Справа №464/3544/22
пр № 2-з/464/78/22
У Х В А Л А

15 серпня 2022 року м.Львів

Суддя Сихівського районного суду м.Львова Шашуріна Г.О., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову,

у с т а н о в и в:

Адвокат Фартушок Н.Б. від імені та в інтересах позивача ОСОБА_1 звернувся до Сихівського районного суду м.Львова із позовом до ОСОБА_2 про стягнення з нього 15 000 доларів США. Разом з позовною заявою, подано заяву про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , покликаючись, що вказане майно належить на праві спільної сумісної власності відповідача з його дружиною ОСОБА_3 та накладення вказаного забезпечення є необхідним засобом забезпечення позову, який буде належний, співмірним та відповідатиме обставинам справи, гарантуватиме ефективний захист, а невжиття такого заходу може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу від 11 серпня 2022 року справу передано на розгляд судді Шашуріній Г.О.

Заява про забезпечення позову розглядається без повідомлення учасників справи у відповідності до ч.1 ст.153 ЦПК України, в порядку письмового провадження, як це передбачено ч.13 ст.7 ЦПК України. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.

Дослідивши матеріали заяви, суддя дійшов наступного висновку.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст.150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. Пунктом 1 частини першої статті 150 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 15 000 доларів США, які останній отримав з метою забезпечення зобов`язань щодо покупки позивачем у відповідача автомобілів марки «Audi Q5» та марки «Nissan Leaf».

З метою виконання майбутнього рішення просить вжити заходи забезпечення позову, шляхом накладення арешту на об`єкт нерухомого майна квартиру АДРЕСА_1 , яка згідно з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 306871253 від 09 серпня 2022, на праві приватної власності належить ОСОБА_3 (підстава для державної реєстрації: договір купівлі-продажу, майнових прав на об`єкт нерухомості, серія та номер: МЖС-02-114, виданий 23 березня 2021 року, видавник ТзОВ «АВАЛОН СТАТУС» та ОСОБА_3 ). Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, станом на 09 серпня 2022 року будь-які відомості щодо вказаної квартири відсутні.

У відповідності до ч.3 ст.149 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При встановленні відповідності заходів забезпечення позову позовним вимогам слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

При цьому забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуальної рівноправності сторін.

Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу.

При розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед результат розгляду справи по суті позову.

Указана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2019 року у справі № 752/20385/18, що у порядку ч.4 ст.263 ЦПК України підлягає врахуванню у даній справі.

Як вбачається з матеріалів справи відповідач ОСОБА_2 перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 з 18 серпня 2009 року, актовий запис № 1896.

Відповідно до частин першої та другої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічне положення міститься й в частині третій статті 368 ЦК України.

Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначене узгоджується з Постановою Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Згідно зі статтею 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Враховуючи, що квартира, на яку просить накласти арешт відповідач була набута подружжям за час шлюбу і презумпція спільної сумісної власності на це майно, тому суд вважає, що таке майно є спільною сумісною власністю подружжя.

На підставі вищенаведеного, суд дійшов висновку, що між сторонами дійсно виник спір та невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання можливого рішення суду. Вид забезпечення позову - накладення арешту на нерухоме майно квартиру, яка є спільною сумісною власністю відповідача, буде співмірним із заявленими позовними вимогами, забезпечить збалансованість інтересів сторін під час вирішення спору. Водночас, суд наголошує, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно. Відтак, заява про забезпечення позову підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст.149, 150,153, 157, 258-261, 263, 353 ЦПК України, суддя

п о с т а н о в и в:

Заяву про забезпечення позову задоволити.

Накласти арешт на нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101), яка належить на праві приватної власності ОСОБА_3 .

Відповідно до ч.1 ст.157 ЦПК України ухвала підлягає негайному виконанню.

Строк пред`явлення ухвали до виконання три роки (ч.1 ст.12 ЗУ «Про виконавче провадження»).

Особи, винні в невиконанні ухвали про забезпечення позову, несуть відповідальність, встановлену законом (ч.4 ст.157 ЦПК України).

Згідно з ч.10 ст.153 ЦПК України оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту підписання та може бути оскаржена в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду протягом 15 днів відповідно до вимог ст.ст.351-356 ЦПК України.

Учасники справи:

Стягувач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2

Боржник: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_3

Повне судове рішення складено та підписано 15 серпня 2022 року.

Суддя Г.О.Шашуріна