КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/2296/2022
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2022 року м. Київ

Справа № 752/21315/15-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Махлай Л.Д., Немировської О.В.,

за участю секретаря судового засідання Кравченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 28 лютого 2019 року, ухвалене у складі судді Шевченко Т.М.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк», про захист прав споживача, визнання недійсними кредитного договору і договору застави майна та виключення запису про заставу рухомого майна,

встановив:

В грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся у суд з позовом до ПАТ «Укрсоцбанк» про захист прав споживача, визнання недійсними кредитного договору і договору застави майна, та виключення запису про заставу рухомого майна.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що 07 травня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», та ОСОБА_1 було укладено договір кредиту №380/473/07-А, за умовами якого банк надав позичальнику у тимчасове користування грошові кошти в сумі 24 501 долар США зі сплатою 10,5% річних, строком повернення до 06 травня 2014 року згідно з графіком погашення кредиту.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 07 травня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_1 був укладений договір застави майна № 04/3-667, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П., відповідно до якого позивач передав в заставу транспортний засіб «HyundaiTucson» номерний знак НОМЕР_1 .

Позивач вважає, що зміст договору кредиту суперечить положенням пунктів 2,4 глави 3 розділу ІІІ Інструкції «Про касові операції в банках України», затвердженою постановою Правління Національного банку України № 337 від 14.08.2003 р., що встановлюють порядок видачі готівки національної та іноземної валюти з каси банку.

Всупереч нормам законодавства України зобов`язання у спірному кредитному договорі виражене в іноземній валюті - доларах США. Жодних умов щодо вираження зобов`язання у національній валюті України - гривні, або у гривні із визначенням грошового еквіваленту зобов`язання в іноземній валюті, спірний договір кредиту не містить. Також зміст кредитного договору суперечить ч. 2 ст. 11, ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки відповідач не повідомив позичальника ОСОБА_1 у письмовій формі про умови надання кредиту, та не надав в повному обсязі інформації про умови кредитування, як того вимагає Закон, а саме: про орієнтовну сукупну вартість кредиту та детального розпису загальної вартості кредиту. Відсутність вказаної інформації у кредитному договорі призвело до того, що відповідач на власний розсуд зараховував фактично сплачену позивачем суму кредиту на будь-які рахунки та на невідомих позичальнику умовах на власний розсуд визначав розподіл фактично сплачених коштів на тіло та відсотки кредиту.

За таких підстав позивач просив:

- визнати недійсним договір кредиту № 380/473/07-А від 07 травня 2007 року з усіма додатковими угодами до нього, укладеним між ОСОБА_1 та АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк»,

- визнати недійсним договір застави майна № 04/3-667 від 07 травня 2007 року, укладений між ОСОБА_1 та АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк»,

- виключити з державного реєстру обтяжень рухомого майна запис про заставу рухомого майна, а саме транспортний засіб «HyundaiTucson», 2007 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 та зняти заборону на його відчуження.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 28 лютого 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Звертає увагу на те, що зміст договору кредиту суперечить положенням пунктів 2, 4 глави 3 розділу III Інструкції «Про касові операції в банках України», затвердженою постановою Правління Національного банку України №337 від 14.08.2003 року, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, що встановлюють порядок видачі готівки національної та іноземної валюти з каси банку. Тобто законодавством, чинним на момент виникнення спірних правовідносин, непередбачено такого способу видачі іноземної готівкової валюти, який зазначено успірному договорі кредиту. Більш того, такий спосіб видачі іноземної готівкової валюти,який зазначено у спірному договорі кредиту, суперечить законодавству, чинному намомент виникнення спірних правовідносин.

Вказує, що готівка іноземної валюти, може бути видана фізичній особі лише з її поточного рахунку, який йому, як позичальнику, на момент укладення спірного договору кредиту - не відкривався. А з позичкового рахунку № НОМЕР_2 , який зазначено у пункті 2.1. спірного договору кредиту, може бути видано лише виключно готівку національної валюти - гривню у якості кредиту.

Зазначає, що зміст договору кредиту також суперечить положенням абзацу першого, та другого пункту 3 глави 2 розділу III Інструкції «Про касові операції в банках України», затвердженою постановою Правління Національного банку України №337 від 14.08.2003р., в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, що встановлюють порядок приймання готівки іноземної валюти від клієнтів до каси банку. Однак, суд не розглянув та не дослідив вищенаведені обставини з приводу яких, в тому числі, позивачем було заявлено позовні вимоги як на одну з підстав визнання спірного кредитного договору недійсним. Жодних посилань на вищенаведені обставини, ні вступна, ні описова, ні мотивувальна частина оскаржуваного судового рішення не містить.

Також, зміст спірного договору кредиту суперечить положенням статей: 99 Конституції України, ст.ст.192, 524, 533 ЦК України, ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», ст. 35 Закону України від 20 травня 1999 року №679- XIV «Про Національний банк України», ст. 3 Закону України від 5 квітня 2001 року№2346-111 «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», за змістом яких - єдиним законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня, яка приймається усіма фізичними і юридичними особами без будь-яких обмежень за всіма видами платежів. Разом з тим, всупереч вказаним нормам законодавства України, зобов`язання у спірному кредитному договорі виражене в іноземній валюті - доларі США. Жодних умов щодо вираження зобов`язання у національній валюті України - гривні, або у гривні ізвизначенням грошового еквіваленту зобов`язання в іноземній валюті, спірний договіркредиту не містить.

Звертає увагу на те, що позовні вимоги заявлено саме з підстав невідповідності змісту спірного договору кредиту нормам законодавства, чинного на момент виникнення спірних правовідносин, що встановлюють правила щодо вираження валюти в зобов`язанні, порядку та валюти виконання зобов`язання, порядку надання кредиту за договором, в тому числі в іноземній валюті, порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типи відсотковоїставки, валютні ризики, процедуру виконання договору тощо, які передують укладеннюдоговору, внаслідок чого позивач і просить визнати його недійсним, як такий, щопорушує права споживача фінансових послуг.

Крім того, зміст договору кредиту суперечить положенням ч.1 ст. 1054, ч.1 ст. 1046, ч.1 ст. 1049 ЦК України. Пункти 1.1., 2.1., підпункти 2.3.1., 2.3.2. пункту 2.3., за своїм змістом не відповідають положенням вищенаведених статей ЦК України, оскільки в порядку передбаченому спірним договором, готівкові грошові кошти в іноземній валюті, а саме доларах США, за законом не можливо видати, і такі грошові кошти не можливо повернути кредитору в порядку, передбаченому спірнимдоговором кредиту.

Вказує, що спірний договір кредиту має характер споживчого, та відповідно є таким, до якого застосовуються положення законодавства про захист прав споживачів. Однак, в порушення вимог ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідач не надав позивачу, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчогокредитування, в письмовій формі повної інформації про умови отримання кредиту, орієнтовну сукупну вартість кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедурувиконання договору тощо, яка надається перед укладенням кредитного договору,внаслідок чого порушено права позивача як споживача фінансових послуг, та вимогичинного закону.

Звертає увагу суду на те, що на початку листопада 2008 року між позивачем і відповідачем, за ініціативою відповідача, було укладено додаткову угоду до спірного договору кредиту, щодо збільшення з 10 листопада 2008 року відсоткової ставки за користування кредитом до 13,5% річних. У зв`язку з чим на момент укладення вказаної додаткової угоди Правила НБУ №168 вже набрали чинності, а тому відповідач повинен був врахувати вимоги цих правил, а також Закону України «Про захист прав споживачів» і вказаною додатковою угодою внести відповідні зміни до договору кредиту, щодо детального розпису сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, в тому числі із зазначенням реальноїпроцентної ставки, та абсолютного значення подорожчання кредиту, вартості всіхсупутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача. Однак відповідач всупереч вищенаведених норм закону не виконав покладені на нього обов`язки, чим порушив права позивача, як споживача фінансових послуг.

Зазначає, що всупереч вимогам закону, у спірному договорі кредиту, як на момент його укладення, так і на момент внесення до нього змін у листопаді 2008 р., відсутній графік платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користуванням кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача за кожним платіжним періодом, а також відсутній детальний розпис сукупної вартості кредиту за кожним платіжним періодом, в тому числі із зазначенням реальної процентної ставки, та абсолютного значення подорожчання кредиту. Також відповідачем не надано позивачу окремий письмовий документ з умовами кредитування та детальним розписом загальної вартості кредиту для споживача до укладення спірного договору кредиту, як того вимагало законодавство.

Звертає увагу на те. що позивач був позбавлений можливості заздалегідь знати, які саме суми він сплачує по тілу кредиту, а які - по відсотках за користування кредитом.

У поясненнях на апеляційну скаргу представник АТ «Альфа-Банк» Гречківський Є.Л. просив залишити рішення суду без змін, а апеляційну скаргу позивача - без задоволення, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду. Також просив розглянути справу за відсутності представника відповідача. ( а.с. 1-2, т. 10).

Апеляційне провадження у даній справі було відкрито ухвалою Київського апеляційного суду від 31 травня 2019 року.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 30 січня 2020 року, занесеною до протоколу судового засідання, до участі у справі як правонаступника ПАТ «Укрсоцбанк» було залучено АТ «Альфа-Банк» ( а.с. 230, т. 9).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 05 березня 2020 року було задоволено клопотання ОСОБА_1 та призначено у справі судову економічну експертизу документів фінансово-кредитної операції.

12 листопада 2020 року справа повернулась до суду першої інстанції без проведення експертизи. Директором КНДІСЕ повідомлено, що за заявою ОСОБА_1 від 31 липня 2020 року термін оплати вартості експертизи було розстрочено до 31 жовтня 2020 року включно, однак станом на 05 листопада 2020 року оплата попередньої вартості експертизи здійснена не була.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 10 грудня 2020 року клопотання ОСОБА_1 було задоволено та матеріали справи були повторно надіслані до КНДІСЕ для проведення експертизи, призначеної ухвалою від 05 березня 2020 року. Провадження у справі було зупинено.

30 вересня 2021 року справа повернулась до суду разом із висновком експерта від 20 вересня 2021 року №373/21-71/26354/21-71 за результатами проведення судової економічної експертизи.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги та просив скаргу задовольнити, скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Представник відповідача АТ «Альфа-Банк», що є правонаступником ПАТ «Укрсоцбанк», в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, тому колегія суддів вважала можливим розглянути справу за його відсутності відповідно до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Звертаючись до суду з даним позовом, підставами недійсності кредитного договору позивач ОСОБА_1 зазначав невідповідність договору вимогам закону та несправедливість умов договору кредиту, посилаючись на наступні обставини.

Вважає, що зміст договору суперечить положенням пунктів 2,4 глави 3 розділу ІІІ Інструкції «Про касові операції в банках України», затвердженої Постановою Правління НБУ № 337 від 14.08.2003 року, що встановлюють порядок видачі готівки національної та іноземної валюти з каси банку. Тобто законодавством не було передбачено такого способу видачі іноземної готівкової валюти який зазначено у спірному договорі кредиту. Такий спосіб видачі іноземної готівкової валюти , який зазначено у договорі кредиту, суперечить законодавству , чинному на момент виникнення спірних правовідносин.

Вказував, що позовні вимогизаявлено саме з підстав невідповідності змісту спірного договору кредиту нормамзаконодавства, чинного на момент виникнення спірних правовідносин, що встановлюютьправила щодо вираження валюти в зобов`язанні, порядку та валюти виконання зобов`язання, порядку надання кредиту за договором, в тому числі в іноземній валюті,порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типи відсотковоїставки, валютні ризики, процедуру виконання договору тощо, які передують укладеннюдоговору, внаслідок чого позивач і просить визнати його недійсним, як такий, щопорушує права споживача фінансових послуг.

В порушення вимог ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» відповідач не надав позивачу, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі повної інформації про умови отримання кредиту, орієнтовну сукупну вартість кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедуру виконання договору тощо, яка надається перед укладенням договору, внаслідок чого порушено права позивача як споживача фінансових послуг та вимоги закону.

Всупереч вимог закону у спірному договорі кредиту як на момент його укладення, так і на момент внесення змін до нього у листопаді 2008 року, відсутній графік платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача за кожним платіжним періодом, а також відсутній детальний розпис сукупної вартості кредиту за кожним платіжним періодом, в тому числі із зазначенням реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту.

Позивачу не було надано окремого письмового документу з умовами кредитування та детальним розписом загальної вартості кредиту для споживача до укладання спірного договору.

Крім того, кредитним договором, всупереч вимогам законодавства, а саме - п. 3.6 Правил НБУ № 168 банком було встановлено комісію за дії, які банк здійснює на власну користь, а саме: пунктом 3.3.2 договору встановлена комісія за відкриття позичкового рахунку в сумі 2749 грн., за прийом платежів фізичних осіб на користь юридичних осіб - 248 грн.

Разом з тим, відповідно до протокольного рішення кредитного комітету Київської обласної філії АКБ «Укрсоцбанк» № 82 від 26.04.2007 року прийнято рішення про видачу кредиту на умовах: компенсація відсоткової ставки - 2,1% від суми кредиту по курсу НБУ на день видачі кредиту; комісія за відкриття позичкового рахунку - 151 грн., комісія за перерахування готівки на користь юридичної особи - 0,2% від суми кредиту по курсу НБУ на день видачі кредиту.

З аналізу квитанцій та витягу вбачається, що за начебто відкриття позичкового рахунку позивач сплатив кошти, які фактично є компенсацією відсоткової ставки за кредитом , тобто такий платіж є скритою комісією, що дає підстави вважати, що вказана скрита комісія застосовувалась відповідачем при розрахунках процентів та що фактична процентна ставка складала + 2,1% до встановленої у договорі.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що зі змісту оспорюваного договору кредиту від 07 травня 2007 року вбачається, що в ньому встановлено всі істотні умови для такого виду договору, відповідно до вимог чинного на той час законодавства та інших нормативно-правових актів. Вся необхідна інформація про умови отримання кредиту, а саме: про умови надання споживчого кредиту, графік погашення і суми щомісячних платежів, про визначення сукупної вартості споживчого кредиту та його реальної процентної ставки тощо, яка передує укладенню договору, була надана позичальнику, що підтверджується дослідженими судом доказами. Підписуючи оспорюваний договір, сторони дійшли згоди щодо укладання договору на зазначених у ньому умовах, а відтак, з власної ініціативи визначили для себе правила подальшої поведінки. Доказів того, що під час підписання оспорюваного кредитного договору ОСОБА_1 був обмежений у праві вибору кредитної установи та умов кредитування чи що є інші умови, які є несправедливими, матеріали справи не містять.

З кредитного договору №380/473/07-А від 07 травня 2007 року судом встановлено, що він підписаний сторонами без будь-яких застережень та зауважень, що свідчить про вільне волевиявлення сторін при його укладанні. Належних та допустимих доказів того, що Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» та/або ОСОБА_1 в момент підписання даного кредитного договору було недодержано вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України, матеріали справи не містять.

Крім того, матеріали справи не містять жодного доказу того, що під час укладення оспорюваного правочину ОСОБА_1 звертався до банку з приводу роз`яснення йому положень договору, які були йому незрозумілі або за додатковою інформацією щодо умов кредитування.

ОСОБА_1 також не скористався своїм правом, передбаченим п.6 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на момент укладення оспорюваного правочину) щодо можливості відкликання згоди на укладення кредитного договору протягом 14 календарних днів з моменту отримання примірника укладеного договору без пояснення причин.

Пунктом 2.1 кредитного договору № 380/473/07-А від 07 травня 2007 року встановлено, що надання кредиту здійснюється шляхом видачі позичальнику готівкових грошей в доларах з наступною їх конвертацією (обміном) через операційну касу Київської обласної філії АКБ Укрсоцбанк в гривні та прийняттям суми в гривнях для перерахуванням на цілі, визначені п. 1.2. цього договору.

На виконання даних умов договору, 07 травня 2007 року ОСОБА_1 звернувся до Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», з заявою про видачу готівки в сумі 24 501,00 доларів США, що еквівалентно 123 730,05 грн. (а.с. 21 т.1)

Отже, з наведеного судом встановлено, що під час надання кредиту в доларах США банком було здійснено його конвертацію (обмін) через операційну касу Київської обласної філії АКБ Укрсоцбанк в гривню, чим повністю дотримано вимог п.2.1 кредитного договору №380/473/07-А від 07 травня 2007 року. Крім того, чинним на час видачі кредитних коштів законодавством, не встановлювалися заборони щодо видачі кредиту у валюті з подальшою його конвертацією в національну валюту.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що підписуючи оскаржуваний кредитний договір, позичальник ОСОБА_1 погодився з усіма умовами щодо отримання кредиту, повернення суми кредиту та сплати процентів за користування кредитом у строки, встановлені договором. Він був ознайомлений з умовами кредитного договору, які узгоджені та підписані сторонами. Кредитний договір містить суму кредиту, розмір відсоткової ставки, розмір щомісячного платежу та строк повернення грошових коштів.

В умовах кредитного договору №380/473/07-А від 07 травня 2007 року чітко прописано порядок погашення суми основної заборгованості до 10-го числа кожного місяця згідно графіку вказаному в п.1.1 даного договору, з кінцевим терміном повернення основної заборгованості до 06 травня 2014 року.

Моментом (днем) повернення кредиту вважається день зарахування на відповідні рахунки кредитора суми кредиту, нарахованих процентів та можливих штрафних санкцій, якщо інше не випливає з умов цього договору.

Сплата процентів здійснюється у валюті кредиту на рахунок № НОМЕР_2 в Київській обласній філії АКБ «Укрсоцбанк» до десятого числа місяця наступного за тим, в якому від імені кредитора нараховані проценти.

З наявних в матеріалах справи доказів чітко вбачається, і ОСОБА_1 не заперечується, що в період з травня 2007 року він виконував умови кредитного договору і будь-яких заперечень та/або звернень до банку з приводу незрозумілості розміру суми основного боргу, розміру суми процентів за користування кредитом, які підлягають сплаті, номеру рахунку на який сплачувати суму основного боргу та суму процентів, у нього не було.

Зі змісту кредитного договору №380/473/07-А від 07 травня 2007 року також вбачається, що валютою кредиту є долар США. Даний факт достовірно був відомий позичальнику. Таким чином, укладаючи спірний договір про надання кредиту в іноземній валюті, сторони взяли на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане. Нестабільність курсу гривні до долара США є загальновідомим фактом, який не міг бути невідомим ОСОБА_1 .

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов висновку, що правових підстав для визнання кредитного договору № 380/473/07-А від 07 травня 2007 року недійсним немає.

Позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним договору застави майна № 04/3-667 від 07 травня 2007 року, укладеного між ОСОБА_1 та АКБ соціального розвитку "Укрсоцбанк", та виключення з Державного реєстру обтяжень рухомого майна запис про заставу рухомого майна, а саме ТЗ «Hyundai Tucson», 2007 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 та зняти заборону на його відчуження, є похідними від основних, а тому також не підлягають задоволенню.

З висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, вважає їх законними та обґрунтованими.

За змістом частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Отже, за змістом статті 1054 ЦК України та статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» істотними умовами кредитного договору є сума кредиту, умови його надання, обов`язки сторін, умови повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Пунктами 3, 10, 11, 13, 15 частини 3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що несправедливими є, зокрема умови договору про: встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції на час укладення зазначеного договору, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Згідно з частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

За змістом наведених статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

У постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15 Верховний Суд України наголосив, що Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

З матеріалів справи встановлено, що у квітні 2007 року ОСОБА_1 звернувся до Київської обласної філії АКБ «Укрсоцбанк» з проханням про видачу йому кредиту для придбання автомобіля Hyundai Tucson. Відповідно до висновку служби банківської безпеки Київської обласної філії АКБ «Укрсоцбанк» від 25 квітня 2007 року було погоджено видачу кредиту в сумі 24 501 доларів США ОСОБА_1 , який займає посаду юрисконсульта ПП «Євроклідон», має документально підтверджений дохід, вносить аванс 10% вартості автомобіля при його придбанні, має право власності на 1/3 частину трикімнатної квартири у м. Києві ( а.с. 174, т. 9).

26 квітня 2007 року кредитним комітетом Київської обласної філії АКБ «Укрсоцбанк» було прийнято рішення щодо надання ОСОБА_1 для придбання автомобіля кредит на суму 24 501 долар США в готівковій формі з подальшим прийомом платежу на користь юридичної особи, строк кредитування - 84 місяці, відсоткова ставка - 10,5 % ( партнерська програма); компенсація відсоткової ставки - 2,1% від суми кредиту по курсу НБУ на день видачі кредиту; комісія за відкриття позичкового рахунку - 151 грн., щомісячне погашення кредиту та відсотків; розмір авансового внеску - 10% від вартості автомобіля ( ас. 175, т. 9).

Про прийняте рішення банк листом від 26.04.2007 року повідомив ТОВ «Паритет Моторс», яким 23 квітня 2007 року було надано рахунок-фактуру про вартість зазначеного автомобіля ( а.с. 172, т. 9).

Як вбачається зі змісту преамбули договору кредиту № 380/473/07-А від 07 травня 2007 року, договір було укладено на підставі отриманої позичальником до укладення цього договору повної та достовірної інформації від кредитора про умови кредитора останнім.

Відповідно до п.1.1 договору кредиту кредитор надає, а позичальник отримує на умовах цього договору грошові кошти в сумі 24 501 долар США з обов`язком виплати 10,5% річних та повернення кредиту до 10 числа кожного місяця згідно з графіком, що наведений у цьому пункті договору. З графіку вбачається, що сума щомісячного платежу по тілу кредиту становить 292 долари США, а останній платіж, який має бути здійснено не пізніше 06 травня 2014 року - 265 доларів США.

Пунктом 1.2 договору визначено, що кредит надається позичальнику на купівлю транспортного засобу марки Hyundai моделі Tucson, випуску 2007 року , згідно з договоромкупівлі-продажу № 23/4/2007-М-1 від 23 квітня 2007 року, укладеним між позичальником та ТОВ «Паритет Моторс».

Відповідно до пунктів 1.4 та 1.4.2 договору кредиту, позичальник свідчить та гарантує, що на момент укладення цього договору він отримав від кредитора повну та достовірну інформацію про його особу та місцезнаходження, а також про умови отримання кредиту на придбання транспортного засобу, в тому числі на умовах цього договору.

Пунктом 2.1 договору кредиту визначено, що надання кредиту має здійснюватись з позичкового рахунку № НОМЕР_2 , відкритого у Київській обласній філії кредитора, шляхом видачі позичальнику готівкових грошових коштів в межах суми кредиту з наступною їх конвертацією (обміном) на гривні та перерахуванням отриманої суми на зазначені цілі.

Моментом (днем) надання позичальнику кредиту слід вважати день першого надання йому грошових коштів Кредиту.

Моментом (днем) повернення Позичальником його заборгованості за цим Договором (строкової та/або простроченої), а також погашення вимог кредитора, що випливають з цього Договору, слід вважати день зарахування сум: кредиту чи відповідної його частини на рахунок № НОМЕР_2 в Київській обласній філії кредитора; нарахованих процентів на рахунок № НОМЕР_3 в Київській обласній філії кредитора.

Відповідно до п. 2.1 договору кредиту, нарахування процентів має здійснюватись кредитором в валюті кредиту на фактичну щоденну суму заборгованості за кредитом і за фактичну кількість днів її використання у періоді (28-29-30-31/360) останнього робочого дня кожного поточного місяця використання кредиту, а також в день повернення заборгованості за кредитом в повному обсязі в день такого повернення. При розрахунку процентів має враховуватись день надання та не враховуватись день повернення кредиту.

Додатковою угодою про внесення змін до договору кредиту № 38-0/473/07-А від 07 травня 2007 року сторони погодили, що з 10 листопада 2008 року встановлюється процентна ставка за користування кредитом на рівні 13,5 % ( а.с. 17, т. 1).

28 квітня 2009 року між сторонами було укладено договір про внесення змін до договору кредиту від 07.05.2007 року, доповнено договір кредиту пунктом 1.1.1, яким передбачено, що при погашенні позичальником заборгованості за кредитним договором, пріоритетними є його зобов`язання за договором відновлювальної кредитної лінії від 28 квітня 2009 року ( а.с. 227, т. 9).

29 липня 2010 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 була укладена додаткова угода до договору кредиту від 07.05.2007 року, в якій сторони дійшли згоди про зміну графіку погашення основного боргу, у зв`язку з цим внесли відповідні зміни до графіку погашення тіла кредиту. Як вбачається з вказаного графіку, з серпня 2010 року по квітень 2011 року щомісячний платіж по тілу кредиту становить 64 долари США, з травня 2011 року по квітень 2014 року - щомісячний платіж становить 347 доларів США, а останній платіж - 335,95 доларів США, що підлягає сплаті до 06 травня 2014 року ( а.с. 229, т. 9).

26 липня 2011 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду про внесення змін до договору кредиту № 380/473/07-А, якою сторони підтвердили, що залишок заборгованості за кредитом станом на дату укладання цієї додаткової угоди складає 12 955,95 доларів США. Погашення залишку кредитної заборгованості передбачено новим графіком, відповідно до якого з серпня 2011 року по квітень 2012 року щомісячний платіж становить 150,55 доларів США, з травня 2012 року по травень 2014 року - щомісячний платіж становить 464,04 долари США.

Відповідно до п. 4 додаткової угоди, детальний розпис сукупної вартості кредиту, зазначення реальної процентної ставки, абсолютне значення подорожчання кредиту наведено у додатку 1 до цієї додаткової угоди, що є її невід`ємною частиною.

Як вбачається з детального розпису сукупної вартості кредиту, що підписана позичальником та представником банку, залишок заборгованості по кредиту становить 12 955,95 доларів США, процентна ставка - 13,5% річних, сума процентів, які підлягають сплаті за користування кредитом - 2917,81 доларів США, реальна процентна ставка - 14,55%. ( а.с. 231-234, т. 9).

Отже, під час підписання кредитного договору між сторонами дотримано вимоги чинного законодавства, зокрема, досягнуто згоди з усіх істотних умов договору: мета, сума і строк кредиту; умови і порядок його видачі та погашення; види (способи) забезпечення зобов`язання позичальника; відсоткова ставка; порядок плати за кредит; порядок зміни та припинення дії договору; відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; кредитний договір укладено у письмовій формі та підписано його сторонами; сторони кредитного договору мають необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення сторін було вільним і відповідало їх внутрішній волі.

Тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що підписуючи кредитний договір, позичальник ОСОБА_1 погодився з усіма умовами щодо отримання кредиту, повернення суми кредиту та сплати процентів за користування кредитом у строки, встановлені договором. Він був ознайомлений з умовами кредитного договору, які узгоджені та підписані сторонами.

У день підписання оспорюваного правочину позичальник отримав примірник кредитного договору, що не позбавляло його можливості детально перевірити його умови та завчасно звернутись до банку для уточнення порядку здійснення нарахування процентів, погашення кредиту та особливостей взаєморозрахунків коштів за кредитом.

При цьому з матеріалів кредитної справи вбачається, що спілкування позичальника з працівниками банку з приводу надання та умов отримання кредиту велось завчасно до укладення договору, з 23 квітня 2007 року, тоді як договір кредиту було укладено 07 травня 2007 року.

Матеріали справи не містять доказів на спростування презумпції правомірності правочину у цілому, зокрема, не спростовано, що під час укладення кредитного договору позивач діяв свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодився з його умовами, визначивши при цьому характер правочину і всі його істотні умови.

Жодних належних та допустимих доказів, які б підтвердили, що під час укладення кредитного договору з боку банку існувало свідоме приховування реального розміру відсоткової ставки та сукупної вартості кредитного договору, і такими діями відповідача були порушені права позивача, позивачем не надано.

Доводи апеляційної скарги позивача є аналогічними доводам його позовної заяви, яким суд першої інстанції надав належну правову оцінку та обґрунтовано їх відхилив.

Доводи позивача про те, що кредитний договір №380/473/07-А від 07 травня 2007 року було укладено з порушенням вимог Закону України «Про захист прав споживачів», так як перед його укладенням, всупереч частині 2 статті 11 вказаного закону, позичальнику не було повідомлено в письмовому вигляді про кредитні умови, зокрема про орієнтовну сукупну вартість кредиту, правильно були відхилені судом першої інстанції, оскільки спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі.

Крім того, станом на час укладання кредитного договору законодавцем не було встановлено вимоги про те, що у договорі про надання споживчого кредиту повинно бути зазначено інформацію про орієнтовну сукупну вартість кредиту і що дана інформація повинна бути викладена як окремий письмовий документ.

Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, якими в наступному було врегульоване порядок надання зазначеної інформації, були затверджені постановою правління Національного банку України № 168 від 10 травня 2007 року, тобто після укладення між сторонами договору кредиту від 07 травня 2007 року.

Відповідно до висновку Верховного Суду у постанові від 29 серпня 2018 року у справі № 635/7784/16-ц, твердження позичальника, що кредитний договір не відповідає вимогам діючого законодавства та порушує його права, як споживача кредитних послуг, зокрема, і тому, що при укладанні кредитного договору банком не було надано повної орієнтовної вартості кредиту та у ньому відсутні відомості детального розпису загальної вартості кредиту, а також не надання Банком окремого письмового документу з детальним розписом загальної вартості кредиту для споживача та графіку погашення заборгованості, не є підставою для визнання кредитного договору недійсним.

Абзацом 2 частини 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що у разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену ст. 15 і 23 цього Закону. Однак зазначені норми не передбачають визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту у разі неповідомлення споживачу відомостей про орієнтовну сукупну вартість кредиту та іншої інформації, визначеної ч. 2 ст. 11 Закону.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що всупереч нормам чинного законодавства України, зобов`язання у спірному кредитному договорі виражене в іноземній валюті - доларах США, також правильно не були прийняті до уваги судом першої інстанції, виходячи з наступного.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю, на час укладення договору є Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» , що був чинним на час виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до статті 5 цього Декрету операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту другого статті 5 Декрету КМУ.

Статті 47 та 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Указані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Порядок надання дозволу НБУ на банківські операції та генеральних ліцензій встановлюється також Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженим постановою Правління НБУ від 17 липня 2001 року № 275, у пункті 5.3 якого зазначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що перераховані в цьому Положенні, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМУ.

Правовий аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банк як фінансова установа, отримавши в установленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Відповідно до вимог підпункту «в» пункту четвертого статті 5 Декрету КМУ індивідуальної ліцензії потребують операції з надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують установлені законодавством межі, які законодавством не встановлені.

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій достатньою правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами статті 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку, а саме отримання письмового дозволу НБУ на операції, пов`язані з іноземною валютою.

Тобто надання кредитів у іноземній валюті за наявності в банку відповідної генеральної ліцензії (дозволу НБУ на здійснення кредитних операцій у валюті) не суперечило вимогам чинного законодавства України.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц , із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Враховуючи те, що спірний договір було укладено до набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», яким надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідачем дотримані вимоги законодавства щодо надання кредиту в іноземній валюті.

При цьому, оскільки незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена, то, укладаючи спірний договір про надання кредиту в іноземній валюті, сторони брали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане, а , виходячи зі змісту ст. ст. 1046, 1054 ЦК України, відповідальність за валютні ризики лежить саме на позичальникові. Позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, враховуючи і можливість отримання кредиту в національній валюті.

З матеріалів справи встановлено, що позичальник ОСОБА_1 , який за фахом є юристом та на час укладення договору працював юрисконсультом, був завчасно обізнаний з умовами кредитування, також при укладенні кредитного договору ознайомився з його умовами та мав можливість не погодитися чи відмовитися від укладення договору.

Окрім того, у разі незгоди з умовами кредитного договору позичальник мав можливість скористатися своїм правом, визначеним частиною шостою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, відповідно до якої споживач має право протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин.

Проте ОСОБА_1 не скористався правом на відкликання згоди на укладення договору про надання кредиту згідно з частиною шостою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», отримав кредитні кошти та вносив грошові кошти на погашення боргу, тобто договір виконувався сторонами.

Також колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги позивача про те, що зміст договору кредиту суперечить положенням пунктів 2, 4 глави 3 розділу III Інструкції «Про касові операції в банках України», затвердженою постановою Правління Національного банку України №337 від 14.08.2003 року, та що згідно з законодавством, чинним на момент виникнення спірних правовідносин, не передбачено такого способу видачі іноземної готівкової валюти, який зазначено у спірному договорі кредиту.

Пунктом 2.1 договору кредиту визначено, що надання кредиту має здійснюватись з позичкового рахунку № НОМЕР_2 , відкритого у Київській обласній філії кредитора, шляхом видачі позичальнику готівкових грошових коштів в межах суми кредиту з наступною їх конвертацією (обміном) на гривні та перерахуванням отриманої суми на зазначені цілі.

На виконання даних умов договору, 07 травня 2007 року ОСОБА_1 звернувся до Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» з заявою про видачу готівки в сумі 24 501,00 доларів США, що еквівалентно 123 730,05 грн. (а.с. 21 т.1)

Отже, з наведеного вбачається, що під час надання кредиту в доларах США банком було здійснено його конвертацію (обмін) через операційну касу Київської обласної філії АКБ Укрсоцбанк в гривню, чим повністю дотримано вимог п.2.1 кредитного договору №380/473/07-А від 07 травня 2007 року. Крім того, чинним на час видачі кредитних коштів законодавством, не встановлювалися заборони щодо видачі кредиту у валюті з подальшою його конвертацією в національну валюту.

Відповідно до висновку експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 20 вересня 2021 року № 373/21-71/26354/21-71 за результатами проведення судової економічної експертизи у даній справі № 752/21315/15-ц ( а.с. 70-98, т. 10), згідно заяви на видачу готівки № 200 від 07.05.2007 року та виписки Київської обласної філії ПАТ «Укрсоцбанк» по особовому рахунку № НОМЕР_2 (840) ОСОБА_1 , документально підтверджується видача кредитних коштів за договором кредиту № 380/473/07-А від 07.05.2007 з каси банку у розмірі 24 501,00 доларів США.

Також відповідно до вказаного висновку, відображення в бухгалтерському обліку ПАТ «Укрсоцбанк» операції з видачі ОСОБА_1 готівки в іноземній валюті з каси банку в сумі 24 501,00 доларів США на підставі Заяви на видачу готівки №200 від 07.05.2007 за Договором кредиту №380/473/07-А від 07.05.2007 бухгалтерською проводкою: дебет рахунку №2351, кредит рахунку № НОМЕР_4 без відкриття поточного рахунку № НОМЕР_5 , не відповідає вимогам нормативно-правових актів - п. 4 глави 3 Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої постановою Правління НБУ № 337 від 14.08.2003 року, п.2.3 розділу 2 Інструкції з бухгалтерського обліку операцій з готівковими коштами та банківськими металами в банках України, затвердженої постановою Правління НБУ від 20.10.2004 року № 495, Інструкції про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України, затвердженої постановою Правління НБУ № 280 від 17.06.2004 року.

Таким чином, висновком судової економічної експертизи підтверджено видачу позивачу кредитних коштів за договором кредиту № 380/473/07-А від 07.05.2007 з каси банку у розмірі 24 501,00 доларів США.

Після надання кредиту з позичкового рахунку шляхом видачі позичальнику готівкових грошових коштів, умовами договору кредиту №380/473/07-А від 07.05.2007 передбачено наступну їх конвертацію (обмін) на гривні та перерахування отриманої суми на купівлю транспортного засобу марки HYUNDAI, моделі Tucson, випуску 2007 року, ідентифікатор № НОМЕР_6 за Договором купівлі-продажу № 23/4/2007-М-1 від 23.04.2007, укладеним ОСОБА_2 з ТОВ «Паритет-Моторс».

Відповідно до вищевказаного висновку експертизи, документально підтверджується перерахування грошових коштів на рахунок ТОВ «Паритет-Моторс» на купівлю транспортного засобу за Договором купівлі-продажу № 23/4/2007-М-1 від 23.04.2007.

Разом з тим, висновок експертизи про те, що відображення в бухгалтерському обліку ПАТ «Укрсоцбанк» операції з видачі ОСОБА_1 готівки в іноземній валюті з каси банку в сумі 24 501,00 доларів США на підставі Заяви на видачу готівки №200 від 07.05.2007 без відкриття поточного рахунку № НОМЕР_5 , - не відповідає вимогам нормативно-правових актів, - не може бути підставою для визнання недійсним договору кредиту, оскільки кредитний договір за своєю правовою природою є консесуальним, відтак операції з видачі кредитних коштів стосуються виконання договору кредиту та не спростовують встановленого судом факту існування між сторонами кредитних правовідносин.

Недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору.

Доводи апеляційної скарги щодо невідповідності вимогам закону п. 3.3.2 договору кредиту про встановлення у них комісії за дії, які банк здійснює на власну користь, колегія суддів відхиляє, оскільки висновків суду першої інстанції вони не спростовують, адже чинне на час укладення договору законодавство не забороняло встановлення на користь банку зазначених платежів.

Так, відповідно до п.3.3.2 кредитного договору позичальник зобов`язаний в день укладення цього договору сплатити кредитору комісії: за відкриття позичкового рахунку в сумі - 2749 грн. ; за прийом платежів фізичних осіб на користь юридичних осіб в сумі - 248 грн.

За положеннями п.3 ч. 5 ст. 11 Закону України від «Про захист прав споживачів» ( в редакції на час укладення спірного договору) до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Оскільки встановлення п.3.3.2 комісії за відкриття позичкового рахунку та за прийом платежів на користь юридичної особи було одноразовим, комісія визначена у твердій грошовій сумі, що не суперечило чинному законодавству станом на день укладення кредитного договору, розмір вказаної плати не містить змінних величин, тому відсутні підстави вважати, що пунктом 3.3.2 кредитного договору передбачались зміни у витратах за договором.

10 травня 2007 року Постановою правління Національного банку України № 168 були затверджені Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту.

Пунктом 3.6 зазначених Правил було встановлено, що банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь ( ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо) або за дії, які споживач здійснює на користь банку ( прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» № 3795-VI від 22 вересня 2011 року частину четверту статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» було доповнено новим абзацом, яким було встановлено, що кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначення цього Закону, є нікчемною.

Отже враховуючи, що сплата комісій у п. 3.3.2 договору кредиту була встановлена одноразово, позичальником сума комісій була сплачена при укладенні договору, чинне на час укладення договору законодавство не забороняло встановлення таких комісій, жодних правових підстав для визнання зазначеного пункту договору недійсним - не вбачається.

В апеляційній скарзі позивач також посилається на те, що суд не прийняв до уваги ту обставину, що несправедливими є також умови підпункту 2.8.2., пункту 2.8. договору кредиту якими передбачено, що у разі незгоди позичальника на зміну розміру процентів він зобов`язується протягом 30 календарних днів з дати отримання повідомлення з вимогою кредитора про повернення заборгованості за цим договором, повернути кредитору в повному обсязі свою заборгованість за цим договором. Внаслідок чого позивач був вимушений укласти з відповідачем додаткову угоду до договору кредиту на вкрай невигідних для нього умовах, а саме щодо збільшення відсоткової ставки аж на 3% - з 10,5% до 13,5% річних. Несправедливими є також пункти 1.1., 2.1. договору кредиту, які в свою чергу є недійсними як такі, що за змістом суперечать вимогам законодавства України. Таким чином, умови спірного договору кредиту вважає несправедливими.

Проте зазначені доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає безпідставними, виходячи з наступного.

Аналізуючи положення статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» , для кваліфікації умов договору як несправедливих необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві, а у випадку визнання окремого положення договору несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним в цілому.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

Як встановлено судом, позичальник ОСОБА_1 після укладення кредитного договору уклав з банком чотири додаткові угоди до нього, у двох з яких сторони підтверджували розмір заборгованості по кредиту у доларах США, процентів за користування кредитними коштами, здійснювали реструктуризацію боргу, отже, позичальник при укладенні спірного кредитного договору та додаткових угод діяв свідомо, вільно, враховуючи власні інтереси, прийняв рішення про вибір банку та вступив з ним у договірні відносини, визначивши при цьому характер правочинів і умови.

З матеріалів справи також встановлено, що у період червня 2007 року по квітень 2012 року позичальник вносив платежі на погашення кредиту та процентів за користування кредитом.

Відповідно до наявних у матеріалах справи доказів, виписок з особового рахунку позивача ОСОБА_1 , наданих ПАТ «Укрсоцбанк», розрахунків заборгованості за кредитом та висновку судової економічної експертизи від 20.09.2021 року, в результаті дослідження виписок ПАТ «Укрсоцбанк» за період з 07.05.2007 по 29.12.2015, документально підтверджується погашення заборгованості за кредитним договором - поточної заборгованості за кредитом - 9126,99 доларів США; простроченої заборгованості за кредитом - 3248,83 доларів США, заборгованості за відсотками - 10 064,28 доларів США.

За умовами договору кредиту строк кредитування встановлено до 06.05.2014 року, тоді як з даним позовом про визнання кредитного договору недійсним ОСОБА_1 звернувся через півтора роки після завершення строку повернення кредиту - 29.12.2015 р.

Таким чином, колегія суддів апеляційного суду вважає правильним висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки ОСОБА_1 , систематично сплачуючи протягом тривалого часу періодичні платежі згідно з умовами договору, укладаючи неодноразово додаткові угоди щодо реструктуризації заборгованості, погоджувався з умовами кредитного договору, не порушував питання про його розірвання, то його волевиявлення, як учасника правочину, було вільним і відповідало його внутрішній волі, а правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а отже, позивач не вважав умови договору несправедливими.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(ІІ)/2021 у справі за конституційною скаргою Публічного акціонерного товариства акціонерний комерційний банк «Індустріалбанк» щодо відповідності Конституції України (конституційності) частини третьої статті 13, частини третьої статті 16 Цивільного кодексу України, та ухвали Верховного Суду від 01 червня 2022 року у справі № 513/879/19 , одним із способів захисту добросовісної сторони є правовий принцип, згідно з яким особа втрачає право посилатися на будь-які факти на обґрунтування своїх домагань, якщо його попередня поведінка свідчила про те, що вона дотримується протилежної позиції (принцип естопелю). Поведінка є недобросовісною, якщо одна сторона договору прийняла виконання від іншої сторони, а після цього посилається на недійсність такого договору або його неукладеність. Якщо поведінка сторони давала іншій стороні підстави вважати, що договір є дійсним (виконувався належним чином сторонами протягом тривалого часу), то наступне висунення вимог про його недійсність або неукладеність є зловживанням правом.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим. Судом було правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, дана вірна оцінка наявним у матеріалах справи доказам, доводи апеляційної скарги позивача висновків суду не спростовують, а тому підстав для скасування оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції не вбачається.

За правилами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374 - 376, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 28 лютого 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 22 серпня 2022 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Махлай Л.Д.

Немировська О.В.