Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 753/9642/21
Номер провадження 22-ц/824/4840/2022
Головуючий у суді першої інстанції Заставенко М.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції Поливач Л.Д.
03 серпня 2022 року місто Київ

Номер справи 753/9642/21

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Поливач Л.Д. (суддя - доповідач),

суддів: Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І.

секретар судового засідання: Сіра Ю.М.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач Акціонерне товариство «Українська залізниця»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 25 листопада 2021 року, ухвалене у складі судді Заставенко М.О., в приміщенні Дарницького районного суду міста Києва, повне рішення суду складене 03 грудня 2021 року,

в с т а н о в и в :

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до АТ «Українська залізниця» (далі за текстом - АТ «Укрзалізниця», роботодавець, відповідач) про визнання незаконним і скасування наказу та компенсування моральної шкоди.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що з 2018 року він працював у відповідача на посаді заступника директора філії з правових питань філії «Центр транспортної логістики» акціонерного товариства «Українська залізниця» на умовах визначених трудовими договорами №312 від 02.04.2018, №75-2019 від 03.04.2019, №102-2020 від 15.05.2020. До завдань Філії і, відповідно, його завдань серед іншого належить організація розгляду повідомлень замовників перевезень вантажів залізничним транспортом про поновлення провізних платежів, які раніше було списано Товариством; підготовка остаточних правових висновків про наявність або відсутність правових підстав для такого списання коштів замовників - визнання або не визнання вимог. В жовтні 2020 року на прохання заступників директора департаменту комерційної роботи Товариства (вищестоящого по відношенню до Філії) ОСОБА_2 та ОСОБА_3 позивач ознайомлював їх з порядком розгляду повідомлень замовників про поновлення провізних платежів, на прикладах демонстрував основні проблеми в роботі залізниць, через які вимоги замовників визнаються обґрунтованими, пояснював можливі заходи для збереження доходів Товариства. Жодних зауважень до його роботи з боку новопризначених до Товариства керівників департаменту озвучено не було, як не було ними поставлено і критичних питань до результатів роботи позивача. Через майже два місяці від складання Доповідної від 19.11.2020, відповідачем було видано наказ «Про проведення службової перевірки» від 12.01.2021 №007, яким призначено провести з 12.01.2021 по 10.02.2021 службову перевірку Філії з питань, викладених у Доповідній від 19.11.2020, затверджено склад (голову та сім членів) комісії для проведення Перевірки, доручено голові Комісії доповісти про результати Перевірки до 17.02.2021. В подальшому директором офісу з безпеки Товариства доповідною запискою від 27.01.2021 №ЦЦБ-14/16 на ім`я голови правління запропоновано: «- відсторонити заступника директора з правових питань філії «ЦТЛ» АТ «Укрзалізниця» ОСОБА_1 від виконання посадових обов`язків на час проведення Перевірки; призупинити надання остаточних висновків щодо вимоги про повернення платежів на час проведення Перевірки; ЦМ, ЄРЦ , ЦТЛ терміново розробити нормативний документ (порядок, положення тощо) щодо розгляду претензій чи інших вимог грошового характеру, в якому передбачити функцію незалежного від філії «ЦТЛ» контролю правомірності остаточного висновку щодо вимоги про повернення платежів».

09.02.2021 відповідач видав наказ «Про продовження службової перевірки» №065, яким було продовжено Перевірку до 26.02.2021, а доповідь голови комісії про результати Перевірки перенесено до 05.03.2021. Також, відповідно до пункту 3 вказаного наказу прийнято рішення: «Відсторонити тимчасово на час проведення Перевірки від виконання посадових обов`язків із збереженням заробітної плати відповідно до пунктів 5.15, 5.16 розділу V Порядку організації та проведення в ПАТ «Укрзалізниця» службової перевірки у сферах запобігання корупції і економічним правопорушенням, інформаційної безпеки, затвердженого наказом ПАТ «Укрзалізниця» від 25.01.2016 №016, ОСОБА_1 - заступника директора філії з правових питань філії «Центр транспортної логістики» АТ «Укрзалізниця». Рішення про призупинення надання остаточних висновків щодо повідомлень про незгоду з нарахованими платежами на час проведення Перевірки Товариство так і не прийняло, але така робота фактично була заблокована.

Позивач вказував, що з візуальним відображенням наказу від 09.02.2021 №065, який роздруковано з СКЕДО УЗ (а не з копією самого наказу) позивача ознайомлено того ж дня головою комісії з Перевірки. Накази від 12.01.2021 № 007 та від 09.02.2021 № 065 розміщено в інформаційній базі даних «Накази АТ», яка є частиною СКЕДО УЗ і тому доступні всім працівникам Товариства, які підключені до неї. В період відсторонення, йому не надавались на підпис документи, він був обмежений в реалізації всіх своїх завдань, не лише пов`язаних з Перевіркою, а й здійснювати представництва в судах Товариства, підписувати від імені Товариства договори, ініціювати покращення методологій роботи Товариства, тощо, а від 23.02.2021 позивачу як суб`єкту перевірки свавільно ще й заблоковано можливість звертатися через СКЕДО УЗ до членів комісії з Перевірки всупереч прав позивача як суб`єкта Перевірки. На численні запити позивача, як суб`єкта перевірки, до роботодавця з приводу підстав, порядку проведення перевірки відповіді надані не були в більшості, або не в повному обсязі.

Також, вказував на ряд допущених відповідачем порушень під час проведення Перевірки, а також на порушення права позивача на інформацію, та відповідно, права на самозахист. Зазначав, що Голова комісії з Перевірки неодноразово намагався спонукати позивача пройти обстеження за допомогою поліграфа. При цьому деякі з підпорядкованих позивачу працівників повідомляли останньому, що голова та деякі члени комісії з Перевірки примушують їх підписувати пояснення, які складено за підлеглих позивача самими членами комісії, про що позивачем було подано зауваження від 10.02.2021. Також, 05 - 09 березня 2021 року позивача, як суб`єкта перевірки, було ознайомлено з Актом ЦЦБ- 7/10 службової перевірки діяльності філії «Центр транспортної логістики» АТ «Укрзалізниця» від 26.02.2021. Акт перевірки не надано на ознайомлення керівнику філії «ЦТЛ», Акт перевірки не надано голові правління та не проведено його розгляд, Акт перевірки не надано до філії «ЦТЛ», Рішення за результатами розгляду акту не прийнято чим порушено п.6.3,6.4, 6.5, 7.1 Порядку проведення перевірок та п.5 наказу від 12.01.2021 №007, що позбавило позивача до моменту проведення розгляду Акту перевірки та прийняття рішення на його підставі можливості ефективно підготувати заперечення. До сьогодні жодним з працівників Товариства не сформульовано фактичні та правові підстави, які б обґрунтовано вказували те, що позивач допустив порушення трудової дисципліни - до дисциплінарної відповідальності позивача не притягнуто.

Враховуючи той факт, що указаним відстороненням позивача було порушено його базове право на працю, як спосіб професійної самореалізації, а дії роботодавця у даному випадку оцінюються як дискримінація по відношенню до нього за ознакою проведення Перевірки щодо позивача, як її суб`єкта, ОСОБА_1 вважав оспорюваний Наказ від 09.02.2021 №065 про його відсторонення таким, що був виданий без передбачених на те законом підстав, ставить позивача у нерівні правові умови при реалізації права на працю з іншими особами, у зв`язку із чим змушений був звернутися до суду із цим позовом.

Згідно вимог пред`явленого до відповідача позову ОСОБА_1 просив суд визнати незаконним і скасувати наказ АТ «Українська залізниця» «Про продовження службової перевірки» від 09.02.2021 №065 в частині пункту 3 такого наказу про відсторонення ОСОБА_1 від виконання посадових обов`язків заступника директора філії з правових питань філії «Центр транспортної логістики» АТ «Українська Залізниця», а також компенсувати йому моральну шкоду шляхом визнання факту порушення відповідачем його немайнових прав на правцю, справедливі і сприятливі умови праці, професійну діяльність, повагу до його гідності та честі.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 25 листопада 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено.

Дане рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що визначений у статті 46 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) перелік випадків прийняття роботодавцем рішення про відсторонення працівника від посади є невичерпним і відсилає до інших законів, які відповідають цьому Кодексу. Тому, суд не мав підстав вважати, що відсторонення працівника від посади на момент здійснення службової перевірки у зв`язку із виявленням ознак корупційного правопорушення та осіб, які могли їх вчинити, не відповідає частині 1 статті 61 Закону України «Про запобігання корупції», тобто не є необхідним чи необґрунтованим заходом, оскільки продовження виконання працівником трудових функцій під час здійснення такої перевірки може вплинути на об`єктивність і достовірність її результатів. З огляду на зазначену правову норму, суд зробив висновок, що, приймаючи рішення про відсторонення позивача від роботи, відповідач діяв в рамках закону, оскільки обов`язок щодо вжиття заходів, які є необхідними та обґрунтованими для протидії корупції, прямо покладає на нього частина 1 статті 61 Закону України «Про запобігання корупції». При цьому, вирішуючи спір у цій справі, місцевий суд перевірив дотримання процедури відсторонення позивача від посади на предмет законності та убачав, що відповідачем була дотримана регламентована Порядком організації та проведення в ПАТ «Укрзалізниця» службової перевірки у сферах запобігання корупції і економічним правопорушенням, інформаційної безпеки, процедура відсторонення позивача від посади, оскільки прийняттю відповідного рішення передувало мотивоване звернення директора Офісу безпеки АТ «Укрзалізниця», в якому було порушене це питання, після чого уповноваженими особами було прийнято рішення про відсторонення позивача від посади.

Крім того, суд під час розгляду справи не було встановлено наявності саме дискримінації в діях відповідача по відношенню до позивача, зокрема, не встановлено відмінного ставлення відповідача до позивача в порівнянні з іншими працівниками в аналогічних ситуаціях, оскільки фактичних даних, які б це підтверджували позивачем доведено не було.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій посилався на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи при вирішенні спору, а також на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, у зв`язку із чим просив скасувати рішення суду та ухвалити у справі нове про задоволення позову.

В обґрунтування доводів поданої скарги заявник вказував, що питання застосування Закону України «Про запобігання корупції» не було предметом дослідження сторонами справи, які не висловлювали своєї позиції про наявність підстав для застосування цього закону до спірних правовідносин. У зв`язку із указаним виникла додаткова необхідність встановлення, чи були для цього відповідні обставини та надання доказів для повного дослідження таких обставин. Крім того, вказував, що суд першої інстанції при вирішенні спору не з`ясував належним чином питання, чи були наявними у відповідача законні підстави для відсторонення позивача, оскільки такої підстави відсторонення працівника як проведення службового розслідування або припущення про порушення ним трудової дисципліни стаття 46 КЗпП України не передбачає, а локальні акти підприємства не належать до законодавчих актів, тому зазначення у них додаткових підстав для відсторонення працівника від роботи не є підставою для їх застосування, про що також було зазначено у постанові Верховного Суду від 12 серпня 2021 року по справі №755/3373/19.

Також, заявник у поданій апеляційній скарзі детально наголосив на помилковості застосування судом до спірних правовідносин положень Закону України «Про запобігання корупціі». А саме, вказав на те, що у доповідних, які стали підставою для початку проведення Перевірки щодо позивача та його відсторонення, відсутні будь-які посилання на розслідування саме в діяльності позивача ознак корупційного правопорушення або їх наявність, як підстава його відсторонення. Відсторонення працівників від роботи допускається у випадках, передбачених законодавством (статтею 46 КЗпП України), а відповідно до частини першої статті 61 Закону України «Про запобігання корупції» передбачено, що юридичні особи забезпечують розробку та вжиття заходів, які є необхідними та обґрунтованими для запобігання і протидії корупції і діяльності юридичної особи, де до заходів таких спеціальний закон не передбачає права роботодавця на обмеження прав та свобод працівника шляхом відсторонення. Разом з тим, положення частини п`ятої статті 65 цього Закону передбачають окремі та конкретні випадки для відсторонення, бо більше, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, прирівняних до них осіб, до переліку яких позивач у цій справі у свою чергу не відносився.

У червні 2022 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив відповідача на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , у якому він проти доводів апеляційної скарги заперечував у повному обсязі та просив суд залишити її без задоволення, а рішення Дарницького районного суду міста Києва від 25 листопада 2021 року залишити без змін, як законне та обґрунтоване. Зазначив, що суд першої інстанції, вирішуючи спір у цій справі, правильно встановив обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність будь-яких порушень з боку відповідача при відстороненні позивача від виконання посадових обов`язків.

Крім того, у поданому відзиві відповідач зазначив, що видання ним наказу №007 від 12.01.2021 «Про проведення службової перевірки» та наказу №065 від 09.02.2021 «Про продовження службової перевірки» є правом господарського управління, яке реалізоване відповідачем у порядку визначеному його статутом та у відповідності до Порядку організації та проведення в ПАТ «Укрзалізниця» службової перевірки у сферах запобігання корупції і економічним правопорушенням, інформаційної безпеки, затвердженого наказом відповідача від 25.01.2016 №016. Звернув увагу на те, що оспорюваним наказом позивач не був відсторонений від роботи, а він був відсторонений від виконання посадових обов`язків, мав вільний доступ до робочого місця, він зобов`язаний був виконувати доручену йому роботу, за яку нараховувалася та виплачувалася заробітна плата. Разом з тим, зазначив, що позивачем в обґрунтування своїх вимог про компенсацію моральної школи, не було надано суду належних та допустимих доказів на обґрунтування наявності такої шкоди, протиправності дій та вини відповідача, не доведено факту заподіяння йому зі сторони відповідача моральних страждань, втрат немайнового характеру.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 підтримав подану апеляційну скаргу та просив суд про її задоволення, посилаючись на обставини, що викладені у ній.

Представник АТ «Українська залізниця» - Лазаренко В.В. у судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечувала та просила суд відмовити у її задоволенні, а оскаржуване рішення Дарницького районного суду міста Києва від 25 листопада 2021 року залишити без змін, як законне та обґрунтоване, з урахуванням заперечень, що викладені у відзиві на апеляційну скаргу.

Відповідно до частин першої та другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

У відповідності до частин другої четвертої статті 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як визначено частинами першою та другою статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судові засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що подана ОСОБА_1 апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

Як убачається з матеріалів справи, відповідно до копій трудових договорів №312 від 02.04.2018, №75-2019 від 03.04.2019 та №102-2020 від 15 травня 2020 року з 02.04.2018 позивач працював у відповідача заступником директора філії з правових питань філії «Центр транспортної логістики» акціонерного товариства «Українська залізниця» (а.с.14-25, т.1).

Відповідно до доповідної записки №ЦМ-13/624 від 19.11.2020, заступниками директора Департаменту комерційної роботи ОСОБА_2 і ОСОБА_3 було запропоновано провести в АТ «Українська залізниця» службову перевірку діяльності посадових осіб філії «ЦТЛ» АТ «Укрзалізниця» щодо неналежного виконання своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них при проведенні роботи стосовно задоволення вимог клієнтів по поверненню на їх користь раніше сплачених грошових кошів з метою визначення кола осіб, неналежне виконання службових обов`язків якими призвело до втрат, які зазнала АТ «Укрзалізниця» через одноосібне прийняття рішення про задоволення претензій клієнтів, та встановлення обставин, які були вирішальними при прийнятті посадовими особами одноосібних рішень щодо задоволення вимог клієнтів про повернення стягнутих АТ «Укрзалізниця» платежів за організацію перевезень вантажів залізничним транспортом (а.с.26-28, 123, т.1).

Згідно з наказом №007 від 12.01.2021 АТ «Українська залізниця» «Про проведення службової перевірки», з 12.01.2021 в акціонерному товаристві розпочато службову перевірку (а.с.39, т.1).

В той же день, 12.01.2021 АТ «Укрзалізниця» затвердило склад комісії для проведення службової перевірки філії «Центр транспортної логістики» АТ «Укрзалізниця» з питань, викладених у вищевказаній довідній записці.

27.01.2021 на адресу голови правління АТ «Українська залізниця» директором Офісу безпеки АТ «Укрзалізниця» Ясельським М.І. було направлено доповідну записку №ЦЦБ-14/16 від 27.01.2021. Зміст даної записки свідчить про те, що протягом 2020 року за результатами розгляду заступником директора з правових питань філії «ЦТЛ» АТ «Укрзалізниця» ОСОБА_1 прийнято рішення про задоволення претензій, внаслідок чого на користь клієнтів було сплачено кошти в загальному розмірі 27824920,72 грн, що становить 47% від загальної заявленої суми претензій протягом 2020 року. Під час службової перевірки було встановлено, що позивачем було прийнято неправомірні рішення щодо відновлення коштів на рахунках клієнтів (а.с.56, т.1).

Згідно з даною доповідною запискою директор Офісу безпеки АТ «Укрзалізниця» стверджував про те, що зі сторони позивача мали місце непоодинокі випадки підписання в односторонньому порядку листів стороннім організаціям щодо розгляду претензій про повернення стягнутих АТ «Укрзалізниця» платежів, що є порушенням вимог статті 124 статуту АТ «Укрзалізниця», пункту 5.7. Положення про філію «ЦТЛ» та перевищенням повноважень, визначених довіреністю.

За результатами викладеного, директором Офісу безпеки АТ «Укрзалізниця» Ясельським М.І. було запропоновано голові правління АТ «Укрзалізниця», зокрема, відсторонити позивача від виконання посадових обов`язків на час проведення перевірки.

Наказом «Про продовження службової перевірки» від 09.02.2021 №065 було продовжено службову перевірку, що проводилась відповідно до наказу №007 від 12.01.2021 до 26.02.2021. Пунктом 3 цього наказу було вирішено відсторонити тимчасово на час проведення Перевірки від виконання посадових обов`язків зі збереженням заробітної плати відповідно до пунктів 5.15, 5.16 розділу V Порядку організації та проведення в ПАТ «Укрзалізниця» службової перевірки у сферах запобігання корупції і економічним правопорушенням, інформаційної безпеки, затвердженого наказом ПАТ «Укрзалізниця» від 25.01.2016 №016, ОСОБА_1 - заступника директора філії з правових питань філії «Центр транспортної логістики» АТ «Укрзалізниця» (а.с.81, 126-127, т.1).

Згідно наданої відповідачем у суді першої інстанції копії вищевказаного Порядку у його п.п.5.15 та 5.16 зазначено, що службова перевірка проводиться з відстороненням суб`єкта службової перевірки від виконання службових обов`язків, частковим обмеженням службових повноважень або без такого відсторонення чи обмеження. Рішення про відсторонення суб`єкта службової перевірки від виконання службових обов`язків або обмеження службових повноважень приймається посадовими особами, зазначеними в п.4.2 розділу ІV цього Порядку, за мотивованим письмовим зверненням голови комісії, про що видається відповідний наказ. Таке рішення може прийматися одночасно з рішенням про проведення службової перевірки, про що зазначається в наказі про призначення службової перевірки. На час відсторонення від виконання службових обов`язків, тимчасового обмеження службових повноважень за посадовою особою зберігається заробітна платня, якщо інше не передбачене законодавством України.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Правові підстави відсторонення працівника від роботи власником або уповноваженим органом визначені статтею 46 КЗпП України.

Так, відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Отже, відсторонення від роботи - це тимчасове позбавлення працівника, який перебуває у трудових правовідносинах із підприємством, можливості реального здійснення ним права на працю на підставі виявленого власником чи уповноваженим ним органом факту, через який він має право усунути або зобов`язаний усунути працівника від роботи.

Таким чином, за змістом статті 46 КЗпП України допускається відсторонення працівника або у випадках, перелічених у статті, або в інших випадках, які повинні бути також передбачені певним нормативним документом.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі № 185/676/18 (провадження № 61-8219св19).

Такої підстави відсторонення як проведення службової перевірки діяльності працівників щодо неналежного виконання своїх службових обов`язків нормами статті 46 КЗпП України не передбачено, а локальні нормативно-правові документи підприємства не відносяться до законодавчих актів, а тому, зазначення у них додаткових підстав для відсторонення працівника від роботи, не може бути підставою для їх застосування, а у разі такого застосування не свідчить про його законність.

Правовий висновок про те, що статтею 46 КЗпП України встановлений вичерпний перелік випадків відсторонення працівника від роботи висловлено Верховним Судом у постановах від 01 квітня 2020 року у справі № 761/12073/18 (провадження № 61-13444св19) та від 23 січня 2019 року у справі № 755/6458/15-ц (провадження № 61-18651св18).

На вказане при вирішення спору у цій справі суд першої інстанції належної уваги не звернув, у зв`язку із чим дійшов помилкового висновку про наявність законних підстав для відсторонення позивача від виконання посадових обов`язків.

Крім того, переглядаючи в апеляційному порядку оскаржуване рішення суд апеляційної інстанції дійшов висновку про помилковість висновків місцевого суду про те, що відсторонення позивача відбулося з підстав, передбачених положеннями частини першої статті 61 Закону України «Про запобігання корупції», з огляду на таке.

У відповідності до статуту ПАТ «Українська залізниця», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 №735, Акціонерне товариство «Українська залізниця» є юридичною особою, що утворене відповідно до Закону України «Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», постанови Кабінету Міністрів України від 25 червня 2014 р. № 200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (Офіційний вісник України, 2014 р., № 53, ст. 1402).

Згідно наявної у матеріалах справи копії витягу з протоколу №Ц-46/105 Ком.т. засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 27.11.2019 його правлінням було схвалено пропозицію робочої групи з визначення виду юридичної особи, до якого відноситься АТ «Укрзалізниця» в розумінні статті 81 Цивільного кодексу України, утвореної відповідно до наказу АТ «Укрзалізниця» від 18.11.2019 №712 , про внесення змін до Статуту АТ «Укрзалізниця» щодо визначення АТ «Укрзалізниця» юридичною особою приватного права (а.с.185, т.1).

Відповідно до наданої копії висновку науково-правової експертизи, виконаної на запит Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» у відповідності із Законом України «Про науково і науково-технічну експертизу» від 12.03.2018 №126/55-е, ПАТ «Укрзалізниця» має встановлену законодавством та статутом мету та інтерес діяльності, які спричинені особливостями корпоратизації державних підприємств з метою участі держави як публічного утворення у цивільних відносинах та характеризується як підприємницькі. Таким чином, хоч це акціонерне товариство і має відповідне соціальне призначення, однак зв`язок з публічною владою характеризується як приватноправовий відповідно до відносин засновника та юридичної особи. Норми Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» та положення Статуту ПАТ «Укрзалізниця» відповідають положенням статтей 167, 81, 84, 87 ЦК України та Закону України «Про акціонерні товариства» щодо утворення державою юридичних осіб приватного права в організаційно-правовій формі публічного акціонерного товариства. ПАТ «Укрзалізниця» є юридичною особою приватного права. Посадові особи ПАТ «Укрзалізниця» є особами, які обіймають посади у юридичній особи приватного права, тому відповідно до абз.15 ч.1 ст.1 та ч.1 ст.45 Закону України «Про запобігання корупції» не відносяться до суб`єктів декларування та не зобов`язані подавати декларації згідно вимог ч.1 ст.45 цього Закону (а.с.199-205, т.1).

Преамбулою Закону України «Про запобігання корупції» закріплено, що цей Закон визначає правові та організаційні засади функціонування системи запобігання корупції в Україні, зміст та порядок застосування превентивних антикорупційних механізмів, правила щодо усунення наслідків корупційних правопорушень.

Статтею 3 Закону України «Про запобігання корупції» визначено перелік суб`єктів, на яких поширюється дія цього Закону.

Частиною першою вказаної норми (у редакції чинній на день винесення оскаржуваного наказу) визначено, що такими суб`єкти є:

1) особи, уповноважені на виконання функцій держави або місцевого самоврядування: а) Президент України, Голова Верховної Ради України, його Перший заступник та заступник, Прем`єр-міністр України, Перший віце-прем`єр-міністр України, віце-прем`єр-міністри України, міністри, інші керівники центральних органів виконавчої влади, які не входять до складу Кабінету Міністрів України, та їх заступники, Голова Служби безпеки України, Генеральний прокурор, Голова Національного банку України, його перший заступник та заступник, Голова та інші члени Рахункової палати, Уповноважений Верховної Ради України з прав людини, Уповноважений із захисту державної мови, Голова Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Голова Ради міністрів Автономної Республіки Крим; б) народні депутати України, депутати Верховної Ради Автономної Республіки Крим, депутати місцевих рад, сільські, селищні, міські голови; в) державні службовці, посадові особи місцевого самоврядування; г) військові посадові особи Збройних Сил України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України та інших утворених відповідно до законів військових формувань, крім військовослужбовців строкової військової служби, курсантів вищих військових навчальних закладів, курсантів вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, курсантів факультетів, кафедр та відділень військової підготовки; ґ) судді, судді Конституційного Суду України, Голова, заступник Голови, члени, інспектори Вищої ради правосуддя, посадові особи секретаріату Вищої ради правосуддя, Голова, заступник Голови, члени, інспектори Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, посадові особи секретаріату цієї Комісії, посадові особи Державної судової адміністрації України, присяжні (під час виконання ними обов`язків у суді); д) особи рядового і начальницького складу державної кримінально-виконавчої служби, податкової міліції, особи начальницького складу органів та підрозділів цивільного захисту, Державного бюро розслідувань, Національного антикорупційного бюро України; е) посадові та службові особи органів прокуратури, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань, Національного антикорупційного бюро України, дипломатичної служби, державної лісової охорони, державної охорони природно-заповідного фонду, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, і центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну митну політику; є) Голова, заступник Голови Національного агентства з питань запобігання корупції; ж) члени Центральної виборчої комісії; з) поліцейські; и) посадові та службові особи інших державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим; і) члени державних колегіальних органів; ї) Керівник Офісу Президента України, його Перший заступник та заступники, уповноважені, прес-секретар Президента України; й) Секретар Ради національної безпеки і оборони України, його помічники, радники, помічники, радники Президента України (крім осіб, посади яких належать до патронатної служби та які обіймають їх на громадських засадах);

2) особи, які для цілей цього Закону прирівнюються до осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування: а) посадові особи юридичних осіб публічного права, які не зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, члени Ради Національного банку України (крім Голови Національного банку України), особи, які входять до складу наглядової ради державного банку, державного підприємства або державної організації, що має на меті одержання прибутку, господарського товариства, у статутному капіталі якого більше 50 відсотків акцій (часток) належать державі; б) особи, які не є державними службовцями, посадовими особами місцевого самоврядування, але надають публічні послуги (аудитори, нотаріуси, приватні виконавці, оцінювачі, а також експерти, арбітражні керуючі, незалежні посередники, члени трудового арбітражу, третейські судді під час виконання ними цих функцій, інші особи, визначені законом); в) представники громадських об`єднань, наукових установ, навчальних закладів, експертів відповідної кваліфікації, інші особи, які входять до складу конкурсних та дисциплінарних комісій, утворених відповідно до Закону України "Про державну службу", Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування", інших законів (крім іноземців-нерезидентів, які входять до складу таких комісій), Громадської ради доброчесності, утвореної відповідно до Закону України "Про судоустрій і статус суддів", і при цьому не є особами, зазначеними у пункті 1, підпункті "а" пункту 2 частини першої цієї статті;

3) особи, які постійно або тимчасово обіймають посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських обов`язків, або спеціально уповноважені на виконання таких обов`язків у юридичних особах приватного права незалежно від організаційно-правової форми, а також інші особи, які не є службовими особами та які виконують роботу або надають послуги відповідно до договору з підприємством, установою, організацією, - у випадках, передбачених цим Законом;

4) кандидати на пост Президента України та кандидати у народні депутати України, зареєстровані в порядку, встановленому законом.

Варто відмітити, що у пункті 2 частини першої статті 3 Закону України «Про запобігання корупції» до переліку осіб, які для цілей цього Закону прирівнюються до осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, не віднесено посадових осіб юридичних осіб приватного права.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 13 червня 2000 року №950 затверджений Порядок проведення службового розслідування стосовно осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та осіб, які для цілей Закону України «Про запобігання корупції» прирівнюються до осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

Пунктами 1, 4 вказаного порядку передбачено, що відповідно до цього Порядку стосовно осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та осіб, які для цілей Закону України «Про запобігання корупції» прирівнюються до осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, може бути проведено службове розслідування. Службове розслідування проводиться з відстороненням особи, стосовно якої проводиться службове розслідування, від здійснення повноважень на посаді або без такого відсторонення. Рішення про відсторонення приймається керівником органу.

Разом з тим, окремими положеннями Закону України «Про запобігання корупції» передбачено випадки відсторонення особи від виконання службових повноважень.

А саме, частиною п`ятою статті 65-1 цього Закону визначено, що особа, якій повідомлено про підозру у вчиненні нею кримінального правопорушення у сфері службової діяльності, підлягає відстороненню від виконання повноважень на посаді в порядку, визначеному законом.

Питання про відсторонення від здійснення правосуддя, відсторонення від посади судді, судді Конституційного Суду України, якому повідомлено про підозру у вчиненні ним кримінального правопорушення у сфері службової діяльності, вирішується у встановленому законом порядку.

Особа, стосовно якої складено протокол про адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, якщо інше не передбачено Конституцією і законами України, може бути відсторонена від виконання службових повноважень за рішенням керівника органу, установи, підприємства, організації, де вона працює, до закінчення розгляду справи судом.

У разі закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, у зв`язку з відсутністю події або складу адміністративного правопорушення відстороненій від виконання службових повноважень особі відшкодовується середній заробіток за час вимушеного прогулу, пов`язаного з таким відстороненням.

Отже, аналізуючи вищенаведені положення спеціального законодавства можна дійти висновку, що згідно із Законом України «Про запобігання корупції» відсторонення особи може допускатися виключно у передбачених статтею 65-1 цього Закону випадках, а також у відповідності до Порядку проведення службового розслідування стосовно осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та осіб, які для цілей Закону України «Про запобігання корупції» прирівнюються до осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 червня 2000 року №950.

Так, положеннями статті 61 Закону України «Про запобігання корупції» передбачено, що юридичні особи забезпечують розробку та вжиття заходів, які є необхідними та обґрунтованими для запобігання і протидії корупції у діяльності юридичної особи. Керівник, засновники (учасники) юридичної особи забезпечують регулярну оцінку корупційних ризиків у її діяльності і здійснюють відповідні антикорупційні заходи. Для виявлення та усунення корупційних ризиків у діяльності юридичної особи можуть залучатися незалежні експерти, зокрема для проведення аудиту.

Втім, положення вказаної норми не передбачають такої форми вжиття заходів, які є необхідними та обґрунтованими для запобігання і протидії корупції у діяльності юридичної особи, як відсторонення працівника від виконання посадових обов`язків на час проведення відповідних перевірок.

При цьому законодавець не встановлює конкретних форм і способів реалізації цих вимог Закону, надаючи юридичним особам свободу вибору найбільш оптимальних для них інструментів. Приміром, можливе використання розроблених Національним агентством з питань запобігання корупції Методичних рекомендацій щодо підготовки та реалізації антикорупційних програм юридичних осіб, затверджених рішенням Національного агентства з питань запобігання корупції від 22.09.2017 №734, якими також не передбачається відсторонення юридичними особами приватного права своїх працівників від виконання посадових обов`язків.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що вжиті юридичною особою заходи, що є необхідними та обґрунтованими для запобігання і протидії корупції у її діяльності, не можуть звужувати трудові права її працівників, якщо таке не передбачено законодавством.

Таким чином, з огляду на викладене апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про законність наказу відповідача у частині відсторонення ОСОБА_1 від виконання посадових обов`язків та наявності визначених законом підстав для такого відсторонення на підставі статті 61 Закону України «Про запобігання корупції» та локального нормативного акту відповідача - Порядку організації та проведення в ПАТ «Укрзалізниця» службової перевірки у сферах запобігання корупції і економічним правопорушенням, інформаційної безпеки.

Виходячи із наведеного вище, колегія суддів доходить висновку, що рішення суду першої інстанції не можна вважати законним та обґрунтованим, а тому воно у відповідності до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з одночасним ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.

Зважаючи на те, що за наслідками апеляційного розгляду було встановлено відсутність визначених статтею 46 КЗпП України та іншим законодавчим актом підстав для відсторонення позивача від виконання посадових обов`язків, при ухваленні у справі нового судового рішення заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги про визнання незаконним і скасування наказу АТ «Українська залізниця» «Про продовження службової перевірки» від 09.02.2021 №065 в частині пункту 3 про його відсторонення від виконання посадових обов`язків заступника директора філії з правових питань філії «Центр транспортної логістики» Акціонерного товариства «Українська залізниця» підлягає задоволенню у повному обсязі.

Крім того, позивачем у позовній заяві також були заявлені вимоги про компенсування моральної шкоди шляхом визнання факту порушення АТ «Українська залізниця» його немайнових прав на працю, справедливі і сприятливі умови праці, професійну діяльність, повагу до його гідності та честі.

Вказані вимоги ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що відсторонення від виконання посадових обовязків без правових підстав та, окремо, обставини проведення перевірки, дії окремих представників роботодавця з підготовки та проведення перевірки завдали йому моральних страждань. Такі дії роботодавця позивач розцінив як моббінг.

Вказував, що винесення оспорюваного наказу призвело до його розповсюдження серед службових, посадових осіб відповідача, що призвело до підриву довіри та його авторитету перед трудовим колективом та іншими особами, у зв`язку з чим порушено норми матеріального права, які передбачають також право на захист не лише майнових, а й немайнових прав, свобод та законних інтересів.

Як наслідок таких неправомірних дій з боку відповідача позивач зазначив, що йому було завдано немайнових втрат, спричинених моральними стражданнями, які позначили негативні зміни у його житті та призвели до: 1) появи негативних психосоматичних змін, відчуття зростання власного невдоволення і знервованості, пасивності і зниження працездатності, швидкої стомлюваності, регулярних головних болей, порушення сну, неприємних сновидінь, проблем з травленням, болей перенапружених м`язів спини, похитнення почуття самоповаги, сумніви впевненості у своєму професійному майбутньому, відчуття розгубленості, щоденні думки про психотравмуючі події, відчуття настороги, тривоги, негативних емоційних та тілесних реакцій при обмірковуванні відсторонення, пригнічення та нестійкість настрою, переживання емоційної напруги, дратівливість, тощо; 2) нераціонального витрачання життєвого часу, адже він був позбавлений можливості реалізувати свій професійний потенціал на роботі в повній мірі, був змушений витрачати на медичні обстеження, вдаватись до захисту порушених прав; 3) порушення професійних планів, погіршення можливості побудови та реалізації нових професійних перспектив, необхідності приділяти свій особистий час на розвінчування фантазій, що поширюють стосовно його роботи; 4) зменшення часу на проведення спілкування з родиною, їх страждання через психоемоційний стан позивача; 5) тимчасової відірваності від активного професійного соціального життя, зниження довіри з боку колег, переживання щодо власної ділової репутації; 6) необхідності залучення значних фізичних, душевних та матеріальних ресурсів задля подолання наслідків порушення його прав.

Визначаючи спосіб, у який позивачу повинна бути відшкодована завдана йому порушення його трудових прав моральна шкода, останній посилався на встановлену законодавцем можливість її відшкодування у інші способи, аніж відшкодування грішми, а також вважав визнання факту порушення відповідачем немайнових прав позивача на працю, справедливі і сприятливі умови праці, професійну діяльність, повагу до його гідності та честі достатньою справедливою сатисфакцією.

Вирішуючи під час ухвалення нового судового рішення у справі зазначені вимоги позивача про компенсацію моральної шкоди, апеляційний суд виходить з наступного.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

У пунктах 3, 4, 10 частини другої статті 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо.

Частиною першою статті 1 КЗпП України передбачено, що цей Кодекс регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, якою передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма права містить перелік юридичних фактів, що є підставою виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

Встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи винятків для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а статтею 237-1 цього Кодексу передбачено право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема,

Відповідно до частини першої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

У пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Оскільки у відповідності до положень статті 23 ЦК України, вибір способу відшкодування шкоди належить позивачу, адже саме він у поданій ним позовній заяві прохає суд застосувати той чи інший спосіб захисту його порушеного права, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про компенсацію моральної шкоди у спосіб визнання факту порушення Акціонерним товариством «Українська залізниця» його немайнових прав на працю, справедливі і сприятливі умови праці, професійну діяльність, так як саме такий спосіб її компенсації було самостійно обрано позивачем для відшкодування завданих йому моральних страждань, а встановлення такого факту само по собі було фактично установлено під час апеляційного розгляду справи унаслідок винесення відповідачем незаконного наказу у частині відсторонення позивача від роботи.

Водночас, суд апеляційної інстанції не убачає підстав для задоволення вимог позивача про компенсування йому моральної шкоди шляхом визнання факту порушення відповідачем немайнових прав позивача на повагу до його гідності та честі, оскільки визнання такого факту може мати місце лише під час вирішення позовних вимог про захист гідності та честі фізичної особи, які в межах даного позову не заявлялись.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального права та із порушенням норм процесуального права, що відповідно до вимог статті 376 ЦПК України є підставами для його скасування із прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно із частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Виходячи з вищенаведеного, рішення суду першої інстанції не може вважатись законним та обґрунтованим, і таким, що ухвалене з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку із чим наявні підстави для його скасування з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 з наведених вище підстав.

Питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України та з урахуванням ухвалення у справі нового судового рішення про часткове задоволення позову, суд стягує із відповідача на користь позивача понесені у справі судові витрати у загальному розмірі 4540 грн, що складаються із сплаченого судового збору за подання позовної заяви в сумі 1816 грн та за подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції 2724 грн.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, п.2 ч.1 ст. 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 25 листопада 2021 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати незаконним і скасувати наказ Акціонерного товариства «Українська залізниця» «Про продовження службової перевірки» від 09.02.2021 №065 в частині пункту 3 про відсторонення ОСОБА_1 від виконання посадових обов`язків заступника директора філії з правових питань філії «Центр транспортної логістики» Акціонерного товариства «Українська залізниця».

Компенсувати ОСОБА_1 моральну шкоду у спосіб визнання факту порушення Акціонерним товариством «Українська залізниця» його немайнових прав на працю, справедливі і сприятливі умови праці, професійну діяльність.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (ідентифікаційний код - 40075815, адреса місцезнаходження: м.Київ, вул.Єжи Ґедройця, 5) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 ) судові витрати у сумі 4540 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 17 серпня 2022 року.

Судді Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус

О.І. Шкоріна