Провадження №2/756/1166/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2022 року Оболонський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Луценко О.М.,

за участі секретаря Галелюк Т.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа державний нотаріус Двадцять першої київської нотаріальною контори Литвин Ірина Володимирівна про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності на Ѕ частину квартири-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа державний нотаріус Двадцять першої київської нотаріальною контори Литвин І. В. про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності на Ѕ частину квартири.

Вимоги позову обґрунтовує наступним.

Позивач з 1997 року проживала разом зі ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вони були пов`язанні спільним побутом, спільним бюджетом, мали взаємні права та обов`язки. 05 жовтня 2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 здійснили обряд вінчання, а 21 серпня 2019 року зареєстрували шлюб. Таким чином Ппозивач зазначає, що вона та ОСОБА_3 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 1997 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач посилається на те, що з 1997 року по 31 січня 2012 року вони зі ОСОБА_3 були пов`язані спільним побутом за адресою: АДРЕСА_1 , 1/3 частина якої належала позивачу на праві приватної власності. Квартира була продана 31 січня 2012 року. В період з 01 лютого 2012 року по 16 лютого 2021 року позивач та ОСОБА_3 спільно проживали та були пов`язані спільним побутом за адресою: АДРЕСА_2 , яка була придбана ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 помер. Після його смерті позивач продовжила проживати у квартирі АДРЕСА_3 .

12 березня 2021 року ОСОБА_1 звернулась до Двадцять першої київської нотаріальної контори для відкриття (заведення) спадкової справи та прийняття спадщини в якості спадкоємця першої черги за законом, проте їй було повідомлено, що станом на дату придбання ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_3 він не перебував у зареєстрованому шлюбі, а тому ОСОБА_1 може претендувати на Ѕ частину квартири у випадку встановлення факту проживання однією сім`єю без шлюбу та визнання її права спільної сумісної власності на Ѕ частину спірної квартири.

Позивач вказує, що вони зі ОСОБА_3 проживали без реєстрації шлюбу однією сім`єю з 1997 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 , вели спільне господарство, мали спільні витрати та спільний бюджет, купували майно для спільного користування. На підтвердження наявності між ними спільних прав та обов`язків, позивач зазначила, що 03 грудня 2003 року позивач продала гаражний бокс № НОМЕР_1 розташований у автокооперативі «Регата» по вул. Резервна, 8 , а 31 січня 2012 року продала 1/3 квартири АДРЕСА_5 , а отримані кошти додала до спільних зі ОСОБА_3 заощаджень, за які 29 березня 2004 року була придбана спірна квартира АДРЕСА_3 .

Факт спільного проживання як чоловіка та жінки та ведення спільного господарства можуть підтвердити свідки. Додатковим доказом спільного проживання як жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу слугують фотознімки, а також відмітки, штампи, візи у їх закордонних паспортах. Позивачка зазначає, що вона та ОСОБА_3 спільно проживали у Нігерії, куди прибули за запрошенням сестри ОСОБА_3 . Дати та порядкові номери на відмітках, штампах, візах, свідчать про те, що позивач та ОСОБА_3 перебували на території Нігерії разом.

Ухвалою суду від 28 вересня 2021 у справі відкрито загальне позовне провадження.

08 листопада 2021року до суду надійшов відзив відповідача ОСОБА_2 , на позовну заяву. У даному відзиві відповідач заперечує проти позовних вимог, вказуючи на те, що показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Крім цього відповідач зазначив, що відсутні правові підстави встановлювати факт проживання ОСОБА_1 та його батька, ОСОБА_3 однієї сім`єю з 01 січня 1997 року по 01 січня 2004 рік, оскільки до сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності, а положення КпШС України не містили норми про спільне проживання жінки та чоловіка однією сім`єю, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі.

Відповідач стверджує, що показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, а також наявність відміток, штампів, віз у закордонних паспортах позивача та ОСОБА_3 не є достатньою підставою для встановлення факту спільного проживання. Додані позивачем фотографії свідчать лише про те, що ОСОБА_1 разом з ОСОБА_3 проводили інколи час, відпочинок, та не можуть свідчити про ведення спільного побуту та проживання однією сім`єю.

Квартира АДРЕСА_3 була придбана ОСОБА_3 29 березня 2004 року за особисті кошти, отримані з продажу у 2004 році отриманої в спадок від батьків квартири АДРЕСА_6 , оскільки в 2004 році ОСОБА_3 продав квартиру АДРЕСА_6 , і отриманих коштів було придбано дві квартири: одна квартира АДРЕСА_3 (предмет спору), іншу частину коштів ОСОБА_3 віддав сестрі і вона придбала квартиру АДРЕСА_7 .

Для підтвердження цих обставин відповідач подав клопотання про витребування доказів у Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації», а саме інформації про щодо переходу права власності на квартиру номер АДРЕСА_7 та квартиру номер АДРЕСА_6 .

Відповідач заперечує проти задоволення позову, оскільки належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна, а нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_2 було придбане його батьком, ОСОБА_3 за особисті кошти, є особистою власністю та не підлягає поділу. Позивачка, обґрунтовуючи належність квартири АДРЕСА_3 до спільної сумісної власності зазначала, що на придбання квартири докладала грошові кошти отримані за договором купівлі-продажу від 03 грудня 2003 року.

Відповідач зазначає, що квартира, яка є предметом спору в даній справі, була придбана його батьком 29 березня 2004 року, а позивачем, у свою чергу, не надано жодних доказів на підтвердження того, що кошти від продажу гаражного боксу № НОМЕР_1 були витрачені позивачем саме для придбання квартири, оскільки з дати укладення договору купівлі-продажу гаражного боксу ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) до моменту придбання ОСОБА_3 квартири минуло 4 місяці, а докласти кошти з продажу 1/3 квартири АДРЕСА_5 31 січня 2012 року у купівлю квартири АДРЕСА_3 29 березня 2004 року було неможливо.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, просила задовольнити з підстав, викладених у позові.

Представник відповідача під час розгляду справи по суті позов не визнала, просила відмовити у його задоволенні, посилаючись на його необґрунтованість.

Суд заслухав показання свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні суду пояснила, що вона подруга дитинства ОСОБА_3 підтвердила, що познайомилась з ОСОБА_1 в 1997 році та проживаючи поруч часто бачила ОСОБА_3 та ОСОБА_1 разом, іноді бувала у них в гостях. Факт фінансової участі позивача у купівлі спірної квартири та передачі позивачем коштів ОСОБА_3 на її придбання підтвердили не змогла.

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні суду пояснила, що вона подруга ОСОБА_3 та ОСОБА_1 підтвердила, що з 1997 року їх знає, інколи бачила їх разом у магазині. На питання представника відповідача про те, чи бачила вона як ОСОБА_3 та ОСОБА_1 спільно витрачали кошти, свідок відповіла, що вони розраховувались почергово. Факт фінансової участі позивача у купівлі спірної квартири та передачі позивачем коштів ОСОБА_3 на її придбання підтвердили не змогла.

Свідок ОСОБА_6 судовому засіданні суду пояснила, що він є братом ОСОБА_1 підтвердив, що був знайомий зі ОСОБА_3 з 1997 року, часто бачив його разом з позивачем. На питання, хто витрачав кошти на придбання спірної квартири, припустив, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 купували її разом. Факт фінансової участі позивача у купівлі спірної квартири та передачі позивачем коштів ОСОБА_3 на її придбання підтвердили не зміг.

Заслухавши пояснення представників сторін, показання свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

За приписами ч. 1 ст. 56 СК України дружина та чоловік мають право на вільний вибір місця свого проживання.

Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцеві Положення» СК України, цей Кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

Вказане підтверджується і висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 16.12.2020 року, справа №493/915/16-ц, в якій Колегія суддів зазначає, що «встановлюючи факт постійного проживання позивача зі спадкодавцем з 01 січня 1999 року по 09 січня 2009 року, суди попередніх інстанцій не врахували, що вказаний факт може бути встановлено судом лише з дня набрання чинності СК України, 01 січня 2004 року, оскільки законодавством України, яке діяло до 2004 року, встановлення такого факту не було передбачено».

Відповідно ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Відповідно до роз`яснень, п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11, при застосуванні ст. 74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

П. 6 Рішення Конституційного суду України від 03.06.1999 № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Системний аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що положення ч. 2 ст. 3, ч. 1 ст. 56 СК України щодо непроживання подружжя спільно стосується лише офіційно зареєстрованих шлюбів.

Аналогічні висновки зроблені в ухвалі Колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у справі №369/10940/13ц (провадження №6-17574св14)

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 15.08.2019 справа №588/350/15 (провадження №61-30273св18)

Відповідно до частин першої та другої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічне положення міститься й у частині третій статті 368 ЦК України.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Верховний Суд у постанові по справі № 711/2302/18 від 22 січня 2020 р. зазначив, що статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями, як час набуття майна і кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Отже, у разі придбання майна в період шлюбу, але за особисті кошти таке майно не може вважатись спільним майном подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за чиї кошти воно придбане.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15 майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Вказане кореспондується з висновками викладеними в постанові Верховний Суд у по справі № 546/912/16-ц від 24 січня 2020 р.

Під час застосування положень статті 74 СК України, яка регулює поділ майна осіб, що проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно врахувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Частиною третьою статті 12 та частиною першої статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина 6 статті 81 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

У контексті спірних правовідносин, для визнання спірного майна спільним позивач повинен довести, що на час придбання спірної квартири вона та ОСОБА_3 проживали однією сім`єю і джерелом набуття даного майна були спільні сумісні кошти або спільна праця сторін.

Позивач усупереч вимогам статей 12, 81 ЦПК України, під час розгляду справи у суді не довела не тільки факт проживання зі ОСОБА_3 однією сім`єю на час придбання спірного майна, а й той факт, що джерелом його набуття є їхні спільні сумісні кошти або їхня спільна праця.

Надана позивачкою розписка ОСОБА_3 про користування меблями від 07 червня 2015 року не є підтвердженням придбання спірної квартири на спільні кошти позивача та ОСОБА_3 , як і те, що отримані кошти від продажу 1/3 частки квартири №271 31 січня 2012 року були докладені до купівлі квартири №12 29 березня 2004 року, адже продаж частки квартири позивача відбувся пізніше, аніж купівля ОСОБА_3 спірної квартири. Крім цього, як вбачається з договору купівлі-продажу гаражного боксу від 03.12.2003 року, ОСОБА_1 діяла від імені свого батька, ОСОБА_7 . В матеріалах справи відсутні докази того, що отримані від продажу гаражного боксу № НОМЕР_1 , розташованого у автокооперативі «Регата» по вул. Резервна, 8 кошти були передані ОСОБА_7 ОСОБА_1 та того, що вони були вкладені нею у купівлю квартири, яка є предметом спору.

Позивач не надала достатніх доказів на підтвердження проживання зі ОСОБА_3 однією сім`єю, ведення ними спільного господарства, придбання спірної квартири внаслідок спільної праці. Матеріалами справи не підтверджується в спірних правовідносинах постійне ведення спільного побуту, бюджету, взаємне матеріальне забезпечення. Посилання на регулярне спільне проживання не є достатнім для визнання факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу у розумінні статті 74 СК України, без наявності інших ознак сім`ї.

Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що й є ознаками сім`ї.

Згідно із постановою Верховного Суду України від 25 січня 2018 року №337- 5266/15-ц періодичне спільне проживання та спільні фото не є достатніми допустимими доказами для визнання факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в розумінні ст.74 Сімейного Кодексу України без наявності інших ознак сім`ї.

З огляду на викладене та на те, що позивачем не доведено факту її проживання зі ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 01 січня 2004 року по 01 липня 2019 року та не ґрунтується на доказах, а тому в цій частині позов задоволенню не підлягає.

Оскільки спірне майно було придбано ОСОБА_3 , а позивач не довів, що ця нерухомість була придбана в результаті її та ОСОБА_3 спільної праці та за спільні грошові кошти, тому спірне майно не є об`єктом спільної сумісної власності сторін й не підлягає поділу.

При цьому суд враховує, що позивачем не надано суду жодних доказів про своє працевлаштування та розмір отриманих доходів за вказаний період.

З огляду на викладене, позовні вимоги щодо визнання за позивачем права власності на 1/2 частину спірної квартири задоволенню не підлягають.

Інші докази жодним чином не спростовують висновки суду.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ч. 1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст. 4, 7, 10, 12, 76, 77, 258, 259, 263, 265, 280-281 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа державний нотаріус Двадцять першої київської нотаріальною контори Литвин Ірина Володимирівна про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності на Ѕ частину квартири - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.М. Луценко