КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження № 22-ц/824/7816/2022
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Кирилюк Г.М.,

суддів: Рейнарт І. М., Семенюк Т. А.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мегатекс» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23 лютого 2022 року в складі судді Чередніченко Н.П.,

встановив:

09.11.2021 ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мегатекс» (далі - ТОВ «Мегатекс») про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що перебувала у трудових відносинах з ТОВ «Мегатекс» з 09 серпня 2017 року.

23.04.2018 нею було подано заяву про звільнення з 07 травня 2018 року.

З 07.05.2018 по 25.05.2018 вона перебувала на лікарняному.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 27 липня 2021 року (справа №752/13711/18) було змінено дату її звільнення з роботи 07.05.2018 на 28.05.2018.

29.09.2021 відповідачем було здійснено переказ у розмірі 11 750 грн за дні тимчасової непрацездатності, виплачено посадовий оклад за 28.05.2018 та грошову компенсацію за 2 дні невикористаної щорічної відпустки.

З огляду на те, що відповідач не здійснив оплату середнього заробітку за час затримки розрахунку, а саме за період з 08 травня 2018 року по 29 вересня 2021 року, позивач просила стягнути на її користь середній заробіток у розмірі 255 600 грн, виходячи з такого розрахунку: 1 410 грн х 180 днів.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 23 лютого 2022 року в задоволенні вказаного позову відмовлено.

20.05.2022 ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23 лютого 2022 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Вважає ухвалене по справі рішення незаконним та необґрунтованим, прийнятим з неправильним встановленням обставин, які мають значення для справи, з порушенням встановлених фактів, що мають преюдиційне значення, з неправильною оцінкою наданих доказів та без застосуванням спеціальних правових норм, що регулюють спірні правовідносини.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «Мегатекс» - адвокат Акулов Р. О. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Вважає, що суд першої інстанції оцінив докази у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, повністю з`ясував і встановив обставини справи, правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права та надав їм вірного тлумачення.

Зазначив, що станом на 07.05.2018, коли ОСОБА_1 звільнялась за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України, ТОВ «Мегатекс» керувалось чинним законодавством України та врахувало правові позиції, наведені Верховним Судом у постанові від 11.04.2018 у справі №761/12893/16, постанові від 28.02.2018 у справі №761/25946/15- ц.

Звільняючи 07.05.2018 ОСОБА_1 за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України, ТОВ «Мегатекс» не могло знати про те, що 04.09.2019 Конституційним Судом України буде прийнято рішення у справі № 6-р(11)/2019 за конституційною скаргою ОСОБА_2 щодо відповідності Конституції України положень ч. 3 ст. 40 КЗпП України, а 27.07.2021 Голосіївським районним судом м. Києва буде прийнято рішення у справі №752/13711/18, яким суд змінить дату звільнення ОСОБА_1 із 07.05.2018 на 28.05.2018, відмовивши у поновленні її на роботі у ТОВ «Мегатекс».

Суд першої інстанції правильно встановив відсутність вини ТОВ «Мегатекс» щодо часу здійснення розрахунку при звільненні ОСОБА_1 .

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 перебувала в трудових відносинах з ТОВ «Мегатекс» з 23.04.2018 року.

Наказом ТОВ «Мегатекс» від 07.05.2018 №15-к ОСОБА_1 було звільнено з роботи з 07.05.2018 на підставі п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України.

Судом також встановлено, що ОСОБА_1 перебувала на лікарняному з 07.05.2018 по 08.05.2018 та з 10.05.2018 по 25.05.2018.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 27 липня 2021 року (справа №752/13711/18) позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Змінено дату звільнення ОСОБА_1 з посади заступника генерального директора з правових питань ТОВ «Мегатекс» відповідно до п. 1 ч.1 ст. 36 КЗпП України з 07.05.2018 на 28.05.2018 .

На виконання наказу ТОВ «Мегатекс» від 16.09.2021 №43-к « Про зміну дати звільнення ОСОБА_1 », 16 вересня 2021 ОСОБА_1 здійснено поштовий переказ 11 795 грн, що складається з виплат за 2 дні тимчасової непрацездатності за період з 07.05.2018 по 08.05.2018 та за 16 днів тимчасової непрацездатності за період з 10.05.2018 по 25.05.2018; виплати в подвійному розмірі згідно посадового окладу за 28.05.2018; виплати грошової компенсації за 2 календарних дні невикористаної щорічної основної відпустки.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з доведеності тієї обставини, що відповідачем було повністю здійснено розрахунок з позивачем, жодна заборгованість відсутня. Судом не здобуто доказів порушення прав позивача щодо наявності заборгованості з виплати заробітної плати, інших виплат, в тому числі після ознайомлення відповідача із судовим рішенням. Позивачем не було доведено факт невиплати належних їй при звільненні сум, а також винної поведінки відповідача щодо виконання рішення суду, яким було змінено дату звільнення позивача із займаної посади.

Апеляційний суд не може повністю погодитись з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України ( в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення.

За змістом статті 117 КЗпП України (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

З огляду на доведеність тієї обставини, що наказ про звільнення ОСОБА_1 з роботи було видано з порушенням вимог ч. 3 ст. 40 КЗпП України, а саме під час її тимчасової непрацездатності, дату звільнення останньої було змінено з 07 травня 2018 року на 28 травня 2018 року, а остаточний розрахунок при звільненні проведено 16 вересня 2021 року, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для покладення на відповідача відповідальності за непроведення повного розрахунку з позивачем в день звільнення, а саме 28 травня 2018 року.

Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Враховуючи вищезазначене, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).

За обставин цієї справи, колегія суддів дійшла висновку про необхідність застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні.

Так, розмір невиплаченої позивачеві при звільненні суми складав 11 795 грн.

Кількість робочих днів за період затримки розрахунку при звільненні (з 29.05.2018 по 15.09.2021) становить 827 днів, а за період з січня 2021 року по 15.09. 2021 року - 175 днів .

Сума середньоденної заробітної плати позивача становить 1 342,85 грн ( 28 200 грн х 2) : 42 дні (робочі дні у березні та квітні 2018 р.). Вказана сума обрахована відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.

Таким чином, сума середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку становить 1 110 536,95 грн (1 342,85 грн х 827 днів ), а за період зперіод з січня 2021 року по 15.09. 2021 року 234 998,75 грн ( 1 342,85 грн х 175 днів).

Враховуючи те, що розмір належної при звільненні позивачу суми становить 11 795 грн, затримка у виплаті якої відбулась з тих підстав, що в день звільнення позивачка перебувала на лікарняному, а судовий спір з приводу законності звільнення позивача на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України під час перебування її на лікарняному розглядався судом з 2018 по 2021 рік, повний розрахунок при звільненні здійснено відповідачем одразу після отримання судового рішення у справі №752/13711/18, з огляду на очевидну неспівмірність заявленої до стягнення суми середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, колегія суддів вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідає обставинам цієї справи, визначити розмір відповідальності відповідача за прострочення ним належних позивачу виплат при звільненні в сумі 6 000 грн.

Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих витрат, які розумно можна було б передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що судом неповно з`ясовані обставини справи, неправильно застосовані норми матеріального права, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно з частинами першою, тринадцятою статі 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню (2,35%), з ТОВ «Мегатекс» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню сплачений нею судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 90 грн 10 коп.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23 лютого 2022 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Мегатекс» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 6 000 грн.

В решті позову відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Мегатекс» на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 90 грн 10 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, зазначених у п. 2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач: Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. А. Семенюк