Справа № 347/1783/21
Провадження № 22-ц/4808/888/22
Головуючий у 1 інстанції Драч Д.С.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів: Пнівчук О.В., Девляшевського В.А.,

секретаря Мельник О.В.,

з участю ОСОБА_1 (1952 р.н.) та представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 на рішення Косівського районного суду від 25 травня 2022 року під головуванням судді Драч Д.С. у м. Косів,

в с т а н о в и в:

У вересні 2022 року ОСОБА_1 (1995 року народження) звернувся з позовом до ОСОБА_1 (1952 року народження) про визнання недійсним договору дарування.

На обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що 06.10.2020 року на підставі договору дарування житлового будинку позивач набув право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,25 га (кадастровий номер :03:001:0327).

На початку 2021 року позивач довідався про те, що відповідачем подано позов про визнання за ним права власності на вище вказаний житловий будинок та долучено до справи копію договору дарування від 19.04.1972.

Вказував, що під час розгляду цивільної справи №347/532/19 за позовом відповідача ОСОБА_1 , 1952 року народження, про визначення йому додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини оскаржуваного договору дарування не було, адже у листі від 11.03.2019 року Космацька сільська рада зазначила про відсутність документів про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Договір дарування від 19.04.1972 не відповідає вимогам ст.243 ЦК УРСР (в редакції станом на 1972 рік), згідно якої договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому, а також він не відповідає вимогам ст. 244, 227 ЦК УРСР, згідно яких спірний договір житлового будинку підлягав реєстрації у виконавчому комітеті місцевої ради народних депутатів, незважаючи на наявний запис у спірному договорі про його реєстрацію у книзі для запису нотаріальних дій за № 29 Космацької сільської ради.

Спірний договір не міг укладатися та посвідчуватися як нотаріальний у зв`язку із відсутністю документів на власність відчужувача, а в силу ст.243 ЦК УРСР спірний договір не є укладеним, оскільки відсутні докази щодо передачі майна та про реєстрацію в Коломийському МБТІ права власності за договором дарування.

Посилаючись на викладене та те, що позивач в розумінні ч. 3 ст. 215 ЦК України є заінтересованою особою власником житлового будинку та заперечує дійсність правочину на підставах законодавства чинного станом на момент укладення такого, просив визнати недійсним договір дарування від 19.04.1972, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (1952 року народження) та посвідчений виконавчим комітетом Космацької сільської ради депутатів трудящих Косівського району Івано-Франківської області.

Рішенням Косівського районного суду від 25 травня 2022 року позовну заяву ОСОБА_1 (1995 року народження) до ОСОБА_1 (1952 року народження) про визнання недійсним договору дарування залишено без задоволення.

У апеляційній скарзі представникОСОБА_1 (1995 року народження) посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.

Зазначає, що в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції ствердив про наявність в оскаржуваному договорі дарування підпису дарувальника. В цьому випадку судом першої інстанції порушено принцип змагальності, адже згідно ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд зобов`язаний сприяти учасникам справи у реалізації їх прав. При цьому, апелянт не зміг реалізувати своє право на підтвердження перед судом недійсності оскаржуваного договору дарування шляхом призначення відповідних судових експертиз. У позовній заяві апелянт аргументував необхідність витребування оригіналу оскаржуваного договору дарування з подальшою мстою призначення відповідних судових експертиз. Відсутність такого оригіналу позбавляє можливості провести відповідні експертизи. Суд не має достатньо знань у галузі почеркознавчих досліджень та галузі визначення давності документа, не здійснював такі дослідження під час судового розгляду, а тому висновки суду про те. що на оскаржуваному договору дарування міститься підпис ОСОБА_2 є передчасними та такими, що сформовані виключно на припущеннях.

Судом першої інстанції не застосовано вимоги ч. 10 ст. 84 та ч. 1 ст. 109 ЦПК України, що в свою чергу призвело до прийняття судом незаконного рішення. Зі сторони позивача в суді першої інстанції було подано заяву про застосування цих норм ЦПК України, оскільки зі сторони відповідача та органу місцевого самоврядування не надано оригіналу оскаржуваного договору дарування для подальшого проведення судових експертиз щодо ідеальної давності документа та чи вчинено підпис від імені ОСОБА_2 на оскаржуваному договорі дарування нею чи іншою особою. Тому суд повинен був встановити факт недійсності оскаржуваного договору дарування.

Судом першої інстанції при безпосередньому досліджені листа ОТГ Космацької сільської ради від 11.03.2019 було з`ясовано обставини того, що в сільській раді немає інформації про документи власності на будинок по АДРЕСА_1 та те, що в сільській раді є тільки інформація із погосподарських книг хто зареєстрований в цьому будинку. Інших відомостей на той час не було. Також сільська рада повідомила про те, що у сільській раді відсутня книга для запису нотаріальних дій Космацької сільської ради за квітень місяць 1972 року та відсутня нотаріальна справа по оскаржуваному договору дарування. Не взято судом до уваги відомостей про інформацію щодо того, що в період 1971-1974, 1976-1990 років будинковолодіння було закріплене за ОСОБА_2 . При цьому, саме запис в книзі здійснення нотаріальних дій підтверджує факт наявності такого правочину, а відсутність такого запису вказує на те, що такий договір не посвідчувався.

Також оскаржуваному рішенні суд першої інстанції послався на нормативні акти які набули чинності в 1975 році, тобто значно пізніше дати оскаржуваного правочину, та не застосував до цих правовідносин Постанову Ради Міністрів Української РСР від 31.08.1964 № 941 «Про затвердження Положення про державний нотаріат Української РСР та Переліку документів, на підставі яких вчиняються нотаріальні виконавчі написи на стягнення грошей і майна», Інструкцію про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, районних, селищних і сільських Рад депутатів трудящих, затверджену постановою Президії Верховного Суду Української РСР від 12.02.1965, Постанову РНК СРСР від 26.01.1934 № 185 «Про первинний облік в сільських радах». Крім того, судом першої інстанції застосовано у цьому спорі Інструкцію про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31.01.1966 року, яка не підлягала до застосування, адже з преамбули самої інструкції слід констатувати, що така застосовується до міст та селищ міського типу, а не сільських місцевостей. Невірно застосовано судом першої інстанції і вимоги ст. 243 ЦК УРСР (в редакції станом на квітень 1972 року), ч. 2 ст.227 ЦК УРСР.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 (1952 року народження) зазначає, що твердження апелянта щодо відсутності спірного договору на час розгляду справи № 347/532/19 безпідставні, адже предметом розгляду у ній були визначення йому, додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини і спірний договір не стосувався вказаного предмету спору.

Згідно виписки з по господарських книг сільської ради про склад господарства за 1969-1990 роки вбачається, що за період 1974-1976 роки ОСОБА_2 була головою господарства, а згідно додаткових відомостей половина будинку належить йому. Отже, подані докази свідчать про те, що 19.04.1972 року мало місце укладання спірного договору дарування.

Щодо відсутності у нього оригіналу оскаржуваного договору, то ця обставина не є підставою для визнання його недійсним, тим паче, що другий оригінальний примірник зберігався у Космацькій сільській раді, що також підтверджується відповіддю такої.

Відповідно до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР 31.10.1975 №45/5, підтвердження приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах.

Порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР був встановлений інструкцією, яка була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31.01.1966 та втратила чинність згідно наказу Держжитлокомунгоспу №56 від 13 грудня 1995 року.

Згідно з п. 4, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до даної Інструкції), в тому числі й на підставі записів у по господарських книгах (п.20 Інструкції). Тобто, згідно вказаної Інструкції записи у по господарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

Окрім цього, вказаною інструкцією обов`язковою була реєстрація права власності на житлові будинки в органах БТІ лише у містах і селищах міського типу, однак не у сільській місцевості.

Щодо тверджень апелянта про порушення судом першої інстанції ч. 10 ст. 84 та ч. 1 ст. 109 ЦПК України, то за клопотанням сторони позивача судом було витребувано з Космацької сільської ради оригінал договору дарування, матеріали нотаріальної справи по посвідченню вказаного договору та книгу для запису нотаріальних дій, в якій міститься запис про цей договір. Натомість, Космацька сільська рада надала відповідь 10.02.2022, за змістом якої вказаних документів у неї немає та по факту їх зникнення відкрите кримінальне провадження. Враховуючи викладене, судом першої інстанції розглянуто дану справу з дотриманням норм процесуального права, на підставі наявних у ній доказів.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 (1995 року народження)апеляційну скаргу підтримав з мотивів, наведених у ній.

ОСОБА_1 (1952 р.н.) та його представник вимоги апеляційної скарги заперечили, покликаючись на обґрунтованість висновків суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, заперечення на апеляційну скаргу відповідача і його представника, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч. 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За змістом постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року: відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до ст. 243 ЦК УРСР за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 і цього Кодексу (ч.3 ст.244 ЦК УРСР).

Згідно ст. 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Тобто, моментом виникнення права власності на нерухомість за договором дарування є момент прийняття дарунку, а саме прийняття обдарованим документів, які посвідчують право власності (або символів речі), а обов`язковою умовою укладання такого договору є його укладення в письмовій формі і нотаріальне посвідчення.

У п. 8 постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказано, що не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою.

За клопотанням сторони позивача судом першої інстанції було витребувано з Космацької сільської ради оригінал договору дарування від 19.04.1972 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (1952 р.н.), зареєстрований за №29, матеріали нотаріальної справи по посвідченню вказаного договору та книгу для запису нотаріальних дій, в якій міститься запис про цей договір.

Космацька сільська рада надала відповідь 10.02.2022 року, за змістом якої вказаних документів у неї немає та по факту їх зникнення порушено кримінальне провадження (а.с.104).

Відповідно до наданої сторонами копії договору дарування від 19.04.1972 ОСОБА_2 подарувала своєму синові ОСОБА_1 половину жилого будинку із східної сторони, одну кімнату площею 25 м.кв. і стайню площею 9х5м, 45 м.кв. За змістом цього договору подарований житловий будинок належав ОСОБА_2 на праві особистої власності згідно запису у погосподарських книгах № 290. Згідно п. 3 договору сторони оцінюють дар у 400 крб. Відповідно до п.6 спірного договору дарування стверджується факт його складення у двох примірниках, перший з яких залишається в справах виконкому сільської ради, а другий видається обдарованому. Вказаний договір дарування посвідчений секретарем виконавчого комітету Космацької сільської ради депутатів трудящих Косівського району Івано-Франківської області та зареєстрований в книзі для запису нотаріальних дій за №29 Космацької сільської ради (а.с. 6,66).

Копію спірного договору дарування було надано Космацькою сільською радою 27.09.2021 року на адвокатський запит та повідомлено про наявність оригіналу цього договору в виконкомі Космацької сільської ради (а.с.64, 65).

Відповідно до ст. 2 Положення про державний нотаріат Української РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР від 31 серпня 1964 р. № 941 (в редакції на момент вчинення оскаржуваного правочину), в населених пунктах, де нотаріальні контори не організовані, певні нотаріальні дії, зазначені в ст. 14 цього Положення, вчиняють виконавчі комітети сільських, селищних, районних і міських Рад депутатів трудящих.

Згідно п. а) ч. 1 ст. 14 Положення виконавчі комітети міських, районних, селищних і сільських Рад депутатів трудящих у населених пунктах, де немає нотаріальних контор, вчиняють, з додержанням вимог ст. 3 цього Положення, такі нотаріальні дії: посвідчують договори купівлі-продажу, дарування, обміну і застави будинків на суму не більше 1000 карбованців.

Відповідно до ст. 26 Положення нотаріально посвідчувана угода (договір) складається в двох і більше примірниках, які підписуються сторонами, а посвідчувальний напис на них - нотаріусом.

Постановою РНК СРСР від 26.01.1934 № 185 «Про первинний облік в сільських радах» було зобов`язано РНК союзних республік ввести форми первинного обліку, зокрема погосподарську книгу основних виробничих показників господарств.

Погосподарські книги - документи первинного обліку в сільських Радах народних депутатів з 1935 року. Складаються з окремих особових рахунків на кожне господарство, що знаходиться на території сільради. В особових рахунках містяться відомості про членів сім`ї, які проживають в господарстві, а також дані щодо землі, будівель і худоби, що знаходяться в особистому користуванні.

У першому розділі особового рахунку записуються поіменно всі особи, які постійно проживають в господарстві, із зазначенням дати їх народження, статі, національності, рівня освіти, місця навчання і роботи, посади або заняття, відомостей про інвалідність і пенсійне забезпечення. У цей же розділ вписуються народжені і новоприбулі, виписуються померлі і вибулі в інше постійне місце проживання, тут же робляться записи щодо осіб, тимчасово відсутніх.

Погосподарські книги складаються 1 раз на 3 роки, записи в них уточнюються щороку станом на 1 січня і 1 червня. На підставі цих записів фінансові органи обчислюють сільськогосподарський податок, органи державного страхування ведуть облік об`єктів обов`язкового, страхування, органи народної освіти здійснюють облік дітей, які підлягають навчанню. За даними погосподарських книг сільради складають також щорічний звіт, в якому містяться відомості про чисельність і склад сільського населення за статтю, віку і суспільними групами.

За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавались в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції).

Тобто записи у погосподарських книгах визнавалися в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності (Лист Вищого Спеціалізованого Суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» - п.3.1.).

Згідно виписки з погосподарських книг сільської ради про склад господарства за 1967-1990 роки вбачається, що за період 167-1970 роки ОСОБА_2 була головою господарства, а згідно додаткових відомостей за 1974-1976 роки половина будинку належить ОСОБА_1 (а.с 63).

Велика Палата Верховного Суду у п. 81 постанови від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц вказала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 (пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18).

Суд першої інстанції, оцінивши наявні в матеріалах справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов вірного висновку, що спірний договір дарування відповідає усім вимогам закону, чинного на час його вчинення, стороною позивача не доведено зворотного, а факт відсутності наразі оригіналу спірного договору, матеріалів нотаріальної справи по його посвідченню і книги для реєстрації нотаріальних дій не є підставою для визнання спірного договору дарування недійсним.

Врахувавши вимоги діючого на той час цивільного законодавства, суд першої інстанціїобґрунтовано вважав, що правова природа спірного договору дарування та визначені в ньому істотні умови не суперечать вимогам цивільного законодавства, які регламентують порядок укладення даного виду договору, відповідно до якого відповідач набув право власності на спірне майно. На час укладення договору дарування право власності дарувальника ОСОБА_2 на предмет дарування (житловий будинок) засвідчувалося відомостями з погосподарських книг і такий запис мав місце за №290, про що зазначено у тексті самого спірного договору та підтверджується довідками Космацької сільської ради №74/04-07.356.02.2-17 від 21.04.2021 та №36/04-07 від 11.03.2019.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що спірний договір дарування не суперечить нормам ЦК УРСР, іншим актам цивільного законодавства, оскільки він вчинений у письмовій формі, посвідчений у виконкомі Космацької сільської ради, другий його примірний отримав обдарований, тому підстав для визнання його недійсним з підстав заявлених позивачем у позові не вбачається.

Доводи апелянта про те, що апелянт не зміг реалізувати своє право на підтвердження перед судом недійсності оскаржуваного договору дарування шляхом призначення відповідних судових експертиз, не спростовують висновків суду першої інстанції про те, що такий був вчинений дарувальником ОСОБА_2 , нотаріально посвідчений відповідно до вимог чинного на той час законодавства і є дійсним, оскільки такі обставини підтверджені належними та допустимими доказами.

Згідно ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Відповідно до ч. 10 ст. 84 ЦПК України у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду.

Суд першої інстанції виконав свій обов`язок щодо сприяння учасникам судового процесу в реалізації ними прав та розглянув даний спір на підставі наявних у матеріалах справи документів і з урахуванням того, що позивач не був позбавлений можливості подання доказів.

З цих підстав також не заслуговують на увагу доводи апелянта про те, що судом першої інстанції не застосовано вимоги ч. 10 ст. 84, ч. 1 ст. 109 ЦПК України та суд повинен був встановити факт недійсності оскаржуваного договору дарування.

Посилання в апеляційній скарзі факт на відсутності запису в книзі здійснення нотаріальних дій, що вказує на не посвідчення спірного договору, оскільки згідно відповіді сільської ради у такої відсутня книга для запису нотаріальних дій за квітень місяць 1972 року та відсутня нотаріальна справа по оскаржуваному договору дарування, висновків суду першої інстанції не спростовує та суперечить принципу змагальності у цивільному процесі.

Крім того, Космацька сільська рада 10.02.2022 надала суду першої інстанції відповідь, за змістом якої за фактом зникнення витребуваних судом документів зареєстровано кримінальне провадження (а.с. 104).

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу і спростовані зібраними у справі доказами та не впливають на правильність і обґрунтованість судового рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд дійшов переконання, що судом першої інстанції ухвалено рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності та обґрунтованості в частині вирішення вимог позивача про залишення неповнолітніх дітей на проживанні та вихованні з ним. Підстав для його скасування чи зміни в цій частині з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, не встановлено.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частиною першою зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянта.

Керуючись ст. 374, 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Косівського районного суду від 25 травня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 05 вересня 2022 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: О.В. Пнівчук

В.А. Девляшевський