КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/1316/2022
Головуючий у суді першої інстанції: Писанець В.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючий - Немировська О.В.,

судді - Махлай Л.Д., Ящук Т.І.

секретарі - Лащевська Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», Публічне акціонерне товариство «Альфа - Банк», Публічне акціонерне товариство «Банк Кіпру», про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання майна об`єктом спільної сумісної власності та поділ майна подружжя та

за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Публічне акціонерне товариство «Альфа - Банк», про поділ майна подружжя,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 29 березня 2021 року,

встановив:

в грудні 2017 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила встановити факт спільного проживання з відповідачем з січня 2004 року по 07 грудня 2007 року без реєстрації шлюбу, визнати квартиру АДРЕСА_1 спільним сумісним майном подружжя, визнати в порядку поділу майна подружжя за нею право власності на Ѕ частину вказаної квартири, на Ѕ частину квартири АДРЕСА_2 , та Ѕ частину автомобіля марки «Subaru Outback», 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 .

В лютому 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просив визнати боргові зобов`язання спільними, визнати за ним право власності на 757/1000 частки квартири АДРЕСА_2 , а за нею - на 243/1000, визнати боргові зобов`язання з повернення позики грошових коштів гривнях у розмірі, еквівалентному 30 000 дол. США спільними зобов`язаннями подружжя; боргові зобов`язання з повернення частини позики ОСОБА_4 грошових коштів в гривнях у розмірі, еквівалентному 21 800 дол. США та повернення частини позики за кредитним договором № 14/53-1349/2011 від 07 вересня 2011 року у розмірі 53 420 грн. 37 коп. покласти на нього.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 29 березня 2021 року в задоволенні первісного позову ОСОБА_1 було відмовлено, зустрічний позов задоволено та визнано боргові зобов`язання з повернення позики ОСОБА_4 грошових коштів у гривнях у розмірі, еквівалентному 30 000,00 дол. США, спільними зобов`язаннями подружжя, визнано боргові зобов`язання з повернення позики за кредитним договором № 14/53-1349/2011 від 07 вересня 2011 року у розмірі 1 100 767,92 грн. спільними зобов`язаннями подружжя, в порядку поділу спільного майна подружжя визнано право власності на 757/1000 частки квартири АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 , визнано право власності на 243/1000 частки квартири АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 . Боргові зобов`язання з повернення частини позики ОСОБА_4 грошових коштів в гривнях у розмірі, еквівалентному 21 800,00 дол. США та повернення частини позики за кредитним договором № 14/53-1349/2011 від 07 вересня 2011 року у розмірі 53 420,37 грн. покладено на ОСОБА_2 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 4 236 грн. 33 коп.

Додатковим рішенням Печерського районного суду м. Києва від 26 квітня 2021 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу в розмірі 13 280 грн.

Додатковим рішенням Печерського районного суду м. Києва від 26 квітня 2021 року було стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 13 280 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 , в частині визнання боргових зобов`язань з повернення позики ОСОБА_4 , в частині визнання боргових зобов`язань за кредитним договором від 07.09.2011, в частині порядку поділу квартири АДРЕСА_2 та ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі, в задоволенні зустрічного позову в частині визнання боргових зобов`язань з повернення позики ОСОБА_4 грошових коштів у розмірі, еквівалентному 30 000 дол. США, спільним зобов`язанням подружжя, відмовити, посилаючись на допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення ОСОБА_2 , його представника ОСОБА_5 , представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 вказувала, що між нею та ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 07.12.2007, однак сімейне життя не склалось, і в провадженні суду знаходиться справа про розірвання шлюбу. З жовтня 2017 року вони з відповідачем проживають окремо. В період шлюбу ними було придбано квартиру АДРЕСА_3 та автомобіль марки «Subaru Outback», 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 .

Квартиру АДРЕСА_1 було придбано на ім`я відповідача 09.11.2006 до реєстрації шлюбу, однак вона теж є спільним сумісним майном подружжя, оскільки вони з січня 2004 року проживали з відповідачем однією сім`єю.

В зв`язку з цим позивач просила встановити факт спільного проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 з січня 2004 року, та розділити спільне сумісне майно подружжя, визнавши з нею право власності по 1/2 частині обох квартир та автомобіля.

ОСОБА_2 заперечував проти заявленого до нього позову та звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому вказував, що квартира по АДРЕСА_4 була придбана ним до шлюбу - 09.11.2006, автомобіль йому подарував його батько - ОСОБА_6 , а тому вказане майно поділу не підлягає. Відносно квартири по АДРЕСА_5 вказував, що вона була придбана 07.09.2011 частково за кошти, отримані в борг від його брата ОСОБА_4 в сумі 30 000 дол. США та частково за рахунок коштів, отриманих в кредит від ПАТ «Банк Кіпру» в сумі 559 620 грн.

В зв`язку з цим просив: визнати боргові зобов`язання спільними, визнати за ним право власності на 757/1000 частки квартири АДРЕСА_2 , а за ОСОБА_1 - на 243/1000, визнати боргові зобов`язання з повернення позики грошових коштів гривнях у розмірі, еквівалентному 30 000,00 дол. США спільними зобов`язаннями подружжя; покласти на нього боргові зобов`язання з повернення частини позики ОСОБА_4 грошових коштів в гривнях у розмірі, еквівалентному 21 800,00 дол. США та повернення частини позики за кредитним договором № 14/53-1349/2011 від 07 вересня 2011 року у розмірі 53 420 грн. 37 коп.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 29 березня 2021 року в задоволенні первісного позову ОСОБА_1 було відмовлено, зустрічний позов задоволено та визнано боргові зобов`язання з повернення позики ОСОБА_4 грошових коштів у гривнях у розмірі, еквівалентному 30 000,00 дол. США, спільними зобов`язаннями подружжя, визнано боргові зобов`язання з повернення позики за кредитним договором № 14/53-1349/2011 від 07 вересня 2011 року у розмірі 1 100 767,92 грн. спільними зобов`язаннями подружжя, в порядку поділу спільного майна подружжя визнано право власності на 757/1000 частки квартири АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 , визнано право власності на 243/1000 частки квартири АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 . Боргові зобов`язання з повернення частини позики ОСОБА_4 грошових коштів в гривнях у розмірі, еквівалентному 21 800,00 дол. США та повернення частини позики за кредитним договором № 14/53-1349/2011 від 07 вересня 2011 року у розмірі 53 420,37 грн. покладено на ОСОБА_2 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 4 236 грн. 33 коп.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та задовольняючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не довела факт спільного проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 з січня 2004 р. до грудня 2007 року. Суд визнав недоведеними вимоги ОСОБА_1 щодо визнання спільним сумісним майном подружжя квартиру АДРЕСА_1 , та автомобіль марки «Subaru Outback», 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , оскільки квартира була придбана до укладення шлюбу між сторонами, а автомобіль ОСОБА_2 було подаровано його батьком. Також суд першої інстанції визначив частки коштів, які були сплачені на погашення коштів, отриманих в кредит від ПАТ «Банк Кіпру», які були використані для придбання квартири АДРЕСА_2 .

Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим по справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та посилався на положення ст. 3, 21, 57, 60, 65 СК України.

Як видно з матеріалів справи, з 07 грудня 2007 року по 13 червня 2018 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Суд визнав встановленим, що сторони припинили ведення спільного господарства з червня 2017 року, посилаючись на постанову Київського апеляційного суду від 13 червня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 , про розірвання шлюбу.

09 листопада 2006 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 було укладено Договір купівлі-продажу за яким ОСОБА_2 придбав кв. АДРЕСА_1 вартістю 420 000 грн.

09 листопада 2006 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 014/1179/74/1057, згідно умов якого, банк надав позичальнику кредит у вигляді невідновлюваної кредитної лінії з лімітом 83 250,00 дол. США на строк 240 місяців до 09 листопада 2026 року.

В забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором того ж дня укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 .

07 вересня 2011 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_2 придбав кв. АДРЕСА_2 за 9756 655 грн. 75 коп.

07 вересня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «Банк Кіпру» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 14/53-1349/2011 на суму 559 620,00 грн. строком до 06.09.2021.

В забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором того ж дня укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_2 .

На підставі договору дарування № 6109/12342/2017 від 27 вересня 2017 року ОСОБА_2 є власником автомобіля марки «Subaru Outback», 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 .

Відповідно до пп. 2 та 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, а також майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у ст. 69 СК України.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (чч. 1 та 2 статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 статті 364 ЦК України).

Відповідно до статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Доводи, викладені представником ОСОБА_1 - ОСОБА_3 в апеляційній скарзі, є аналогічними доводам, викладеним в позовній заяві. Зазначені доводи були предметом перевірки суду першої інстанції та отримали належну правову оцінку.

Невизнання ОСОБА_1 факту укладення договору позики між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 не є підставою для визнання такого договору неукладеним за відсутності належних та допустимих доказів.

Суд першої інстанції правильно взяв до уваги ту обставину, що кошти за договором позики та за кредитним договором від 07 вересня 2011 року з липня 2017 року виплачувались особисто ОСОБА_2 , та частина зобов`язань залишилась не виконаною.

Та обставина, що частина коштів на погашення зобов`язань за Кредитним договором від 09 листопада 2006 року виплачувалась в період шлюбу між сторонами з грудня 2007 року по червень 2017 року за рахунок спільного бюджету сторін, не є підставою для визнання за ОСОБА_1 права власності на частину квартири, а вона не позбавлена права звернутись до ОСОБА_2 з вимогою про стягнення Ѕ частини коштів, сплачених на виконання договору.

Доводи апелянта про те, що автомобіль марки «Subaru Outback», 2008 року випуску, був придбаний набагато раніше подружжям, не можуть бути підставою для визнання його спільним сумісним майном подружжя та поділу, оскільки на час припинення ведення спільного господарства (червень 2017 року) він належав іншій особі та ОСОБА_2 набув його у власність у вересні 2017 року на підставі договору дарування.

За положеннями ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя, вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально посвідчена (чч. 1-3 ст. 65 СК України).

За положеннями статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У разі недостатності доказів, наявності сумнівів щодо їх достовірності, суд вправі запропонувати представити докази тій стороні, яка несе обов`язок по їх доказуванню.

У ч. 4 статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладено на суд обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд обов`язок щодо обґрунтування, який випливає зі статті 6 Конвенції, може бути вирішене тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до положень ч. 1 ст. 367 ЦПК суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, перевірено їх доказами, правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Печерського районного суду міста Києва від 29 березня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 12 серпня 2022 року.

Головуючий

Судді