КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 755/5597/15-ц Головуючий у суді І інстанції Катющенко В.П.
Провадження № 22-ц/824/2902/2022 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

4 серпня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 13 грудня 2021 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: стягувач - акціонерне товариство «УкрСиббанк», боржник - ОСОБА_3 , про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищевказаною заявою, в якій просив визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист, виданий 10 лютого 2020 року на примусове виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 6 листопада 2015 року у справі № 755/5597/15-ц про стягнення солідарно з нього на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованості за кредитним договором № 0 від 8 лютого 2007 року у розмірі 59 269,09 доларів США, пені у розмірі 13 773,73 грн та судового збору в сумі 1 827 грн.

На обґрунтування заяви зазначив, що виконавчий лист, виданий 10 лютого 2020 рокуДніпровським районним судом м. Києва у справі № 755/5597/15-ц, не відповідає вимогам, встановленим чинним законодавством для відповідного виконавчого документу, та є таким, що не підлягає виконанню в силу положень статті 432 ЦПК України, оскільки в ньому невірно вказано дату набрання рішенням законної сили - 6 березня 2019 року, замість вірної дати - 30 березня 2016 року, а строк його пред`явлення до примусового виконання закінчився через три роки після перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку і набрання ним законної сили, тобто 30 березня 2019 року. Утім, стягувач, зловживаючи своїми правами, після закінчення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання, звернувся до приватного виконавця, який відкрив виконавче провадження, хоча пропуск встановленого законом строку зумовлений виключно бездіяльністю стягувача, котрий з 30 березня 2016 року і до 24 квітня 2019 року не вчиняв жодних дій по отриманню виконавчого документу.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 13 грудня 2021 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що заявником не доведено з посиланням на належні, допустимі та достовірні докази існування передбачених законом підстав для визнання виконавчого листа від 10 лютого 2020 року, виданого Дніпровським районним судом м. Києва у справі № 755/5597/15-ц, таким, що не підлягає виконанню, зокрема, через відсутність обов`язку боржника у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин. Щодо помилок у виконавчому документі, допущених при його оформленні або видачі, а саме дати набрання рішенням законної сили, то вказане може бути предметом розгляду суду, який видав виконавчий документ, за заявою стягувача або боржника в окремому процесуальному порядку. Крім того, у випадку незгоди боржника як учасника виконавчого провадження з рішеннями, діями або бездіяльністю виконавця під час примусового виконання рішень розділом X Закону України «Про виконавче провадження» передбачений порядок їх оскарження, відтак обґрунтовані підстави для задоволення поданої в порядку статті 432 ЦПК України заяви відсутні.

Не погоджуючись з даним судовим рішенням, заявник звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального і порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким заяву про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, задовольнити.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 6 листопада 2015 року в силу положень статті 273 ЦПК України набрало законної сили за наслідками його апеляційного перегляду 30 березня 2016 року, натомість у виконавчому листі, виданому 10 лютого 2020 року на примусове виконання цього рішення, помилково зазначено про набрання ним законної сили 6 березня 2019 року, а також зазначено лише про те, що строк пред`явлення виконавчого листа до виконання три роки без конкретної дати, до якої виконавчий документ може бути пред`явлений до виконання. Поняття «інші причини» не пов`язане з припиненням обов`язку боржника, а включає в себе інші підстави, перелік яких законодавством не визначений, тому, на переконання боржника, суд першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали, порушив норми процесуального закону, а саме вимоги статті 432 ЦПК України.

У відзиві на апеляційну скаргу представник стягувача за довіреністю - адвокат Демчук О.В. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на законність та обґрунтованість зроблених судом першої інстанції висновків.

Відзив іншого учасника справи на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшов.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника боржників, який з`явився в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом встановлено, що у березні 2015 року ПАТ «УкрСиббанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , в якому просило стягнути солідарно з відповідачів на його користь заборгованість за кредитним договором № 0 від 8 лютого 2007 року у розмірі 59 269,09 доларів США, яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 53 420,21 доларів США, заборгованості за процентами у розмірі 5 848,88 доларів США, а також пені за несвоєчасне погашення кредиту за період з 9 червня 2014 року по 9 березня 2015 року у розмірі 13 773,73 грн.

У червні 2015 року ОСОБА_1 подав до суду зустрічний позов до ПАТ «УкрСиббанк», в якому просив визнати недійсними з моменту укладення: договір споживчого кредиту від 8 лютого 2007 року № 0, договір поруки від 8 лютого 2007 року № 94848 та договір іпотеки від 8 лютого 2007 року № 46855.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 6 листопада 2015 року позов ПАТ «УкрСиббанк» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором № 0 від 8 лютого 2007 року у розмірі 59 269,09 доларів США та пеню у розмірі 13 773,73 грн, а також судовий збір в сумі 1 827 грн з кожного.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ«УкрСиббанк», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Іванова Л.М., про захист порушеного права споживача та визнання договору споживчого кредиту недійсним відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 30 березня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 6 листопада 2015 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 6 березня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діяв ОСОБА_4 , залишено без задоволення. Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 6 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 30 березня 2016 року залишено без змін.

На виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 6 листопада 2015 року у справі № 755/5597/15-ц 10 лютого 2020 року було видано виконавчі листи, в тому числі щодо боржника ОСОБА_1 .

У виконавчому листі зазначено, що рішення набрало законної сили 6 березня 2019 року, а строк його пред`явлення до виконання становить три роки.

Виконавчий лист у справі № 755/5597/15-ц, виданий 10 лютого 2020 року Дніпровським районним судом м. Києва відносно боржника ОСОБА_1 перебуває на примусовому виконанні у приватного виконавця Бережного Я.В. у межах виконавчого провадження № 67064719 від 7 жовтня 2021 року.

Стаття 129-1 Конституції України визначає, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення (стаття 129 Конституції України).

Зазначене конституційне положення кореспондується та відображено у статті 14 ЦПК України у редакції, яка діяла на час ухвалення рішення від 6 листопада 2015 року, згідно якої судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Виконання судового рішення відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року по справі № 1-7/2013 є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України» (заява № 60750/00) зазначено, що для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина «судового розгляду».

У рішенні Європейського суду з прав людини від 17 травня 2005 року у справі «Чіжов проти України» (заява № 6962/02) суд зазначив, що позитивним обов`язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатися, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантії, передбаченої параграфом 1 статті 6 Конвенції. Державі належить позитивне зобов`язання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною як в теорії, так і на практиці, а затримка у виконанні рішення не повинна бути такою, що порушує саму сутність права.

Крім того, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує, що право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система договірної держави дозволила б, щоб остаточне та обов`язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї зі сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинне розглядатися як невід`ємна частина «процесу» в розумінні статті 6 Конвенції (рішення від 28 липня 1999 року в справі «Іммобільяре Саффі» проти Італії», рішення від 19 березня 1997 року в справі «Горнсбі проти Греції»).

В частинах першій, третій статті 431 ЦПК України закріплено, що виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції. Виконавчий лист, судовий наказ, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - ухвала суду є виконавчими документами. Виконавчий лист, судовий наказ, ухвала мають відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом.

У частині першій статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 2 червня 2016 року вказано, що у виконавчому документі зазначаються, зокрема: резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень; дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню); строк пред`явлення рішення до виконання.

Відповідно до вимог частини першої - другої статті 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.

Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

При цьому метою визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню є унеможливлення подальшого проведення виконавчих дій за цим виконавчим документом та закінчення виконавчого провадження (пункт 5 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження»).

Наведені підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові, зокрема, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання, та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання тощо.

Однак, перелік підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за змістом статті 432 ЦПК України, не є виключним, оскільки передбачає також інші підстави для прийняття такого рішення, ніж прямо зазначені у цій норми процесуального права.

Заявник, як на процесуально-правовіпідстави для задоволення заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконаннюу даній справі № 755/5597/15-ц посилався на те, що у виконавчому документі 10 лютого 2020 року невірно вказано дату набрання рішенням суду першої інстанції законної сили, що спричинило пред`явлення стягувачем до примусового виконання виконавчого листа з пропущенням встановленого законом строку.

Так, у частині другій статті 432 ЦПК України, на яку посилався заявник у цій справі закон не дає чіткого визначення «інших причин» для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

При цьому словосполучення «або з інших причин» не стосується припинення обов`язку боржника, який підлягає виконанню, а є іншими причинами, наприклад: в апеляційному чи касаційному порядку скасовано або змінено рішення суду, або ж у зв`язку з нововиявленими обставинами, а виконавчий лист ще не виконаний.

Обов`язок боржника може припинятися з передбачених законом підстав.

Підстави припинення цивільно-правових зобов`язань, зокрема, містить глава 50 розділу І книги п`ятої ЦК України, зокрема зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання.

У зазначеній категорії справ саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню, з урахуванням права стягувача на повне виконання рішення суду та права боржника на захист від подвійного стягнення. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.

До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 20 лютого 2019 року у справі № 2-4671/11, від 17 жовтня 2019 року у справі № 2-3558/2010 та від 24 червня 2020 року у справі № 520/1466/14-ц.

В силу частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як свідчать обставини даної справи, 19 квітня 2016 року ОСОБА_1 через представника - ОСОБА_4 звернувся з касаційною скаргою на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 6 листопада 2015 року, залишене без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 30 березня 2016 року, про стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованості за кредитним договором № 0 від 8 лютого 2007 року у розмірі 59 269,09 доларів США та пеню у розмірі 13 773,73 грн, а також судовий збір в сумі 1 827 грн з кожного.

Касаційне провадження у цивільній справі № 755/5597/15-ц було завершено 6 березня 2019 року шляхом прийняття Верховним Судом постанови, якою касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Жодних доказів одержання ПАТ «УкрСиббанк» від боржників коштів на погашення визначених судом сум заборгованості за кредитним договором № 0 від 8 лютого 2007 року в матеріалах справи немає, а отже, доказів належного та в повному обсязі виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 6 листопада 2015 року, яке набрало законної сили після його апеляційного перегляду 30 березня 2016 року, суду не надано.

У зв`язку з наведеними обставинами справи колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що заявником не доведено з посиланням на належні, допустимі та достовірні докази існування передбачених законом підстав для визнання виконавчого листа від 10 лютого 2020 року, виданого Дніпровським районним судом м. Києва у справі № 755/5597/15-ц, таким, що не підлягає виконанню, зокрема, через його помилкову видачу та відсутність обов`язку боржника повністю чи частково у зв`язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що у виконавчому листі, виданому на примусове виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 6 листопада 2015 року, помилково зазначено про набрання ним законної сили саме 6 березня 2019 року, а також зазначено лише про те, що строк пред`явлення виконавчого листа до виконання три роки без конкретної дати, до якої виконавчий документ може бути пред`явлений до виконання, не можуть бути належними процесуальними підставами для задоволення вимог ОСОБА_1 та відхиляються колегією суддів з огляду на те, що вказані обставини можуть бути предметом розгляду судом, який видав виконавчий документ, за заявою стягувача або боржника в порядку, встановленому частиною першою статті 432 ЦПК України (виправлення помилок, допущених при оформленні або видачі виконавчого документу).

Водночас процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень та судовий контроль за їх виконанням відбувається у порядку та в спосіб перебачений розділом VI «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб)» та розділом VII «Судовий контроль за виконанням судових рішень» ЦПК України.

Тобто, одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є також судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Відповідно до статті 447 ЦПК України, частини першої статті 19, частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Таким чином у випадку незгоди боржника як учасника виконавчого провадження № 67064719 з рішеннями, діями або бездіяльністю приватного виконавця Бережного Я.В. під час примусового виконання виконавчого листа у справі № 755/5597/15-ц, виданого 10 лютого 2020 року Дніпровським районним судом м. Києва на виконання рішення від 6 листопада 2015 року, для заявника передбачений окремий порядок їх оскарження.

Окрім того, стягувач, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення такого строку до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції (частина шоста статті 12 Закону № 1404-VIII), а відповідно до частини першої статті 433 ЦПК України у разі пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено.

При цьому в силу положень Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець не наділений компетенцією встановлювати факт відсутності/припинення обов`язку боржника за виконавчим документом у спосіб, не передбачений таким виконавчим документом.

За наведених обставин суд першої інстанції дійшов законного і обгрунтованого висновку про відсутність достатніх і належних підстав для задоволення поданої в порядку статті 432 ЦПК України заяви про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Районний суд правильно встановив правову природу питання визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконаннюу цивільній справі про стягнення заборгованості за кредитним договором, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну правову оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, в результаті чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстав для її скасування з мотивів, наведених в апеляційній скарзі, не вбачається.

З урахуванням того, що аргументи апеляційної скарги фактично є ідентичними доводам заяви про питання визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, яким суд надав належну оцінку, висновки суду першої інстанції є достатньо аргументованими, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника, при цьому враховуючи, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції по суті спору визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги сторони боржника.

У відповідності до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, то розподіл судових витрат у вигляді сплаченого боржником судового збору за розгляд справи в апеляційному суді відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 13 грудня 2021 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: М.В. Мережко

С.І. Савченко