ПОСТАНОВА

Іменем України

26 серпня 2022 року м. Кропивницький

справа № 396/31/22

провадження № 22-ц/4809/790/22

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Мурашка С.І. (головуючий, суддя-доповідач), Голованя А. М., Карпенка О. Л.,

за участі секретаря Савченко Н. В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Державний навчальний заклад «Професійно-технічне училище № 40 м. Новоукраїнка»,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою Державного навчального закладу «Професійно-технічне училище № 40 м. Новоукраїнка» на рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 18 травня 2022 року у складі судді Русіної А. А. і

В С Т А Н О В И В:

В січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного навчального закладу «Професійно-технічне училище № 40 м. Новоукраїнка» (далі ДНЗ «Професійно-технічне училище № 40 м. Новоукраїнка») та з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просив:

-визнати незаконним та скасувати наказ директора ДНЗ «Професійно-технічне училище № 40 м. Новоукраїнка» від 05.11.2021 № 251-к/тр «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 на час відсутності щеплення проти COVID-19;

-допустити його до виконання посадових обов`язків механіка ДНЗ «Професійно-технічне училище № 40 м. Новоукраїнка»;

-стягнути з ДНЗ «Професійно-технічне училище № 40 м. Новоукраїнка» на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 08.11.2021 до дня поновлення на роботі, який надень пред`явлення цього позову складає 12 285 грн 53 коп;

-стягнути з ДНЗ «Професійно-технічне училище № 40 м. Новоукраїнка» на свою користь моральну шкоду в розмірі 5 000 грн;

-судові витрати по справі покласти на відповідача та стягнути з нього на свою користь сплачений судовий збір.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 працює механіком в ДНЗ «Професійно-технічне училище № 40 м. Новоукраїнка».

01.11.2021 позивачу від директора ДНЗ «Професійно-технічне училище № 40 м. Новоукраїнка» надійшло повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19, яким ОСОБА_1 попереджено про відсторонення від роботи з 08.11.2021, в разі якщо він до 05.11.2021 не надасть документ, який підтверджуватиме наявність профілактичного щеплення проти COVID-19 або ж про абсолютні протипоказання до проведення профілактичних щеплень.

Наказом ДНЗ «Професійно-технічне училище № 40 м. Новоукраїнка» від 05.11.2021 № 251-к/тр «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 на час відсутності щеплення проти COVID-19» позивача було з 08.11.2021 відсторонено від роботи без збереження заробітної плати у зв`язку із відсутністю профілактичного щеплення проти COVID-19.

Позивач вважав, що відсторонення його від роботи є неприпустимим та таким, що порушує його права як громадянина України та працівника, а дії відповідача такими, що порушують низку нормативно-правових актів та Конституцію України.

ОСОБА_1 зазначав, що в Україні не введений надзвичайний стан, а тому відсутні підстави на обмеження конституційних прав, а відповідно до ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» не передбачено щеплення від COVID-19 як обов`язкове, як наслідок, відсторонення працівника на підставі ч. 2 ст. 12 вказаного закону є незаконним та безпідставним.

Крім того, враховуючи моральні переживання та стрес, які позивач зазнав внаслідок прийняття щодо нього неправомірного рішення, що виразилося відстороненням від роботи без збереження заробітної плати, погіршенням здоров`я, останній вважав, що має право на відшкодування моральної шкоди в розмірі 5 000 грн.

Рішенням Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 18 травня 2022 року позов задоволено часково.

Визнано незаконним та скасовано наказ ДНЗ «Професійно-технічне училище № 40 м. Новоукраїнка» від 05 листопада 2021 року № 251-к/тр «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 на час відсутності щеплення проти COVID-19».

Стягнуто з ДНЗ «Професійно-технічне училище № 40 м. Новоукраїнка» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час відсторонення від роботи в сумі 22 571 грн 09 коп, яка зазначена без відрахування податку та обов`язкових платежів і зборів, та з якої податок і збори підлягають відрахуванню при сплаті.

Стягнуто з ДНЗ «Професійно-технічне училище № 40 м. Новоукраїнка» на користь держави судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 1 984,80 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідачем не доведено, що позивач відмовився або ухилився від обов`язкового профілактичного щеплення від COVID-19, а наказ про відсторонення був виданий незаконно до набрання чинності наказу МОЗ від 04 жовтня 2021 року № 2153, яким затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, в тому числі, щодо працівників закладів професійної (професійно-технічної) освіти.

Крім того, суд першої інстанції вважав, що позивачу не надано достатньо часу для проведення вакцинації, враховуючи, що ознайомлений особисто позивач під підпис персональним повідомленням був лише 01.11.2021, а наказ виданий 05.11.2021.

Відмовляючи в задоволенні позовної вимоги про допуск до роботи, суд першої інстанції виходив з того, що задоволення позовної вимоги про скасування наказу про відсторонення позивача від роботи без збереження заробітної плати саме по собі є підставою для допуску останнього до виконання його трудових обов`язків.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні поовних вимог про стягнення моральної шкоди, виходив з того, що сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки моральна шкода має бути обов`язково аргументована поза розумним сумнівом із зазначенням того, які конкретно дії спричинила та наскільки вони були інтенсивними, щоб сягнути рівня страждань.

В апеляційній скарзі ДНЗ «Професійно-технічне училище № 40 м. Новоукраїнка» просить скасувати рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 18 травня 2022 року в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове, яким відмовти в задоволенні вказаних позовних вимог ОСОБА_1 та вирішити питання про розподіл судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи.

Відповідач вважає, що при відстороненні від роботи ОСОБА_1 , ним було дотримано алгоритм дій в суворій відповідності до діючого законодавства України, в тому числі п. 41-6 Постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-Cov-2».

Крім того, суд першої інстанції в оскажуваному рішенні посилався на ряд нормативно-правових актів, що стосуються закладів охорони здоров`я, що на думку позивача не відноситься по суті до розгляду даної справи та жодним чином не має стосунку до навчального закладу.

Також, відповідач зазначає, що безпідставними є посилання суду першої інстанції на те, що оскаржуваний документ було видано до набрання чинності наказу МОЗ від 04 жовтня 2021 року № 2153, яким затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких пілягають обов`язковим профілактичним щепленням, в тому числі, щодо працівників закладів професійної (професійно-технічної) освіти, в той час, коли сам факт відсторонення від роботи згдіно наданих документів наступає з 08.11.2021, тобто саме після того, як набув чинності вказаний наказ.

Зазначаючи про те, що позивачу не було надано достатньо часу для проведення вакцинації, суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_1 було ознайомлено з необхідністю проведення щеплення та надання відповідних доказів 13.10.2021.

Оскільки рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ДНЗ «Професійно-технічне училище № 40 м. Новоукраїнка» про допущення до виконання посадових обов`язків та стягнення моральної шкоди не оскаржується, суд згідно зі статтею 367 ЦПК України в цій частині його не переглядає.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Учасники справи в судове засідання апеляційного суду не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Оскільки учасники справи про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, суд вирішив розглядати справу без їх участі, що відповідає положенням ст. 372 ЦПК України.

За змістом ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Враховуючи, що учасники справи в судове засідання, призначене на 10 годину 30 хвилин 25 серпня 2022 року, не з`явились, датою ухвалення рішення є дата складення повного тексту.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на таке.

З урахуванням вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 працює на посаді механіка ДНЗ «Професійно-технічне училище № 40 м. Новоукраїнка», що підтверджується копією трудової книжки.

13.10.2021 ОСОБА_1 ознайомлено з наказом МОЗ України від 04.10.2021 № 2153 «Про затвердження переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням».

Повідомленням від 01.11.2021 за № 906 ОСОБА_1 було повідомлено про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 , в якому вказано, що в разі якщо він до 05.11.2021 не надасть документ, який підтвердить наявність профілактичного щеплення від COVID-19, або довідку про абсолютні протипоказання відповідно до переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16.09.2011 № 595, буде відсторонений від роботи без збереження заробітної плати на підставі ст. 46 КЗпП України та ст. 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06.04.2000 № 1645-ІІІ.

З Наказу від 05.11.2021 № 251-к/тр «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 на час відсутності щеплення проти COVID-19» вбачається, що на підставі ст. 46 КЗПП України, частини 2 статті 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказу МОЗ України від 04.10.2021 № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», пункту 41-6 Постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236, повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 від 01.11.2021, службової записки сестри медичної ОСОБА_2 від 05.11.2021, ОСОБА_1 , механіка відсторонити від роботи з 08.11.2021 без збереження заробітної плати, відсторонення відбувається на період до усунення причин що призвели до нього.

Відповідно до копії довідки про доходи ДНЗ «Професійно-технічне училище № 40 м. Новоукраїнка» від 08.11.2021, ОСОБА_1 нараховано заробітну плату в період з травня по жовтень в розмірі 38 980,46 грн, за вересень нараховано 6 000 грн, за жовтень нараховано 6 000 грн, кількість відпрацьованих днів не вказана.

Як вбачається з наказу № 38-к/тр від 01.03.2022 ДНЗ «Професійно-технічне училище № 40 м. Новоукраїнка», призупинено дію наказу від 05.11.2021 № 251-к/тр «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 та допущено останнього до роботи з 02.03.2022 до завершення воєнного стану в Україні.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не доведено, що позивач відмовився або ухилився від обов`язкового профілактичного щеплення від COVID-19, а наказ про відсторонення був виданий незаконно до набрання чинності наказу МОЗ від 04 жовтня 2021 року № 2153, яким затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, в тому числі, щодо працівників закладів професійної (професійно-технічної) освіти.

Крім того, суд першої інстанції вважав, що позивачу не надано достатньо часу для проведення вакцинації, враховуючи, що ознайомлений особисто позивач під підпис персональним повідомленням був лише 01.11.2021, а наказ виданий 05.11.2021.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна, з огляду на таке.

Згідно із ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Частиною 1 статті 46 КЗпП України передбачено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі:

- появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння;

- відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони;

- в інших випадках, передбачених законодавством.

У визначенні поняття «законодавством» суд враховує рішення Конституційного Суду України від 09 липня 1998 року № 12-рп/09 (справа про тлумачення терміну «законодавство»), відповідно до якого термін «законодавство», що вживається у частині третій статті 21 КЗпП України, треба розуміти так, що ним охоплюються закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України.

За змістом вищеназваної статті КЗпП України допускається відсторонення працівника або у випадках, перелічених у статті, або в інших випадках, які повинні бути також передбачені певним нормативним документом (правовий висновок Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 січня 2019 року у справі № 755/6458/15-ц (провадження № 61-18651св18)).

Таким актом є, зокрема Закон України «Про захист населення від інфекційний хвороб», який передбачає відсторонення працівників як в разі відмови від обов`язкових щеплень, так і в разі ухилення від обов`язкових щеплень.

Згідно з ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень.

Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Згідно із Положенням про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 № 267 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24 січня 2020 року № 90), головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, є Міністерство охорони здоров`я України (далі - МОЗ).

Наказом МОЗ від 05 лютого 2020 року за № 521 розділ «Особливо небезпечні інфекційні хвороби» Переліку особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб, який затверджений наказом МОЗ від 19 липня 1995 року № 133, доповнено пунктом 39 такого змісту: «COVID-19».

Наказом МОЗ від 04 жовтня 2021 року № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (далі - Перелік № 2153), відповідно до якого обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники, в тому числі закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності.

Відповідно до примітки до Переліку № 2153 обов`язкове профілактичне щеплення проводиться в разі відсутності у працівника абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16 вересня 2011 року № 595, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10 жовтня 2011 року за №1161/19899 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11 жовтня 2019 року №2070).

Постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (в редакції від 26 жовтня 2021 року, що діяла на час спірних правовідносин) з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 19 грудня 2020 року до 31 грудня 2021 року установлено на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 20 травня 2020 року № 392 "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" та від 22 липня 2020 року № 641 "Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2".

Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року №1096 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236» ця постанова доповнена п.41-6, відповідно до якого «керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 року № 2153; 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" та частини третьої статті 5 Закону України "Про державну службу", крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Основи законодавства про охорону здоров`я» громадяни України зобов`язані у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення.

Матеріалами справи підтверджується, що згідно копії записів трудової книжки серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 з 30.12.2014 працює на посаді механіка ДНЗ «Професійно-технічне училище № 40 м. Новоукраїнка» (а. с. 8).

13.10.2021 ОСОБА_1 ознайомлено з наказом МОЗ України від 04.10.2021 № 2153 «Про затвердження переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», що підтверджується його підписом на аркуші ознайомлення (а. с. 46).

Згідно повідомлення ДНЗ «Професійно-технічне училище № 40 м. Новоукраїнка» від 01 листопада 2021 року № 906, ОСОБА_1 було повідомлено про те, що з 08 листопада 2021 року на період дії карантину, встановленого КМУ, щеплення проти СОVID-19 обов`язкове для працівників ДНЗ «Професійно-технічне училище № 40 м. Новоукраїнка».

У вказаному повідомленні позивачу на підставі наказу МОЗ «Про затвердження Змін до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» вді 01.11.2021 № 2393 та пункту 41-6 Постанови КМУ від 09.12.2020 № 1236 запропоновано до 05 листопада 2021 року надати документ, який підтверджуватиме наявність профілактичного щеплення проти СОVID-19 або довідку про абсолютні протипоказання відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16.09.2011 № 595.

Працівника попереджено, що якщо до 05 листопада 2021 року він не надасть жодного із зазначених документів, 08 листопада 2021 року його буде відсторонено від роботи без збереження заробітної плати (а. с. 6, 45).

З вказаним повідомленням, ОСОБА_1 було ознайомлено 01.11.2021, що підтверджується його підписом.

Згідно наказу від 05.11.2021 № 251-к/тр «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 на час відсутності щеплення проти COVID-19» на підставі ст. 46 КЗПП України, частини 2 статті 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказу МОЗ України від 04.10.2021 № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», пункту 41-6 Постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236, повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 від 01.11.2021, службової записки сестри медичної ОСОБА_2 від 05.11.2021, ОСОБА_1 , механіка відсторонено від роботи з 08.11.2021 без збереження заробітної плати до усунення причин що призвели до нього (а. с. 7).

Наказом № 38-к/тр від 01.03.2022 ДНЗ «Професійно-технічне училище № 40 м. Новоукраїнка», призупинено дію наказу від 05.11.2021 № 251-к/тр «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 » та допущено позивача роботи з 02.03.2022 до завершення воєнного стану в Україні (а. с. 44).

З аналізу викладеного вбачається, що ОСОБА_1 працює на посаді механіка ДНЗ «Професійно-технічне училище № 40 м. Новоукраїнка» та входить до кола працівників, визначених вказаними актами, які підлягають щепленню.

На ДНЗ «Професійно-технічне училище № 40 м. Новоукраїнка» покладено контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 та відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень.

Відповідачем було повідомлено позивача про необхідність щеплення проти COVID-19 та надання відповідних документів про проходження цієї процедури або про наявність абсолютних протипоказань до такого щеплення.

ОСОБА_1 01.11.2021 було відомо про необхідність профілактичного щеплення, а відповідачу та суду не надано доказів наявності щеплення або наявності у нього абсолютних протипоказань до проведення щеплення проти COVID-19.

З наведеного вбачається, що починаючи з моменту повідомлення позивача про обов`язкове профілактичне щеплення від COVID-19 до моменту відсторонення від роботи, у ОСОБА_1 було достатньо часу для проходження такого щеплення і останній ухилився від нього.

Крім того, позивач з 13.10.2021 був ознайомлений з наказом МОЗ України від 04.10.2021 № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням».

Отже, в даному випадку відсторонення ОСОБА_1 від роботи ґрунтується на вимогах закону, здійснено в спосіб, передбачений законом та за існування правових та фактичних підстав.

Щодо доводів позивача про порушення його конституційних прав, суд зазначає, що норми чинного законодавства України не містять норм щодо примусової вакцинації, тому діюче законодавство у разі відмови чи ухилення від обов`язкової вакцинації дозволяє відсторонювати таких працівників без виплати заробітної плати.

Слід визначити, що відсторонення працівника від роботи - це призупинення виконання ним своїх трудових обов`язків за рішенням уповноважених на це компетентних органів з підстав, передбачених законодавством, що, як правило, відбувається з одночасним призупиненням виплати йому заробітної плати.

Відсторонення від роботи можливе лише у випадках, що передбачені законодавством. Про це оголошується наказом або розпорядженням керівника підприємства, установи чи організації, і про це працівник повинен бути повідомлений. Термін відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 761/12073/18 (провадження № 61-13444св19).

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) дотримується послідовної практики, за якою будь-які втручання та обмеження прав особи мають бути виправданими, здійснюватися виключно відповідно до закону і мати на меті законні цілі, виправдані у демократичному суспільстві.

Досліджуючи питання наявності закону ЄСПЛ в ухваленому 08 квітня 2021 року рішенні у справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки» (заява № 47621/13) у рішенні, яке суд вважає необхідним застосувати і при даних правовідносинах, наголошує наступне (п. 266):

«Суд повторює, що оспорюване втручання мало би опиратися на певну законодавчу базу внутрішнього законодавства, причому ці закони повинні бути як адекватно доступними, так і сформульованими з достатньою точністю, аби дозволити тим, до кого вони застосовуються, регулювати свою поведінку і, при необхідності, з відповідними порадами передбачити до ступеня, який є розумним за даних обставин, наслідки, які можуть спричинити за собою дані дії (див., наприклад, «Дубська і Крейзова проти Чеської Республіки» [GC], № № 28859/11 і 28473/12, § 167, 15 листопада 2016 р., з додатковим посиланням).»

ЄСПЛ встановив, що втручання у приватне життя у вигляді обов`язку зробити щеплення ґрунтується на законі, а тому у цьому немає порушень.

В Україні ж таким законом є Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб».

Розглядаючи питання, чи є мета, задля якої був встановлений обов`язок робити щеплення, законною, ЄСПЛ навів наступні аргументи (п. 272):

«Що стосується мети, яку переслідує обов`язкове вакцинування, як стверджує Уряд і визнано національними судами, ціллю відповідного законодавства є захист від хвороб, які можуть становити серйозну загрозу для здоров`я населення. Це стосується як тих, хто отримує відповідні щеплення, так і тих, хто не може бути вакцинованим, і, таким чином, знаходиться в групі осіб високого ризику інфікування, покладаючись на досягнення високого рівня вакцинації в суспільстві в цілому для захисту від розглянутих заразних хвороб. Ця мета відповідає цілям захисту здоров`я і захисту прав інших осіб, визнаним статтею 8».

У відповідь на питання необхідності в демократичному суспільстві обов`язкової вакцинації суд наводить такі доводи:

«285. … Хоча система обов`язкових вакцинацій не єдина і не найпоширеніша модель, прийнята європейськими державами, Суд повторює, що в питаннях політики в галузі охорони здоров`я національні влади найкраще можуть оцінити пріоритети, використання ресурсів і соціальних потреб. Усі ці аспекти є актуальними в даному контексті, і вони підпадають під широку свободу розсуду, яку Суд повинен надати державі-відповідачу.

В контексті охорони здоров`я найкращим інтересам суспільства служить забезпечення найвищого досяжного рівня здоров`я. Коли справа доходить до імунізації, мета повинна полягати в тому, щоб кожна людина була захищена від серйозних захворювань. У переважній більшості випадків це досягається за рахунок обов`язкових щеплень. Ті, кому таке лікування не може бути призначено, побічно захищені від інфекційних захворювань, поки в їх оточенні підтримується необхідний рівень вакцинації, тобто їх захист забезпечується колективним імунітетом.

Таким чином, якщо вважати, що політика добровільної вакцинації недостатня для досягнення і підтримки колективного імунітету або колективний імунітет незалежний від природи захворювання (наприклад правця), національні влади можуть розумно ввести політику обов`язкової вакцинації для досягнення відповідного рівня захисту від серйозних захворювань».

З огляду на викладене, суд визнав, що рішення застосувати обов`язкову вакцинацію має вагомі причини.

Стосовно наслідків, які чітко передбачені в основному законодавстві, недотримання загальних правових обов`язків, спрямованих на охорону, зокрема здоров`я людей, то суд зауважує, що вони по суті захисні, а не каральні за своїм характером.

Держава, встановивши відсторонення працівників освіти від виконання обов`язків, які ухиляються чи відмовляються від профілактичного щеплення, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я всіх учасників освітнього процесу, в тому числі й дітей. Втручання у вигляді обов`язковості певних щеплень ґрунтується на законі, має виправдану мету, є пропорційним для досягнення такої мети, та цілком необхідним у демократичному суспільстві.

З огляду на викладене, суд вважає, що обов`язкова вакцинація певної категорії громадян від COVID-19 (захворювання, яке згідно наказу МОЗ від 19 липня 1995 року № 133 зі змінами належить до особливо небезпечної інфекційної хвороби) задля попередження його поширення серед населення є виправданим та таким, що не порушує статтю 8 Конвенції.

Відсторонення від роботи має наслідком втрату заробітної плати, однак це було прямим наслідком свідомого рішення позивача відмовитися від виконання юридичного обов`язку, метою якого є захист здоров`я.

У спірних правовідносинах суд не вбачає порушення права позивача на працю, визначеного ст.43 Конституції України, оскільки за позивачем зберігається робоче місце, трудовий договір не припинений.

Обмеження позивача було правомірним та відповідало пріоритету забезпечення безпеки життя і здоров`я людей.

Відповідно до ст. 43 Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Тобто, саме життя, здоров`я і безпека людини, визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні, а не право на працю.

Верховний Суд в постанові від 10 березня 2021 року в справі № 331/5291/19 зазначив: «згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Зважаючи на це, не освіта, а саме життя, здоров`я і безпека людини, визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Отже, вирішуючи питання про співвідношення норм статей 3 та 53 Конституції України, не можна не визнати пріоритетність забезпечення безпеки життя, здоров`я і безпеки людини над правом на освіту.

Інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави в питанні забезпечення безпеки життя і здоров`я його громадян.

Індивідуальне право (інтерес) відмовитися від щеплення батьками дитини при збереженні обсягу права дитини на здобуття освіти протиставляється загальному праву (інтересу) інших батьків та їх дітей, які провели щеплення, перед направленням дитини для здобуття освіти до освітніх закладів з метою досягнення загального блага у формі права на охорону здоров`я.

Отже, держава, встановивши правило про те, що без щеплень дитина не може бути допущеною до занять, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я не тільки всіх учнів і працівників школи або дитячого садка, а й захищає таким чином саму дитину, яка не отримала профілактичні щеплення. З огляду на суспільні інтереси, тимчасове відсторонення (до проведення щеплення, отримання позитивного висновку лікарсько-консультативної комісії) дитини від занять не призвело до порушення конституційного права дитини на освіту, яку вона може отримати в інших формах».

З огляду на викладене, суд вважає, що відповідач з метою забезпечення безпеки усіх учасників освітнього процесу, з урахуванням вимог ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та ст. 46 КЗпП України правомірно прийняв рішення про тимчасове відсторонення від роботи позивача, як наслідок, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ДНЗ «Професійно-технічне училище № 40 м. Новоукраїнка» про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, стягнення середньої заробітної плати за час відсторонення від роботи необхідно було відмовити.

На викладене суд першої інстанції уваги не звернув, та внаслідок неповного з`ясування обставин справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права дійшов помилкового висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Суд першої інстанції помилково зазначив, що наказ про відсторонення був виданий незаконно до набрання чинності наказу МОЗ від 04 жовтня 2021 року № 2153, з огляду на те, що оскаржуваний наказ набув чинності та вступив в дію 08 листопада 2021 року, коли відповідний наказ МОЗ України вже був чинним, а тому його не можна вважати незаконним з вказаних підстав.

Безпідставиними є також посилання суду першої інстанції на те, що позивачу не надано достатньо часу для проведення вакцинації, з огляду на те, що чинними нормативно-правовими актам не передбачено строк повідомлення про необхідність вакцинування працівника, а з урахуванням принципів розумності, справедливості та достатності, суд вважає, що з 01.11.2021 по 05.11.2021 у позивача було достатньо часу для надання відповідних документів, зазначених в повідомленні.

Неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права відповідно до п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст.376 ЦПК України є підставами для скасування рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні вказаних вимог.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга Державного навчального закладу «Професійно-технічне училище № 40 м. Новоукраїнка» є обґрунтованою та підлягає задоволенню, а рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 18 травня 2022 року в оскаржуваній частині підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно частини шостої статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За подання апеляційної скарги відповідачем було сплачено 2 977,2 грн судового збору.

Оскільки, ОСОБА_1 при зверненні до суду з позовом був звільнений на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» від сплати судового збору за позовну вимогу про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, сплачений відповідачем судовий збір в розмірі 1 488,6 грн підлягає компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, а інша частина судового збору в розмірі 1 488,6 грн підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь відповідача.

Керуючись ст.ст. 374,375,376,381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Державного навчального закладу «Професійно-технічне училище № 40 м. Новоукраїнка»задовольнити.

Рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 18 травня 2022 рокув частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до Державного навчального закладу «Професійно-технічне училище № 40 м. Новоукраїнка» про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, стягнення середньої заробітної плати за час відсторонення від роботи скасувати та ухвали в цій частині нове, яким відмовити в задоволенні вказаних позовних вимог.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Державного навчального закладу «Професійно-технічне училище № 40 м. Новоукраїнка» () 1 488 (одна тисяча чотириста вісімдесят вісім) грн 60 коп судового збору.

Сплачений Державним навчальним закладом «Професійно-технічне училище № 40 м. Новоукраїнка» () судовий збір в розмірі 1 488 (одна тисяча чотириста вісімдесят вісім) грн 60 коп компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий суддя С. І. Мурашко

Судді А. М. Головань

О. Л. Карпенко