ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2022 року

м. Черкаси

справа № 711/134/21 провадження № 22-ц/821/941/22 категорія 313000000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Бородійчука В.Г.,

суддів: Карпенко О.В., Василенко Л.І.

секретар: Винник І.М.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 (що діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 )

представник позивача адвокат Кожем`як Марина Олегівна

відповідач: Придніпровський відділ державної виконавчої служби у м. Черкаси Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ)

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 (що діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 ) адвоката Кожем`як Марини Олегівни на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 13 квітня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 (що діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 ) до Придніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про зняття арешту з майна.

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

30 грудня 2020 року ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 звернулася до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом, в якому, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 17 грудня 2021 року, просила зняти арешт з 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 , який накладений постановою державного виконавця ДВС Придніпровського району м. Черкаси від 15 грудня 2003 року, номер запису обтяження 5096368, дата реєстрації 08 червня 2007 року та постановою державного виконавця ДВС Придніпровського району м. Черкаси від 15 грудня 2003 року, номер запису обтяження 5096363, дата реєстрації 08 червня 2007 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 26 серпня 2006 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по м. Черкаси Черкаського міського управління юстиції Черкаської області, актовий запис № 1314.

Від шлюбу у них народився син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Придніпровського районного суду від 31 січня 2017 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер.

Звернувшись до Другої Черкаської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на частину квартири, що залишилось після смерті ОСОБА_3 , ОСОБА_1 отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 01 грудня 2020 року, у зв`язку з тим, що під час підготовки до видачі свідоцтва про право на спадщину було встановлено, що на всьому майні ОСОБА_3 міститься арешт, який накладений постановою державного виконавця ДВС Придніпровського району м. Черкаси від 15 грудня 2003 року, номер запису обтяження 5096368, дата реєстрації 08 червня 2007 року, постановою державного виконавця ДВС Придніпровського району м. Черкаси від 15 грудня 2003 року, номер запису обтяження 5096363, дата реєстрації 08 червня 2007 року та постановою Управлінням МВС України в Черкаській області від 12 березня 2003 року, номер запису обтяження 5079109, дата реєстрації 06 червня 2007 року.

Листом Придніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Черкаси Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) від 16 листопада 2020 року № 74383, ОСОБА_1 було повідомлено, про відсутність підстав для зняття арешту з майна ОСОБА_3 та зазначено, що на виконанні у відділі перебували виконавчі провадження:

ВП №53547758, з примусового виконання виконавчого листа № 711/8453/16-ц від 03 березня 2017 року Придніпровським районним судом м. Черкаси про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліментів у розмірі 1/4 частини, яке завершене 25 квітня 2018 року на підставі п. 3 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження»;

ВП № 53632418 з примусового виконання листа № 711/8453/16-ц виданого 06 лютого 2017 року Придніпровським районним судом м. Черкаси про стягнення з ОСОБА_3 на користь держави судового збору у сумі 551,20 грн., яке завершене 30 червня 2017 року на підставі п. 2 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження»;

ВП № 54578585 з примусового виконання листа № 711/8453/16-ц виданого 06 лютого 2017 року Придніпровським районним судом м. Черкаси про стягнення з ОСОБА_3 на користь держави судового збору у сумі 551,20 грн, яке завершене 17 жовтня 2017 року на підставі п. 5 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження»;

ВП № 55667751 з примусового виконання виконавчого листа № 711/8453/16-ц виданого 06 лютого 2017 року Придніпровським районним судом м. Черкаси про стягнення з ОСОБА_3 на користь держави судового збору у сумі 551,20 грн, яке завершене 28 листопада 2018 року на підставі п. 2 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження»;

ВП № 23572325 з примусового виконання постанови № 2556 від 20 листопада 2010 року, виданої Інспекцією ДАБК про стягнення з ОСОБА_3 на користь держави штрафу у сумі 85,00 грн, яке завершене 19 липня 2011 року на підставі п. 8 ст. 49 ЗУ «Про виконавче провадження».

Без зняття вказаного арешту позивач не може оформити спадщину на свого сина після смерті її колишнього чоловіка, а тому змушена звертатися до суду з заявою про зняття арешту із всього майна, що належало ОСОБА_3 ..

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 13 квітня 2022 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Позови на захист майнових прав малолітніх та неповнолітніх дітей боржника (засудженого) можуть бути пред`явлені їхніми законними представниками, а у випадках, встановлених законом, органами та особами, яким надано право захищати права, свободи чи інтереси інших осіб.

Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване.

Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення.

Під час звернення до суду з позовом, позивачем не з`ясовано особу, в інтересах якої накладався арешт на нерухоме майно та не зазначено суб`єктний склад сторін, інтереси яких можуть бути порушені при ухвалені рішення про задоволення вимог.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд вказав в своєму висновку про те, що при зверненні з даним позовом до суду, позивачем не надано доказів, які б надавили змогу суду дослідити дійсні обставини справи, за таких обставин, відсутні підстави для зняття арешту з майна.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 в особі свого представника адвоката Кожем`як М.О. оскаржила його до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Кожем`як М.О. происть скасувтаи рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 13 квітня 2022 року як незаокннета прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити.

Зняти арешт з 1/3 частини квартири по АДРЕСА_2 , який накладений постановою державного виконавця ДВС Придніпровського району м. Черкаси від 15 грудня 2003 року, номер запису обтяження 5096368, дата реєстрації 08 червня 2007 року, постановою державного виконавця ДВС Придніпровського району м. Черкаси від 15 грудня 2003 року, номер запису обтяження 50963638, дата реєстрації 08 червня 2007 року.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скрага мотивована тим, що під час розгляду справи суд не врахував, що зняття арешту з майна боржника пов`язується із закінченням виконавчого провадження. За таких обставин із закінченням виконавчого провадження арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. Причому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого закінченням виконавчого провадження.

В даному випадку немає підстав оскарження дій державного виконавця, тому позивач обрав правильний спосіб захисту своїх прав, що відповідає положенням статей 15, 16 ЦПК України, оскільки згідно з ч. 1 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття арешту з нього. При чому, пред`явлення окремої вимоги про визнання права власності на майно є право позивача, а не його обов`язком.

Інформації щодо накладення арешту у 2003 році на все майно ОСОБА_3 , про яке йдеться у постанові нотаріуса, Придніпровським відділом ДВС у м. Черкаси Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) позивачу не було надано, відтак такі докази не були подані до суду першої інстанції.

Існування арешту позбавляє права позивача оформити спадщину на свого сина після смерті колишнього чоловіка, тому вона змушена звернутися до суду з відповідним позовом. Висновок суду про відмову в задоволенні позову є таким, що не відповідає вимогам матерального та процесуального права, а відтак такий висновок повинен бути скасований з прийняттям нової постанови про задоволення позову.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив

Мотивувальна частина

Позиція Апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не повністю відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 26 серпня 2006 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по м. Черкаси Черкаського міського управління юстиції Черкаської області, актовий запис № 1314, який в подальшому рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 31 січня 2017 року розірвано.

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є батьками неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 25 вересня 2007 року.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 14 лютого 2018 року.

За життя ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності належала квартира АДРЕСА_3 , що підтвіверджується копією свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_3 , виданого 26 травня 1997 року органом приватизації Придніпровського райвиконкому.

Маючи намір оформити спадщину після смерті ОСОБА_3 , ОСОБА_1 звернулась до нотаріуса Другої Черкаської державної нотаріальної контори Демиденко О.А. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на ім`я ОСОБА_4 та її сина ОСОБА_2 .

Проте, постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 01 грудня 2020 року, їй було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на ім`я ОСОБА_4 та її сина ОСОБА_2 , а саме на 1/3 частину у праві власності на квартиру АДРЕСА_3 , що залишились після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 до зняття арештів.

Із змісту даної постанови вбачається, що під час підготовки до видачі свідоцтв про право на спадщину, нотаріусом було встановлено, що згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_3 зазначений арешт на все майно згідно постанови державного виконавця ДВС Придніпровського району м. Черкаси від 15 грудня 2003 року, номер запису обтяження 5096368, дата реєстрації 08 червня 2007 року, постанови державного виконавця ДВС Придніпровського району м. Черкаси від 15 грудня 2003 року, номер запису обтяження 5096363, дата реєстрації 08 червня 2007 року та постанови Управлінням МВС України в Черкаській області від 12 березня 2003 року, номер запису обтяження 5079109, дата реєстрації 06 червня 2007 року.

Позивач звернулась до Придніпровського ВДВС у м. Черкаси ЦМУ МЮ (м. Київ) із заявою, в якій просила зняти арешт з рухомого та нерухомого майна ОСОБА_3 ..

Листом Придніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Черкаси Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) від 16 листопада 2020 року № 74383, ОСОБА_1 було повідомлено, про відсутність підстав для зняття арешту з майна ОСОБА_3 та зазначено, що на виконанні у відділі перебували виконавчі провадження: ВП № 53547758, з примусового виконання виконавчого листа № 711/8453/16-ц від 03 березня 2017 року Придніпровським районним судом м. Черкаси про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліментів у розмірі 1/4 частини, яке завершене 25 квітня 2018 року на підставі п. 3 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження»; ВП №53632418 з примусового виконання листа № 711/8453/16-ц виданого 06 лютого 2017 Придніпровським районним судом м. Черкаси про стягнення з ОСОБА_3 на користь держави судового збору у сумі 551,20 грн., яке завершене 30 червня 2017 року на підставі п. 2 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження»; ВП № 54578585 з примусового виконання листа № 711/8453/16-ц виданого 06 лютого 2017 року Придніпровським районним судом м. Черкаси про стягнення з ОСОБА_3 на користь держави судового збору у сумі 551,20 грн, яке завершене 17 жовтня 2017 року на підставі п. 5 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження»; ВП № 55667751 з примусового виконання виконавчого листа № 711/8453/16-ц виданого 06 лютого 2017 року Придніпровським районним судом м. Черкаси про стягнення з ОСОБА_3 на користь держави судового збору у сумі 551,20 грн, яке завершене 28 листопада 2018 року на підставі п. 2 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження»; ВП № 23572325 з примусового виконання постанови № 2556 від 20 листопада 2010 року, виданої Інспекцією ДАБК про стягнення з ОСОБА_3 на користь держави штрафу у сумі 85,00 грн, яке завершене 19 липня 2011 року на підставі п. 8 ст. 49 ЗУ «Про виконавче провадження».

Звертаючись до суду з позовною заявою та апеляційною скаргою, ОСОБА_1 в обґрунтування своїх вимог посилається на ч. 1 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження», згідно з якою особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт належить їй, а не боржникові,може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» роз`яснено, що позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби.

Вищевказаною постановою Пленуму роз`яснено судам, що в разі залучення органу державної виконавчої служби в якості відповідача, слід звернути увагу, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача.

Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 41), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (пункт 49), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.4), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункт 37, 54), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 38), від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц (пункт 31), від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (пункт 63), від 1 квітня 2020 року у справі №520/13067/17 (пункт 71)).

Велика Палата Верховного Суду дійшла висновків щодо обставин, за яких питання про звільнення майна з-під арешту слід розглядати за правилами цивільного судочинства:

Спори, пов`язані з належністю майна, на яке накладений арешт, відповідно до статей 15 і 16 ЦПК України у редакції, що була чинною 15 грудня 2017 року, суди розглядають у порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо існує спір щодо визнання права власності на майно та однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. У разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України у вказаній редакції. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно та про зняття з нього арешту (див. постанови від 22 серпня 2018 року у справі № 658/715/16-ц (пункт 24), від 13 березня 2019 року у справі № 815/615/16-ц (пункт 28), від 22 квітня 2019 року у справі № 661/624/16-ц).

Для визначення юрисдикції суду необхідно встановити підстави позову, зміст прав, на захист яких направлено звернення до суду. Якщо підставою позову є неправомірні, на думку позивача, дії органу державної виконавчої служби з накладення арешту на певне майно, то такий спір треба розглядати за правилами адміністративного судочинства. Якщо підставою позову є наявність спору про право та/або позивач подає його з метою захисту права власності чи іншого речового права, то ці спори слід розглядати за правилами цивільного/господарського судочинства як такі, що випливають із цивільних правовідносин.

Також, слід врахувати, що чинним кримінальним процесуальним законом передбачено способи захисту прав власника або володільця майна, який не є учасником кримінального провадження. Разом з тим, чинним цивільно-процесуальним законом не передбачена можливість такого захисту у поряду цивільного судочинства.

У разі, якщо арешт на майно накладено у порядку, передбаченому КПК України, особа, яка вважає, що такими діями порушено її право власності, навіть за умови, що вона не є учасником кримінального провадження, має право оскаржити такі дії, та звернутися до суду про скасування арешту лише у порядку кримінального судочинства. І такий порядок захисту прямо передбачений нормами КПК України та є ефективним. На цьому наголосив Верховний Суд в своїй постанові від 01 лютого 2021 року під час розгляду справи № 127/21463/19.

Розглядаючи спір та відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції мотивував свої висновки тим, що позивачем не надано доказів, які б надавили змогу суду дослідити дійсні обставини справи, за таких обставин, відсутні підстави для зняття арешту з майна.

Однак, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що предметом спору в даній справі є 1/3 частина квартири АДРЕСА_3 .

Як вбачається з матеріалів справи, а саме постанови про заборону відчуження майна, на яке накладено арешт від 12 березня 2003 року (а.с. 37) арешт на 1/3 частину спірного майна накладено постановою старшого слідчого СУ УМВС України Кочергіною Т.В. в рамках розгляду кримінальної справи № відносно ОСОБА_3 за ознаками ч. 2 ст. 307 КК України.

Зазначено, що ч. 2 ст. 307 КК України передбачає санкцію конфіскацію майна, у зв`язку з чим на майно обвинуваченого ОСОБА_3 накладається арешт.

Згідно вказаної постанови заборонено нотаріальним конторам будь-яке відчуження 1/3 частини квартири, яка розташована в АДРЕСА_2 , зареєстрована на праві приватної власності за громадянином ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_3 від 26 травня 1997 року.

Згідно із частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Вказана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивача, є порушеними, оспореними чи невизнаними.

Відповідно до частини першої статті 1 КПК України порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.

Завданням кримінального судочинства є охорона прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб, які беруть у ньому участь, а також швидке і повне розкриття злочинів, викриття винних та забезпечення правильного застосування закону з тим, щоб кожний, хто вчинив злочин, був притягнутий до відповідальності і жоден невинний не був покараний (стаття 2 КПК України).

Арешт, який просить зняти позивач, було накладено органом досудового слідства у кримінальній справі на підставі положень КПК України 1960 року.

Зокрема, відповідно до статті 126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення арешту на майно, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт мав бути скасований органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. У разі закриття кримінальної справи постановою слідчого арешт майна згідно з частиною першою статті 214 КПК України 1960 року підлягав скасуванню на підставі цього ж процесуального рішення.

Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям нині чинного КПК України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження.

Згідно з частиною першою статті 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Зі змісту частини третьої статті 174 КПК України у разі закриття кримінального провадження на стадії досудового розслідування одночасно з винесенням відповідної постанови прокурор зобов`язаний скасувати арешт майна, якщо воно не підлягає спеціальній конфіскації. Зазначена норма процесуального права є аналогічною наведеній у частині першій статті 214 КПК України 1960 року.

Зазначені вимоги співпадають з положеннями частини четвертої статті 21 КПК України, згідно з якою, здійснення кримінального провадження не може бути перешкодою для доступу особи до інших засобів правового захисту, якщо порушуються її права, гарантовані Конституцією України та міжнародними договорами України.

Тобто, кримінальним процесуальним законом передбачено способи захисту прав власника або володільця майна, який не є учасником кримінального провадження. Разом з тим, чинним цивільно-процесуальним законом не передбачена можливість такого захисту у порядку цивільного судочинства.

Якщо арешт на майно накладено у порядку, передбаченому КПК України, особа, яка вважає, що такими діями порушено її право власності, навіть за умови, що вона не є учасником кримінального провадження має право оскаржити такі дії та звернутися до суду про скасування арешту лише у порядку кримінального судочинства.

Такий висновок узгоджується з правовими позиціями, висловленими Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 24 квітня 2018 року у справі № 202/5044/17 (провадження № 14-119цс18), від 28 листопада 2018 року у справі № 636/5044/17 (провадження № 14-366цс18) та від 12 грудня 2018 року у справі № 640/17552/16-ц (провадження № 14-418цс18).

Районний суд на вищевказане належної уваги не звернув та вирішив спір по суті в порядку цивільного судочинства.

З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для закриття провадження у даній справі, оскільки вона не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. При цьому позивачу суд роз`яснює її право на судовий захист у порядку кримінального судочинства, попередньо визначивши правильний суб`єктний склад сторін при зверненні до суду. Керуючись ст.ст. 255,367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 (що діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 ) адвоката Кожем`як Марини Олегівни задовольнити частково.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 13 квітня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 (що діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 ) до Придніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про зняття арешту з майна скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 (що діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 ) до Придніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про зняття арешту з майна закрити.

Роз`яснити позивачу її право на звернення до суду загальної юрисдикції за захистом своїх прав в порядку кримінального судочинства.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Повний текст постанови виготовлено 01 вересня 2022 року.

Головуючий В.Г. Бородійчук

Судді О.В. Карпенко

Л.І. Василенко