Номер провадження 2/243/481/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«30» серпня 2022 року Слов`янський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого - судді Хаустової Т.А.,

за участю секретаря судового засідання - Корчма О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , що діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_6 , третя особа: Служба у справах дітей виконавчого комітету Миколаївської міської ради Краматорського району Донецької області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 звернувся до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до ОСОБА_5 , що діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_6 , третя особа: Служба у справах дітей виконавчого комітету Миколаївської міської ради Краматорського району Донецької області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що з грудня 2004 року йому на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 .

Вказане підтверджується Договором дарування квартири від 03 грудня 2004 року посвідченим приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу Донецької області Соловар В.І. та зареєстрованим в Реєстрі за № 3598.

24 березня 1999 року зі згоди колишнього власника квартири - ОСОБА_7 у ній було зареєстроване місце проживання його доньки - Відповідача ОСОБА_5 , а в жовтні 2017 року у зазначеній квартирі на прохання відповідача було зареєстроване і місце проживання доньки відповідача - його онуки ОСОБА_6 .

В той же час, починаючи з 2012 року, тобто вже близько десяти років, ОСОБА_5 , якій він не чине жодних перешкод у користуванні належною йому квартирою АДРЕСА_1 , за власним бажанням у цій квартирі не проживає, не користується нею. Не бере участі у підтриманні квартири у належному стані та не сплачує комунальні послуги, оскільки вона тривалий час проживає у Російський Федерації, але де саме йому не відомо. З цих підстав її особисті речі у вказаній квартирі відсутні. Донька відповідача - його онука ОСОБА_6 , незважаючи на реєстрацію її місця проживання у належній йому квартирі, взагалі не проживала у ній жодного дня, її особисті речі так само, як і речі відповідача у вказаній квартирі відсутні, адже вона проживає разом зі своєю матір`ю - відповідачем. Вказані обставини перешкоджають йому реалізувати права, як власника цієї квартири на володіння, користування та розпоряджання нею.

Просить суд визнати ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , уродженку с. Хрестище Слов`янського району Донецької області, та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженку м. Донецька, такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Позивач ОСОБА_4 до судового засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про розгляд справи. Надав до суду заяву про розгляд справи без його участі.

Відповідач ОСОБА_5 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_6 , до судового засідання не з`явилася, хоча належним чином була повідомлена про розгляд справи. Надала до суду Заяву про визнання позовних вимог та розгляд справи без її участі.

Представник третьої особи - Служби у справах дітей виконавчого комітету Миколаївської міської ради Краматорського району Донецької області до судового засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Про причини своєї неявки суд не повідомив.

Від Начальника Служби у справах дітей Миколаївської міської ради Краматорського району Донецької області надійшов Лист № 254 від 29 липня 2022 року, з якого вбачається, що «Служба у справах дітей відповідно до Типового положення про комісію з питань захисту прав дитини, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року №866, повинна підготувати документи, докази, які б підтверджували або заперечували визнання малолітньої ОСОБА_6 , як такої, що втратила право користування житловим приміщенням, та винести це питання на розгляд комісії з питань захисту прав дитини, після чого рекомендації комісії були б взяті чи не взяті до уваги і органом Опіки та піклування Виконавчого комітету Миколаївської міської ради під час затвердження відповідного висновку.

З травня 2022 року та станом на сьогодні Служба, як відповідальний орган за підготовку засідання комісії з питань захисту прав дитини не в змозі зібрати документи та докази та відповідно засідання через особливий режим на території Миколаївської міської Територіальної громади у зв`язку з воєнним станом та бойовими діями, пов`язаними з агресією російських військ.

До того ж працівники Служби та всі документи Служби, зокрема, документи надані ОСОБА_4 , евакуйовані з території Миколаївської міської територіальної громади. Члени вказаної вище комісії перебувають на території громади, деякі в евакуації, як на території України, так і за її межами. Тому виконувати повноваження в повній мірі, а відповідно розглянути питання та рекомендувати або заперечити щодо визнання малолітньої дитини ОСОБА_6 , як такої, що втратила право користування житловим приміщенням, також не можуть.»

Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , що діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_6 , третя особа: Служба у справах дітей виконавчого комітету Миколаївської міської ради Краматорського району Донецької області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, підлягають задоволенню з огляду на їх законність та обґрунтованість.

Згідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Також, у відповідності до положень статей 55, 124 Конституції України та статті ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_4 на праві приватної власності, на підставі Договору дарування квартири від 03 грудня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Слов`янської міської нотаріальної контори Донецької області Соловар В.І., належить квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується Витягом з Державного реєстру правочинів № 412591 від 03 грудня 2004 року.

З Довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 11-11/08-01/2547 від 11 листопада 2021 року, вбачається, що за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровані: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сім`ї.

У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 41 Конституції України).

Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов`язки, а й орієнтовно вказує на його зобов`язання.

Основоположні принципи здійснення повноважень власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.

Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов`язана з використанням його властивостей.

Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості.

Під правом розпоряджатися розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна.

Відповідно до пункту № 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01 листопада 1996 р. "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя"- наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди, як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

У відповідності до ст. 391 ЦК України «Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном».

Так, як слідує з Акту № 4567 від 18 листопада 2021 року, складеного секретарем Миколаївської міської ради Пересічною І.В., ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,у квартирі АДРЕСА_1 , не проживає з 2012 року. ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у цій квартирі ніколи не проживала. Особисті речі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у квартирі відсутні.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. п. 34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення ( пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації.

Відповідно до ч.1 ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства ( наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК України; стаття 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються положеннями статті 405 ЦК України відповідно до положень якої члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Статтею 6 Конституції України прописано право кожного на житло та передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Беручи до уваги той факт, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не досягла 10 років, та за місцем реєстрації в квартирі АДРЕСА_1 не проживає з 2017 року разом зі своєю матір`ю, а також і той факт, що позивачем не створюються перешкоди у користуванні спірним будинком, суд приходить до переконання про законність вимог позивача та достатність підстав для визнання ОСОБА_6 такою, що втратила право користування вищезазначеним житлом.

Частиною 2 статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Частиною 1 статті 163 СК України передбачено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними.

Відповідно до статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Україною 27.02.1991 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає.

Права малолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання малолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для малолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків.

Малолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками.

З огляду на що позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

В судовому засіданні було встановлено, що відповідач ОСОБА_5 , яка діє в свої інтересах та в інтересах своєї доньки ОСОБА_6 не проживають в житловому приміщенні - в квартирі АДРЕСА_1 , позивач не чинить їм перешкоди у користуванні житлом, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги про позбавлення ОСОБА_5 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_6 права користування житловим приміщенням - в квартирі АДРЕСА_1 .

Відповідно до вимог ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

У Постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства ( статті 71, 72, 116, 156 ЖК України, стаття 405 ЦК України). Отже у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог:

1) про позбавлення права власності на житлове приміщення;

2) про позбавлення права користування житловим приміщенням;

3) про визнання особи безвісно відсутньою;

4) про оголошення фізичної особи померлою.

Закон № 1382-1У є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин виникнення, зміни чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, свідоцтва про смерть. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи.

Відповідно до ч.1 ст. 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання та місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації.

На підставі викладеного, керуючись 12, 13, 76, 78, 81, 89, 133, 141, 229, 235, 259, 263, 264, 265, 268, 280-282, 353, 355, 356 ЦПК України, ст. ст. 317, 319, 391 ЦК України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», - суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , що діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_6 , третя особа: Служба у справах дітей виконавчого комітету Миколаївської міської ради Краматорського району Донецької області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , уродженку с. Хрестище Слов`янського району Донецької області, такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Визнати ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженку м. Донецька, такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення прийнято, складено і підписано в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу.

Повне судове рішення складено 30 серпня 2022 року.

Головуючий:

Суддя Слов`янського

міськрайонного суду Т.А. Хаустова