином, який потребував особливого догляду, а також здійснювала заходи щодо контролю будівництва. Після розірвання шлюбу купляла матеріали для проведення внутрішніх і зовнішніх ремонтних робіт. Вказала, що після розірвання шлюбу вона мирилася з відповідачем, однак примирення було недовготривалим. Після припинення спільного життя, вона та їхній син отримали стрес. Так, відповідач систематично вчиняв домашнє насильство щодо неї, що негативно відобразилося на психо-емоційному стані сина, якому в 2017 році діагностовано ММД, затримку мовленнєвого розвитку, емоційно-поведінкові розлади. Дитина перебуває під постійним наглядом психоневролога, невролога, логопеда, вимушена приймати медикаменти та вітаміни. Вказала, що під час засідання опікунської ради Франківської районної адміністрації встановлено, що відповідач не знав про порушення в розвитку дитини.

Вказала, що угоди про добровільний поділ майна ними не укладено, одноособове користування і володіння відповідачем спільним майном порушує її права. Зауважила, що відповідач є фізичною особою підприємцем та у 2018 році отримав орієнтовний дохід у розмірі 1200000 грн., які на сім`ю не витратив. Зауважила, що орієнтовний розрахунок судовий витрат складає 12258 грн. З огляду на вказане, просила позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою судді від 16 серпня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.

25 серпня 2021 року від відповідача до суду надійшла заява про ознайомлення з матеріалами справи, з якими він ознайомився 27 серпня 2021 року, про що розписався на заяві.

14 вересня 2021 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому він з позовними вимогами не погодився. Зазначив, що спірне майно придбано за його особисті грошові кошти, отримані від підприємницької діяльності. Будь-яких доказів наявності у позивача грошових коштів на придбання спірного майна нею не надано. За період з 2011 року по 2018 рік його дохід від підприємницької діяльності становив 3901686 грн. 20 коп., що згідно курсу НБ України у відповідні періоди склало 200000 доларів США. За вказані кошти він не тільки придбав спірне майно, а також купив собі і позивачу транспортні засоби та окрему земельну ділянку площею 0,1098 га на АДРЕСА_2 , право власності на яку оформлено на позивача. Зазначив, що позивач купляла будівельні матеріали на грошові кошти, які він їй особисто надавав. Вказав, що проживання їхньої спільної дитини з позивачем не може бути єдиною підставою для відступу від рівності часток на користь позивача. Повідомив, що позивач постійно чинила йому перешкоди щодо побачень з дитиною, у зв`язку з чим він неодноразово звертався до правоохоронних органів. 25 червня 2021 року Франківська районна адміністрації встановила йому графік побачень з сином без присутності матері. З огляду на вказане, просив у задоволенні позову відмовити.

01 жовтня 2021 року від представника відповідача ОСОБА_2 до суду надійшло клопотання, у якому він просив викликати для допиту свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .

Протокольною ухвалою від 05 листопада 2021 року задоволено клопотання представника відповідача ОСОБА_2 про виклик для допиту свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні 07 лютого 2022 року представником позивача ОСОБА_1 подано письмові пояснення, у яких він зазначив, що майно фізичної особи підприємця, яке використовується для господарської діяльності, вважається спільним майном подружжя за умови, якщо воно придбане за рахунок належних подружжю коштів. Вказав, що спірний будинок придбаний за спільні кошти подружжя як житловий і не використовувався для господарської діяльності, що свідчить про те, що він є об`єктом спільної власності подружжя і підлягає поділу. З огляду на вказане, просив позовні вимоги задовольнити.

01 березня 2022 року від відповідача до суду надійшла заперечення на пояснення представника позивача, у яких він зазначив, що подані представником позивача пояснення є відповіддю на відзив. Вказав, що позивач не надала жодних доказів на підтвердження того, що спірне майно придбане за спільні сумісні кошти або спільною працею подружжя. Водночас, ним надано докази, що таке майно куплене за грошові кошти, отримані ним від підприємницької діяльності. З огляду на вказане, просив у задоволенні позовних вимог відмовити.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві та письмових поясненнях, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

В судовому засіданні 22 серпня 2022 року за клопотанням представника позивача ОСОБА_3 допитана в якості свідка.

Відповідач та його представник ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечили проти задоволення позовних вимог з мотивів, викладених у відзиві на позовну заяву та запереченнях на пояснення, просили відмовити в їх задоволенні.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, розглянувши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 2 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи, законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що 04 травня 2012 року між сторонами зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим 04 травня 2012 року Франківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, актовий запис № 146.

Під час шлюбу у сторін народився син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що стверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим 29 квітня 2015 року Франківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції.

Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 258705012 від 27 травня 2021 року, 30 січня 2019 року за відповідачем зареєстровано право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , 16 травня 2018 року за відповідачем зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,0245 га, кадастровий № :01:003:1533, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 .

З договору підряду № 16/05-П від 16 травня 2018 року, укладеного між замовником ОСОБА_4 та підрядником ТзОВ «БК «Вікторія» вбачається, що підрядник зобов`язався за замовленням замовника виконати у встановлений строк роботи, що передбачають спорудження житлового будинку на земельній ділянці замовника кадастровий № :01:003:1533. Загальна вартість робіт склала 1598859 грн. 23 коп., що станом на день укладення договору було еквівалентно 61000 доларів США.

Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.ст. 60, 61 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить чоловікові та дружині на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Об`єктом спільної сумісної власності подружжя є будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Так, вказаними правовими нормами встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, набуте під час шлюбу, яка може бути спростована. Так, один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 гривня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Водночас, у постанові Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнаним його недійсним та поділ спільною майна подружжя» зазначено, що при вирішенні спорів між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільною ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, шо підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 15 листопада 2017 року у справі № 6-2921цс16, застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Правова природа набуття права власності на новобудову відрізняється від набуття права власності на інше майно, оскільки новобудова може бути здійснена за рахунок інших осіб, у тому числі й за рахунок колишнього подружжя, а прийнята в експлуатацію вже під час укладення нового шлюбу. Визначення частки права власності подружжя в новобудові здійснюється відповідно до часток вкладу у зведення будівлі у період шлюбу. Тому сам по собі факт оформлення права власності на новозабудову в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Витягом з ЄДРПОУ стверджується, що відповідач є фізичною особою підприємцем з 06 квітня 2006 року.

За період з третього кварталу 2006 року по четвертий квартал 2010 року відповідачем, як фізичною особою підприємцем, отримано дохід у розмірі 3763592 грн. 06 коп., що підтверджується звітами суб`єкта малого підприємництва фізичної особи платника єдиного податку за третій квартал 2006 року, четвертий квартал 2006 року, перший квартал 2007 року, другий квартал 2007 року, третій квартал 2007 року, четвертий квартал 2007 року, перший квартал 2008 року, другий квартал 2008 року, третій квартал 2008 року, четвертий квартал 2008 року, перший квартал 2010 року, другий квартал 2010 року, третій квартал 2010 року, четвертий квартал 2010 року.

З декларації про доходи, одержані з 01 січня по 31 грудня 2010 року або за інший період звітного року, вбачається, що відповідач за період з 11 червня 2010 року по 31 грудня 2010 року отримав дохід від ТзОВ «Софтсерв» в розмірі 32080 грн. 27 коп.

Згідно зі звітами суб`єкта малого підприємництва фізичної особи платника єдиного податку за перший квартал 2011 року, другий квартал 2011 року, третій квартал 2011 року, четвертий квартал 2011 року, за 2011 рік відповідач отримав дохід від підприємницької діяльності в розмірі 367827 грн. 17 коп.

Податковими деклараціями платника єдиного податку фізичної особи підприємця за 2012, 2013, 2014, 2015, 2016, 2017, 2018 роки встановлено, що сукупний дохід відповідача, як фізичної особи підприємця, за період з 2012 року по 2018 рік становив 3922681 грн. 71 коп.

Таким чином, судом встановлено, що відповідач, будучи з 06 квітня 2006 року зареєстрованим як фізична особа підприємець, за період з третього кварталу 2006 року по 2018 рік включно отримав дохід від підприємницької діяльності в розмірі 8054100 грн. 94 коп.

Так, у статті 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя, якщо спростовується презумпція спільності майна подружжя.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 27 серпня 2019 року по справі № 331/8757/14-ц.

При цьому, стороною позивача суду не надано будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірне майно придбане за спільні кошти подружжя або набуте спільною працею подружжя.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 20 липня 2022 року по справі № 703/2284/19 вказав, що статтею 65 СК України визначено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Згідно із частинами 1, 2 статті 52 ЦК України, фізична особа - підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення; фізична особа - підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна.

У постанові Верховного Суду України від 18 травня 2016 року у справі № 6-1327цс15 зазначено, що «майно фізичної особи - підприємця, яке придбане за кошти від своєї діяльності підприємця і не в інтересах сім`ї та використовується в його підприємницькій діяльності з метою отримання прибутку, слід розглядати як його особисту приватну власність, відповідно до ст. 57 СК України, а не як об`єкт спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання ст. ст. 60, 61 СК України…

...Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статті 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен на підставі доказів встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти подружжя або їх спільна праця».

Так, Верховний Суд у вказаній постанові встановив, що суди першої та апеляційної інстанцій без встановлення джерела коштів на придбання спірного майна та мети його придбання зробили передчасний висновок про те, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя.

Враховуючи вищенаведене, судом встановлено, що відповідач, здійснюючи господарську діяльність як фізична особа підприємець, використовуючи доходи від такої діяльності, набув у власність спірне майно.

При цьому, будь-яких доказів на підтвердження того, що позивач за період шлюбу або до нього отримувала будь-які доходи, доказів на підтвердження придбання спірного майна за ці доходу, доказів на підтвердження її праці особистої та спільної з відповідачем, результатом якої було набуття право власності на спірне майно, суду не надано.

Вказані обставини свідчать про те, що єдиним джерелом набуття спірного майна у власність відповідачем були виключно грошові коши, отримані ним від власної господарської діяльності.

Крім того, будь-яких доказів на підтвердження того, що спірне майно було набуто в інтересах сім`ї та для сім`ї суду не надано.

З паспорта позивача серії НОМЕР_3 , виданого Франківським РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області 19 червня 2012 року, вбачається, що місце її проживання зареєстроване за адресою АДРЕСА_3 .

При цьому, місце проживання відповідача зареєстроване за адресою АДРЕСА_4 , що підтверджується відомостями відділу обліку та моніторингу реєстрації місця проживання ГУ ДМС України у Львівській області.

Місцем здійснення господарської діяльності відповідача, як фізичної особи підприємця, є його місце проживання, що підтверджується витягом з ЄДРПОУ.

Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що подружжя проживало у спірному будинку та спільно користувалося спірною земельною ділянкою, на який розташований цей будинок, що могло б свідчити про набуття такого майна у власність в інтересах сім`ї, суду не надано.

Згідно з позицією Верховного Суду, яка викладена в постанові від 06 грудня 2021 року по справі № 682/2528/16-ц, майно ФОП, яке використовується для її господарської діяльності, вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Однак, будь-яких доказів на підтвердження того, що спірне майно використовувалося відповідачем для господарської діяльності суду не надано.

Щодо поданих документів про придбання будівельних матеріалів слід зазначити, що з таких неможливо встановити, що саме ці матеріали використовувалися для будівництва спірного будинку. Крім того, на частині документів відсутня інформація про особу, яка оплачувала будівельні матеріали і приймала їх.

Клопотань про проведення судової будівельно-технічної експертизи для встановлення використання вказаних будівельних матеріалів під час будівництва згаданого будинку сторонами не заявлялося.

В судовому засіданні відповідач пояснив, що кошти від здійснення підприємницької діяльності, в тому числі отримані ним до шлюбу, були використані для придбання спірного майна.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 пояснила, що відповідач, який є її сином, працював з 11 класу. В 20 років він купив автомобіль. В 23 роки купив інший автомобіль. Позивачу він також купив автомобіль. Відповідач придбав землю і уклав договір на будівництвом. Вказане майно придбане за кошти відповідача, який займався підприємницькою діяльністю. Він одружився в 24 роки, до 22 років проживав з нею і батьком, а потім на квартирі.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 пояснив, що він є батьком відповідача. Зазначив, що у спірному майні він майже всі роботи виконував особисто, був практично виконробом. Відповідач заробляв і купив майно за свої кошти, отримані від підприємницької діяльності.

Позивач, будучи допитаною в судовому засіданні в якості свідка, повідомила, що купівлю спірного майна ініціювала вона. Ремонтом і оплатою у великих обсягах займалася вона. Вказала, що працювала у туристичній фірмі, звідки звільнилася перед народженням дитини. Відповідач купив їй автомобіль.

Щодо покликань позивача про наявність підстав для відступу від рівності часток у зв`язку з перебуванням на її утриманні дитини, яка має певні захворювання, слід зазначити, що така вимога є похідною від вимоги про поділ майна подружжя, яке, як попередньо встановлено, набуте відповідачем особисто і не може вважатися спільною власністю подружжя, у зв`язку з чим є безпідставною.

Крім того, суд критично ставиться до покликань позивача про вчинення відповідачем щодо неї та дитини домашнього насильства з огляду на відсутність будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження даних обставин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ним Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у спразі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що обставини, якими позивач мотивувала свої позовні вимоги, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, а тому у задоволенні таких слід відмовити.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати стягненню з відповідача на користь позивача не підлягають.

Керуючись ст.ст. 55, 12, 13, 81, 82, 89, 137, 141, 247, 259, 263-265, 268, 281, 282 ЦПК України, ст.ст. 52, 325, 368 ЦК України, ст.ст. 57, 60, 61, 65, 69, 70 СК України, суд,

у х в а л и в:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з часу складання повного судового рішення до Львівського апеляційного суду або через місцевий суд до Львівського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 29 серпня 2022 року.

Суддя Мусієвський В.Є.