19.08.2022 Єдиний унікальний номер 205/4388/20
Єдиний унікальний номер судової справи 205/4388/20
Номер провадження 2/205/1308/22
РІШЕННЯ

іменем України

19 серпня 2022 року

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі: головуючого судді Остапенко Н.Г., за участю секретаря судового засідання Шевцової М.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, комунального підприємства Дніпровської міської ради «Жилсервіс-5», Дніпровської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

18.06.2020 року ОСОБА_1 звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, комунального підприємства Дніпровської міської ради «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради, Дніпровської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням.

Позов, з урахуванням уточненої позовної заяви, обгрунтовано тим, що 18.10.2004 року ОСОБА_2 було видано ордер на житлову кімнату в гуртожтку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . На підстиаві ордеру вона разом з дочкою ОСОБА_1 , яка зазначена в ордері у складі родини наймача, вселилася до зазначеної кімнати. Будинок, в якому знаходиться зазначена кімната є комунальною власністю територіальної громади м. Дніпра та перебуває на балансі комунального підприємства «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради (далі КП «Жилсервіс-5»).

Позивач з матір`ю проживали в зазначеній кімнаті протягом 16 років, вели спільне господарство, спільно утримували, прибирала та дбали про кімнату, сплачували комунальні послуги. Позивач зареєстрованою за вказаною адресою не була.

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 позивач продовжувала мешкати у кімнаті, сплачувати комунальні послуги та послуги з утримання прибудинкової території від імені померлої.

06.06.2020 року представниками КП «Жилсервіс-5» Воропай О.В. виселено з зазначеної кімнати в примусовому порядку, змінено серцевину замків вхідних дверей. У зв`язку з викладеним позивач звернулася до відділення поліції з заявою, за якою було відкрито кримінальне провадження № 0001385.

16.06.2020 року через скриньку, яка на період дії карантину була прикріплена до вхідних дверей КП «Жилсервіс-5», позивачем до КП «Жилсервіс-5» подано заяву про укладення договору найму кімнати в гуртожитку з ОСОБА_1 . Проте, відповіді на вказану заяву відповідачем не надано.

На підставі викладеного, ОСОБА_1 просить визнати за нею право кристування кімнатою АДРЕСА_2 .

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22.06.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі.

Ухвалою суду від 24.09.2020 року замінено неналежного відповідача на належного.

Ухвалою суду від 24.09.2020 року справу передано до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська для розгляду, яка скасована Постановою Дніпровського апеляційного суду, та справа направлена для продовження розгляду до суду першої інстанції.

05.11.2020 року від представника відповідача Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради (далі ДЖГ ДМР) Недосвітної С.В. надійшов відзив на позов, в якому заперечувала проти задоволення позову. Заперечення обґрунтовано тим, що позивачем не надано жодних доказів проживання разом з основним наймачем, ведення спільного побуту, здійснення поточного ремонту кімнати, прийняття участі у витратах на утримання будинку та прибудинкової території. Окрім того, зазначено, що позивачем не доведено, що її право користування житловим приміщенням кимось оспорюється, а також не надано доказів звернення до відповідачів та їх відмови у визнанні її права користування житловим приміщенням. На підставі викладеного, зважаючи на передчасність заявлених позовних вимог до відповідачів, просила відмовити в задоволенні позову.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26.03.2021 року цивільну справу прийнято до провадження.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03.06.2021 року залучено по справі в якості співвідповідача Дніпровську міську раду.

Від ОСОБА_1 надійшла заява, в якій просила розгляд справи проводити за її відсутності, позов підтримала та просила задовольнити.

Представник ДЖГ ДМР та Дніпровської міської ради Недосвітна С.В. у заяві просила в задоволенні позову відмовити, при ухваленні рішення врахувати наданий нею відзив на позов.

Від представника відповідача КП «Жилсервіс-5» надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК Україниу разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексурозгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, доходить висновку, що позов не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно із вимогами ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У ході судового розгляду встановлено, що колективним виробничім підприємством «Дніпропетровський комбайновий завод» на підставі спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету, а також договору найму жилого приміщення №1 від 18.10.2004 року, ОСОБА_3 , яка працювала на приборобудівельному заводі, видано ордер № 29 на житлову площу в гуртожитку АДРЕСА_3 на право зайняття з сім`єю з двох осіб житлової кімнати № НОМЕР_1 , площею 22,3 кв.м., склад сім`ї: ОСОБА_3 та дочка ОСОБА_1 (а.с. 13).

З матеріалів справи вбачається, що на даний час гуртожиток за адресою: АДРЕСА_4 є комунальною власністю територіальної громади м. Дніпра (а.с.34-35).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_2 (а.с.11).

У позові зазначено, що позивач проживала з матір`ю у вищевказаній кімнаті гуртожитку напротязі 16 років, однак, належних доказів проживання не надала. Суд не бере до уваги акт про проживання від 25.05.2021 року, складений сусідами (а.с.166), оскільки він не є допустимим та достовірним доказом в розумінні ст.ст. 78-79 ЦПК України. Надані позивачем копії дублікатів чеків про оплату комунальних послуг ОСОБА_3 (а.с.61-65, 146-18) не підтверджують проживання позивача у гуртожитку.

У судовому засіданні встановлено, що позивач зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 .

Також судом встановлено, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна ОСОБА_1 є власником 1/3 частини квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_5 , на підставі свідоцтва про право власності б/н від 19.01.2012 року, виданого Департаментом житлово-комунального господарства та капітального будівництва Дніпропетровської міської ради (а.с.7-8).

Отже, позивач має інше житло, яке в 1/3 частині належить їй на права приватної власності.

Також позивач зазначила в позові, що з кімнати № НОМЕР_1 у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_4 її виселив відповідач КП «Жилсервіс-5» 06.06.2020 року. Однак, на підтвердження вказаних обставин позивачем не надано достовірних доказів. Витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань, протокол прийняття заяви про примінальне правопорушення та іншу подію (а.с.57, 26-27) підтверджують лише факт звернення ОСОБА_1 до відділення поліції з заявою, в якій просила прийняти міри до невстановленої особи, яка в період з квітня по червень 2020 року, знаходячись за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом заміни замків проникла до приміщення за вказаною адресою та викрала майно заявника, однак, не є достовірним доказом виселення позивача відповідачем КП «Жилсервіс-5». Також з наданого позивачем фото ручки двері з оголошенням (а.с.30) неможливо встановити, що воно має відношення до кімнати 905 у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_4 .

Отже, позивачем не надано жодного допустимого та достовірного доказу порушення її прав відповідачами, матеріали не містять доказів звернення позивача до відповідачів. Копія заяви ОСОБА_1 до КП «Жилсервіс-5» (а.с.154) не свідчить про отримання такої заяви відповідачем.

Стаття 9 ЖК України визначає, що громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду, або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 127 ЖК України для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Для тимчасового проживання осіб, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк і потребують поліпшення житлових умов або жила площа яких тимчасово заселена чи яким повернути колишнє жиле приміщення немає можливості, а також осіб, які потребують медичної допомоги у зв`язку із захворюванням на туберкульоз, використовуються спеціальні гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.

Відповідно до ч. 1 ст. 129 ЖК України на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку.

Згідно зі ст. 106 Житлового кодексу Української РСР повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача.

Відповідно до п. 22 постанови Пленуму Верховного суду України №2 від 12 квітня 1985 р. «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам слід з`ясовувати, чи видавався відповідно до Положення про гуртожиток ордер на зайняття жилої площі в гуртожитку; чи укомплектований будинок (жиле приміщення) меблями, спеціальним устаткуванням, інвентарем, культурно-побутовими предметами, необхідними для проживання, занять і відпочинку громадян, чи є штати для обслуговування гуртожитку, як оплачується проживання і т.п. Судам слід враховувати, що гуртожитками є також спеціально побудовані підприємствами, установами, організаціями жилі будинки для малосімейних, щодо яких адміністрацією, органом громадської організації і профспілковим комітетом до початку будівництва прийнято рішення про їх використання як сімейних гуртожитків і вони зареєстровані у виконкомі як гуртожитки.

Згідно з ч. 3 ст. 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» сфера дії цього Закону поширюється на гуртожитки, що є об`єктами права державної та комунальної власності, за виключенням гуртожитків, зазначених у цій нормі закону.

За змістом ч. 1 ст. 1 вказаного закону сфера його дії поширюється на громадян та членів їхніх сімей, одиноких громадян, які не мають власного житла, не використали право на безоплатну приватизацію державного житлового фонду, на правових підставах, визначених цим Законом, вселені у гуртожиток та фактично проживають у гуртожитку протягом тривалого часу.

Відповідно до ст. 1 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» особи, які не мають власного житла, - мешканці гуртожитку та члени їхніх сімей, у яких немає будь-якого житла на праві власності на території України, розмір якого з розрахунку на одну особу є більшим за розмір, встановлений для визнання їх такими, що потребують поліпшення житлових умов відповідно до статті 34 Житлового кодексу Української РСР.

Згідно з пунктом 14 частини 1 статті 11 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» проживання у гуртожитку на правових підставах - проживання у гуртожитку (використання жилої площі в гуртожитку в якості житла) відповідно до цього Закону, а саме: у гуртожитках колишніх державних і комунальних підприємств та організацій, що були включені до статутних капіталів господарських товариств, створених у процесі масової приватизації та корпоратизації: після включення таких гуртожитків до статутних капіталів зазначених товариств до передачі таких гуртожитків у комунальну власність відповідно до цього Закону - за договором найму жилого приміщення, укладеним на підставі спеціального ордера, виданого згідно із статтею 129 ЖК Української РСР, або на підставі договору оренди житла, укладеного згідно із статтями 810, 811-813 ЦК України на вимогу власника гуртожитку (його представників), за умови, що мешканець гуртожитку або його сім`я були вселені у гуртожиток на підставі спеціального ордера та проживали у гуртожитку за договором найму жилого приміщення.

Як встановлено судом, позивач має власне житло, оскільки їй на праві приватної власності належить 1/3 частини квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_5 , в якій вона зареєстрована. Допустимих та достатніх доказів фактичного проживання протягом тривалого часу в гуртожитку позивачем не надано.

Згідно зі ст.4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 1 ст.16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

З урахуванням вказаних норм суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, виходячи із підстав позову та встановлених обставин, і залежно від встановленого вирішити питання про обґрунтованість позовних вимог.

Фактів проживання у гуртожитку разом з наймачем ОСОБА_2 , виселення, переселення або відселення позивача з гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 матеріали справи не містять.

Враховуючи, що позивач не довела, що її право на проживання в гуртожитку не визнається або оспорюється, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову про визнання за нею права користування житловим приміщенням в гуртожитку.

Враховуючи, що суд відмовив у задоволенні позову, відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем покладаються на нього.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 4-6, 76-81, 141, 265,353-355 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, комунального підприємства Дніпровської міської ради «Жилсервіс-5», Дніпровської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням відмовити.

Судові витрати віднести за рахунок позивача.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Н.Г.Остапенко