КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/6147/2022
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2022року м. Київ

Справа № 756/11716/21

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Махлай Л.Д., Немировської О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 09 грудня 2021 року, ухвалене у складі судді Тихої О.О.,

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дружини,

встановив:

У серпні 2021 року позивач ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення аліментів на своє утримання до досягнення дитиною трирічного віку.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 02.09.2016 вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від вказаного шлюбу у них народилися двоє дітей - син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Проте, шлюбні відносини з відповідачем не склалися, тому з травня 2021 року вони припинили сімейні стосунки та мешкають окремо. У липні 2021 року відповідач звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом про розірвання шлюбу.

Діти проживають разом з нею, вона не працює, перебуває у відпустці по догляду за дитиною, що ставить її у скрутне матеріальне становище. Відповідач відмовляється у добровільному порядку надавати допомогу на її утримання до досягнення донькою трирічного віку, хоча є працездатним та має фінансову можливість сплачувати аліменти на її утримання. У зв`язку з цим вона змушена звернутися до суду з даним позовом та просить стягнути на її користь аліменти у розмірі 1/6 частини усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи стягнення з дня звернення до суду з позовом та до досягнення дитиною ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , трьох років.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 09 грудня 2021 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання дружини у розмірі 1/6 частини усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи стягнення з 02.08.2021 року до досягнення дитиною ОСОБА_5 трьох років.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 908 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6000 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову про стягнення аліментів у розмірі 1/6 частини усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно та про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 6000 грн., посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Вказує, що позивачем не надано до суду доказів, які б підтверджували можливість ОСОБА_1 сплачувати аліменти на утримання дружини, усі доводи позивача ґрунтувалися на припущеннях, а суд належним чином не дослідивши розрахунки витрат та доходів від підприємницької діяльності відповідача, на припущеннях однієї цифри доходу ОСОБА_1 , без урахування його витрат, ухвалив рішення.

Вказує, що для порівняння даних прибутку від підприємницької діяльності слід звернути увагу на виписку з рахунку в AT «Укрсиббанк» ОСОБА_1 від 19.01.2022 року, у якій належні суми витрат на підприємницьку діяльність за період з 01.01.2022 року по 19.01.2022 року, а розмір залишку після операцій за господарську діяльність складає 40 002,00 гривні, що є підтвердженням факту не стабільного прибутку апелянта.

Також, судом не було враховано рішення Дев`ятнадцятого окружного суду, Лейк Каунті , штат Іллінойс, США, згідно з яким з ОСОБА_1 ухвалено стягнення аліментів в розмірі 4825 доларів США (що еквівалентно 137 328,04 грн. за курсом НБУ на 18.01.2022 року, 28,46 гривень) щомісячно, починаючи з 08 січня 2016 року до 30.06.2024 року

Крім того, вказує, що відсутня можливість встановити обсяг наданої правової допомоги, що свідчить про неможливість задоволення позовних вимог щодо стягнення з ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 6000 грн. Представником позивача, починаючи з моменту подачі позовної заяви до суду, був ОСОБА_7 , на підтвердження цього у матеріалах справи є договір про надання правової допомоги «Б/Н» від 29 липня 2021 року. Разом з тим, починаючи з 20.10.2021 року до справи вступив ще один представник позивача адвокат Ярош М.В., на підставі ордеру від 20.09.2021 року. Враховуючи договір, який підписували ОСОБА_7 та ОСОБА_3 , та беручи до уваги його предмет, не зрозуміло, за який обсяг роботи та на якого адвоката позивач у своїх позовних вимогах зазначав про стягнення з відповідача 6000 гривень. В матеріалах справи відсутні жодні відомості щодо обґрунтовано витрачених грошей на правничу допомогу.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_8 , вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Вказує, що самим відповідачем надані неспростовні докази, що відповідач отримує значні доходи від підприємницької діяльності, зокрема: відповідачем надано разом з відзивом на позовну заяву виписку з банківського рахунку відповідно до якої 24.09.2021 року відповідач отримав разовий дохід у розмірі 168 583,59 грн. Відповідачем разом з апеляційною скаргою надано суду банківську виписку, з якої вбачається, що ним 17.01.2022 року сплачено 5% єдиного податку у розмірі 59605,79 грн., тобто фактично за третій квартал 2021 року відповідач заробив від підприємницької діяльності 1 192 115,80 грн. (59 605,79 х 100 /5). За інформацією наданою позивачем, отриманої з відкритих джерел, за 2021 рік відповідач отримав доходи від підприємницької діяльності у розмірі 3 398 220,54 грн. Дана інформація підтверджується податковою декларацією, яку відповідач подав до податкової інспекції 17.01.2022, тобто вже після ухвалення судом рішення. Фактично в середньому відповідач заробляє щомісяця щонайменше по 283 185,04 грн. Крім того, як вбачається з банківської виписки, наданої разом з апеляційною скаргою, вхідний залишок коштів на кінець 2021 року на рахунку становив більше 175 000 грн. Дані докази свідчать про можливість сплати відповідачем аліментів на утримання дружини.

Крім того, клопотання про витребування доказів про доходи відповідача не було задоволено судом, оскільки суд вважав, що йому достатньо тих доказів, які знаходяться у матеріалах справи. Позивач на даний час не працює, оскільки перебуває у декретній відпустці по догляду за донькою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вказує, що відповідач надає переклад рішення американського суду, з якого жодним чином не вбачається, що вказане рішення стосується відповідача. Позивачем у зазначеній справі є ОСОБА_9 , а відповідач - ОСОБА_10 . Більш того, відповідачем не надано доказів щодо сплати аліментів по рішенню суду США. Також у вказаному рішенні зазначено, що річний дохід невідомої особи складає 101 167 доларів США. На вимогу суду ні відповідач, ні його представник не змогли надати на огляд рішення американського суду та довести суду, яким, чином рішення американського суду стосується саме відповідача.

Вважає, що судом законно і в повній мірі були задоволені судові витрати у розмірі 6000 грн., оскільки судові витрати розумні та співмірні. Відповідач жодним чином не надав суду свої заперечення стосовно розміру судових витрат на правову допомогу.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Справу розглянуто апеляційним судом відповідно до ст. 369 ЦПК України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково виходячи з наступного.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що з наявної у матеріалах справи виписки по рахунку відповідача ОСОБА_1 за період 01.09.2021-11.10.2021, відкритому в АТ «Укрсиббанк» м. Київ, вбачається, що останній 24.09.2021 отримав від ТОВ «ГлобалЛоджик Україна» кошти у сумі 168 583,59 грн. як оплату за послуги за договором від 01.07.2021. Крім того, самим відповідачем неодноразово наголошувалося про те, що він здійснює підприємницьку діяльність, від якої і має певний дохід. Враховуючи суму доходу від підприємницької діяльності, отриману відповідачем за одним лише договором про надання послуг, суд дійшов висновку про те, що відповідач має змогу надавати матеріальну допомогу своїй дружині у вигляді аліментів до досягнення їхньою донькою трирічного віку.

Також суд враховував, що відповідач не відмовляється від сплати аліментів на дружину та у добровільному порядку здійснює грошові перекази на картковий рахунок останньої. Так, за період з 24.09.2021 по 17.11.2021 відповідачем перераховано грошові кошти на витрати дружини на суму 14 447 грн., про що надано відповідні розрахункові документи, що підтверджує той факт, що відповідач спроможний надавати матеріальну допомогу своїй дружині, з якою проживають його неповнолітні діти.

Також, суд, оцінюючи матеріальне становище відповідача та його спроможність надавати матеріальну допомогу дружині з огляду на наявність рішення Дев`ятнадцятого окружного суду, Лейк Каунті , штат Іллінойс, США від 08.01.2016 року, враховував те, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів того, що вказане рішення виконується на території України та що з нього стягуються аліменти на користь ОСОБА_11 на утримання дітей у розмірі 4 825 грн., а надане лише клопотання ОСОБА_11 від 26.07.2017 до Солом`янського районного суду м. Києва про визнання та надавання дозволу на примусове виконання вказаного рішення.

Виходячи з системного аналізу положень чинного законодавства України, що регулює сімейні правовідносини щодо прав та обов`язків подружжя по утриманню, з урахуванням принципів справедливості, добросовісності, розумності, приймаючи до уваги той факт, що малолітня дитина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ще не досягла трьох років, проживає разом зі своєю матір`ю, враховуючий стан здоров`я та майновий стан відповідача, який є працездатним, має дохід від здійснення підприємницької діяльності, інших утриманців, окрім спільних з позивачем неповнолітніх дітей не має, суд дійшов висновку про задоволення позову та стягнення з відповідача аліментів на утримання позивача у розмірі 1/6 частини усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи стягнення з 02.08.2021 до досягнення дитиною трирічного віку.

Крім того, суд посилався на те, розмір винагороди за надання правової допомоги, визначений у договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу, відповідно до вимог ст.ст. 133, 141 ЦПК України, а тому вважав за необхідне стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 документально підтверджені та фактично понесені витрати за надання правничої допомоги у розмірі 6000 грн.

Виходячи з наявних у матеріалах справи, досліджених судом першої інстанції письмових доказів, висновки суду про наявність підстав для стягнення аліментів на утримання дружини у розмірі 1/6 частини усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, сторони з 02.09.2016 перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого у них народилися двоє дітей - син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 01.04.2017 (виданим повторно); свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 14.02.2017 та свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 від 09.11.2019.

Діти проживають разом з позивачем, що не заперечувалося відповідачем у поданих до суду заявах по суті.

За судовим наказом № 756/11717/21 від 06.08.2021, виданим Оболонським районним судом м. Києва, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 стягнуто аліменти на утримання неповнолітніх дітей - сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у розмірі 1/3 частини з усіх видів доходів боржника щомісяця до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Відповідно до виписки по рахунку відповідача ОСОБА_1 за період 01.09.2021-11.10.2021, відкритому в АТ «Укрсиббанк» м. Київ, ОСОБА_1 24.09.2021 отримав від ТОВ «ГлобалЛоджик Україна» кошти у сумі 168 583,59 грн. як оплату за послуги за договором від 01.07.2021 року (а.с. 69).

Як вбачається із заперечень на відповідь на відзив на позовну заяву, представник відповідача посилається на те, що відповідач не відмовляється від сплати аліментів на дружину та за період з 24.09.2021 по 17.11.2021 перерахував на картковий рахунок позивача 14 447 грн. (а.с. 98-101). Відповідач ОСОБА_1 веде підприємницьку діяльність, зареєстрований як фізична особа-підприємець, є платником єдиного податку 3-ї групи.

Відповідно до наявних в матеріалах справи копій банківських квитанції про переказ коштів, за період з 24.09.2021 по 17.11.2021 ОСОБА_1 перераховано ОСОБА_3 грошові кошти на суму 14 447 грн. на її витрати (а.с. 131-136).

Особливим видом права подружжя на утримання є право дружини (жінки) на утримання під час вагітності та у разі проживання з нею дитини. Його особливість полягає у строковості дії, незалежності надання утримання від доходу дружини та наявністю лише однієї підстави, яка унеможливлює надання такого утримання, - можливості чоловіка (батька дитини) надавати таке утримання.

Згідно з ч. 1 ст. 80 СК України, аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно ч.2, 4, 6 ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу.

Відповідно до ч. 2 ст. 91 СК України, жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, мають право на утримання в разі проживання з нею, ним їхньої дитини, відповідно до частин другої - четвертої статті 84 та статей 86 і 88 цього Кодексу.

Таким чином, сімейним законодавством передбачено право дружини-матері на утримання батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того, чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині-матері незалежно від цієї обставини.

Встановивши, що донька сторін ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 років, проживає разом з матір`ю, відповідач допомогу на особисте утримання дружини надає нерегулярно, з`ясувавши всі фактичні обставини справи та враховуючи, що відповідач доказів про наявність на його утриманні інших осіб суду не надав, суд дійшов вірного висновку, що відповідач спроможний надавати матеріальну допомогу на утримання дружини, а тому правомірно, виходячи із фінансових можливостей відповідача,стягнув з нього на користь позивача грошову допомогу на її утримання в розмірі 1/6 частини усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи стягнення з 02.08.2021 року до досягнення дитиною ОСОБА_5 трьох років.

Відповідно до ч.3 ст. 12, ч.1. ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1. ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції з дотриманням вимог статей 263-265 ЦПК України правильно встановив правовідносини, що склалися між сторонами, повно, всебічно та об`єктивно з`ясував обставини справи, та надав правильну правову оцінку заявленим сторонами доводам та наданим доказам і дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову в частині стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не надано до суду доказів, які б підтверджували можливість ОСОБА_1 сплачувати аліменти на утримання дружини, колегія суддів відхиляє, оскільки наявні в матеріалах справи банківські документи свідчать про спроможність ОСОБА_1 сплачувати аліменти у заявленому позивачем розмірі.

Посилання в апеляційній скарзі на виписку з рахунку в AT «Укрсиббанк» ОСОБА_1 від 19.01.2022 року як на підтвердження факту не стабільного прибутку відповідача, колегія суддів відхиляє, оскільки зазначений доказ створений після ухвалення оскаржуваного рішення та представником позивача не наведено поважних причин, що об`єктивно перешкоджали йому подати такі докази до суду першої інстанції та не доведено наявності виняткового випадку їх не подання, а тому суд апеляційної інстанції на підставі ч. 3 ст. 367 ЦПК України, позбавлений процесуальної можливості прийняти зазначені документи до уваги як належні та допустимі докази.

Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

У постанові Верховного Суду від 03 травня 2022 року у справі № 363/4124/15 (провадження № 61-19791св21) зазначено, що у статті 367 ЦПК України, відповідно до яких суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (частина друга). Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частина третя).

Аналіз зазначених положень процесуального законодавства дає підстави для висновку, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом, у тому числі апеляційної інстанції, доказів з порушеннями встановленого процесуальним законом порядку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії з причин, що не залежали від особи, яка подає такий доказ, тягар доведення яких покладений на учасника справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не було враховано рішення Дев`ятнадцятого окружного суду, Лейк Каунті , штат Іллінойс, США, колегія суддів відхиляє, оскільки відповідачем не надано належних та допустимих доказів того, що вказане рішення виконується на території України та з нього стягуються аліменти на користь ОСОБА_11 на утримання дітей у розмірі 4825 доларів США, а надане клопотання ОСОБА_11 від 26.07.2017 до Солом`янського районного суду м. Києва про визнання та надання дозволу на примусове виконання вказаного рішення, не свідчить про сплату відповідачем таких аліментних зобов`язань.

Відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону України «Про доступ до судових рішень», суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Перевіряючи вищенаведені доводи апеляційної скарги відповідача, судом апеляційної інстанції зі змісту судових рішень, опублікованих в Єдиному державному реєстрі судових рішень, було встановлено наступне.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 07 листопада 2017 року у справі № 760/13788/17 відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_11 про визнання та виконання на території України рішення Дев`ятнадцятого окружного суду, Лейк Каунті , штат Іллінойс, США від 08.01.2016 року про стягнення аліментів.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 23 січня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_11 задоволено частково. Ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 07 листопада 2017 року скасовано. Клопотання ОСОБА_11 про визнання та виконання на території України рішення Дев`ятнадцятого окружного суду Лейк Каунті, штат Іллінойс, США, від 08 січня 2016 року про стягнення аліментів - залишено без розгляду та повернено клопотання разом з документами, що додані до нього, особі, що його подала.

У вказаній справі суди встановили, що 08 січня 2016 року Дев`ятнадцятий окружний суд Лейк Каунті, штат Іллінойс, США, прийняв рішення про стягнення з боржника, ОСОБА_1 ( ОСОБА_10 ), аліментів (грошова сума на утримання дітей) у розмірі 4825,00 дол. США щомісяця, починаючи з 08 січня 2016 р. до 30 червня 2024 р.

Однак, повертаючи клопотання заявнику, суд апеляційної інстанції виходив з того, що воно не містить усіх передбачених законодавчими актами документів, тому відповідно до ч. 4 ст. 466 ЦПК України клопотання підлягає залишенню без розгляду та поверненню.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 760/13788/17, у лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 23 січня 2018 року, просив скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції, залишити в силі ухвалу суду першої інстанції, посилаючись, зокрема на те, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні клопотання, оскільки за судовим рішенням іноземного суду заявник не є стягувачем, ОСОБА_1 не є боржником, між державами немає міжнародно-правового договору.

Постановою Верховного Суду від 19 лютого 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 23 січня 2018 року - залишено без змін.

Таким чином, судом першої інстанції правильно не було прийнято до уваги заперечення відповідача про наявність у нього зобов`язання виконувати рішення Дев`ятнадцятого окружного суду, Лейк Каунті , штат Іллінойс, США, від 08 січня 2016 року, оскільки відповідачем не надано належних доказів того, що вказане рішення виконується на території України у примусовому порядку або відповідач добровільно сплачує аліменти на користь ОСОБА_11 у розмірі 4825 доларів США щомісячно.

Отже, враховуючи відсутність в матеріалах справи доказів, того, що відповідач не має фінансової можливості надавати матеріальну допомогу на утримання позивача до досягнення дитиною трьох років, і таких обставин не встановлено судом апеляційної інстанції, беручи до уваги наявність в матеріалах справи доказів, які свідчать про можливість відповідача надавати матеріальну допомогу позивачу, з якою проживає їх спільна дитина, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача грошову допомогу на її утримання в розмірі 1/6 частини усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи стягнення з 02.08.2021 року до досягнення дитиною ОСОБА_5 трьох років, а тому доводи апеляційної скарги є необґрунтованими.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновком суду в частині розподілу судових витрат, враховуючи наступне.

Статтею 15 ЦПК України визначено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст. 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Представником у суді може бути адвокат або законний представник (ч. 1 ст. 60 ЦПК України).

Згідно з ч. 1, п.1 ч. ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Частинами 2-4 статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частин 5, 6 статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, розмір витрат на правничу допомогу визначається судом, виходячи з умов договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, проте, вказаний розмір може бути зменшений за клопотанням іншої сторони у разі, якщо такі витрати є неспівмірними із складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих послуг та ціною позову та (або) значенням справи для сторони.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. 1, 2 ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витратна професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

З матеріалів справи вбачається, що 29.01.2021 року між адвокатом Глухеньким О.А. та Бурикіною Н.О. було укладено договір про надання правової допомоги, відповідно до п. 3.1 якого, за правничу допомогу, передбачену в п.п. 1.2. Договору замовник сплачує адвокату винагороду в розмірі визначеною додатком №1 до цього Договору (а.с. 13-14).

Згідно з додатком № 1 до Договору про надання правової допомоги від 29.07.2021 року, відповідно до п.3.1 договору про надання правової допомоги від 29 липня 2021 року, Замовник сплачує Адвокату винагороду у розмірі 6000 грн. (шість тисяч гривень ) за надання усних консультацій, підготовку позовної заяви до суду та участь у судових засіданнях (а.с. 145).

На підтвердження виконання вимог договору щодо оплати витрат на правову допомогу додано квитанцію прибуткового касового ордеру № 44 на суму 6 000 грн. (а.с.18).

Як вбачається з матеріалів справи, 18 жовтня 2021 року представник відповідача подав відзив на позовну заяву, в якому, зокрема, заперечував розмір витрат на правову допомогу, посилаючись на відсутність доказів стосовно фактично витрачених грошових коштів на такі судові витрати та необґрунтованість їх розміру.

Також наголошував у запереченнях на відповідь на відзив на необґрунтованість витрат на правничу допомогу.

Досліджуючи співмірність заявлених до стягнення витрат на професійну правничу допомогу (6000 грн.) із складністю справи та ціною позову про стягнення аліментів на утримання дружини у розмірі 1/6 частини, суд апеляційної інстанції бере до уваги ту обставину, що дана справа відноситься до категорії незначної складності, розглядалась судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, а тому застосування такого коефіцієнту вартості наданих адвокатом послуг, зазначених у Додатку № 1 до Договору про надання правової допомоги від 29.07.2021 року, є невиправданим.

Таким чином, заявлений до відшкодування розмір витрат на правову допомогу в сумі 6000 грн. є необґрунтованим та не пропорційним до предмета спору.

Враховуючи наявність заперечень сторони відповідача щодо заявленого розміру витрат на оплату правничої допомоги адвоката, викладені у відзиві на позовну заяву та у запереченнях на відповідь на відзив, колегія суддів вважає, що розмір заявлений адвокатом на виконання відповідних робіт (послуг) є завищеним.

Наявні в матеріалах справи договір про надання правової (правничої), додаток №1 до договору та квитанція про оплату гонорару, не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Отже, вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, колегія суддів вважає, що витрати на послуги адвоката в сумі 6000 грн. є завищеними, належним чином не обґрунтованими та неспівмірними з реальним обсягом такої допомоги, предметом спору та складністю справи, не відповідають обсягу виконаних адвокатом робіт, не відповідають критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

З огляду на викладене, враховуючи складність справи та обсяг виконаної адвокатом роботи, враховуючи принцип пропорційності розподілу судових витрат, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, а також з урахуванням заперечення представника відповідача, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 2000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги частково, у зв`язку чим рішення суду необхідно змінити в частині розподілу судових витрат, зменшити суму витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 з 6000 грн. до 2000 гривень. В іншій частині рішення необхідно залишити без змін

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374-376, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , - задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 09 грудня 2021 року - змінити в частині розподілу судових витрат, зменшити суму витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , з 6000 грн. до 2000 (двох тисяч) гривень.

В іншій частині рішення Оболонського районного суду м. Києва від 09 грудня 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду з підстав, визначених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Махлай Л.Д.

Немировська О.В.