КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач - Кулікова С.В.
№ 22-ц/824/7888/2022
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 357/7419/20

17 серпня 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кулікової С.В.

суддів - Болотова Є.В.

- Музичко С.Г.

при секретарі - Кіпрік Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Малиневського Павла Петровича на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 квітня 2022 року, ухваленого під головуванням судді Бондаренко О.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу,-

в с т а н о в и в :

У липні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу, в якому просив стягнути з відповідача грошові кошти, що складаються з суми основного боргу в розмірі 5 000,00 доларів США, проценти від суми позики в розмірі 18 733,69 грн. та 3% річних в розмірі 4 499,14 грн.

Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 взяла в борг грошові кошти в розмірі 5 000,00 доларів CШA, передача яких підтверджується розпискою власноруч написаною відповідачем 29.05.2019 року. Проте, всупереч домовленості, позика, навіть частково, не була повернута.

Посилаючись на те, що відповідач зобов`язання за договором позики не виконала, позивач просив стягнути з відповідача суму позики, відсотки від суми позики на рівні облікової ставки НБУ відповідно до ст. 1048 ЦК України, та 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 квітня 2022 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 5 000,00 доларів США та 3% річних у розмірі 162,74 долари США, всього 5162 долари США 74 центи.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1429,62 грн.

У задоволенні решти вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник відповідача звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що оскаржуване рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначав, що надана позивачем розписка не містить дати отримання коштів та не містить вказівки на те, що сума у розмірі 5000 доларів США є позикою. Зауважував, що відповідач заперечує факт отримання коштів у позику від позивача.

Вказував на те, що посилання суду на не вчинення відповідачем процесуальних дій щодо не доведення факту написання розписки під моральним тиском, недійсності договору позики, не звільняє позивача від обов`язку довести обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Учасники справи в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені, про причини неявки суду не повідомили, тому колегія суддів, враховуючи ч. 2 ст. 372 ЦПК України, вважала можливим розглянути справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді Кулікової С.В., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги, стягуючи з відповідача на користь позивача суму боргу в розмірі 5 000,00 доларів США та 3% річних у розмірі 162,74 долари США, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач у встановлений в розписці строк не повернула позивачу взяті у борг кошти, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума позики та 3% річних, які підлягають розрахунку починаючи з дня прострочення виконання зобов`язання по день звернення до суду із даним позовом.

Такі висновки суду першої інстанції грунтуються на нормах матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дату отримання коштів.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16 та від 23 квітня 2020 року у справі № 501/1773/16-ц.

Згідно зі статтею 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такі правові висновки щодо застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17.

Встановивши, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики від 29 травня 2019 року, оригінал розписки знаходяться у позивача, і відповідач не довела факту повернення грошових коштів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_2 про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики.

Цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.

За змістом положень статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування трьох процентів річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19).

Встановивши, що у строки встановлені у розписці, ОСОБА_1 не повернула отримані у борг грошові кошти, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що надана позивачем розписка не містить дати отримання коштів та не містить вказівки на те, що сума у розмірі 5 000 доларів США є позикою, колегія суддів відхиляє, оскільки вони не спростовують висновків суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Так, зі змісту розписки від 29.05.2019 року вбачається, що ОСОБА_3 визнає свою заборгованість в розмірі 5 000,00 доларів США (еквівалентно - 135 000,00 грн.) перед ОСОБА_2 і зобов`язується повернути 31.06.2019 року, не пізніше цієї дати.

Таким чином, надана позивачем розписка підтверджує факт отримання ОСОБА_3 у борг від ОСОБА_2 5 000,00 доларів США та обов`язок ОСОБА_3 повернути кошти у строк до 31.06.2019 року.

Не зазначення у розписці дати отримання коштів у борг не свідчить про неотримання відповідачем цих коштів від позивача, враховуючи, що відповідач власноручно написавши розписку визнала в ній факт наявності заборгованості.

Саме по собі заперечення факту отримання відповідачем коштів у позику від позивача, враховуючи зміст розписки та надані сторонами докази не дають обґрунтованих підстав дійти висновку, про відсутність у позивача права вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

Колегія суддів звертає увагу, що текст розписки не є суперечливим, а використані в ньому словесні обороти «визнаю свою заборгованість» та «зобов`язуюсь повернути» вказують на те, що правовідносини, які склалися між сторонами щодо передачі грошових коштів, є позикою, а сама розписка є доказом не лише факту укладення договору позики, а й передачі грошової суми позичальнику.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідачем при розгляді справи не спростована дійсність відповідного правочину (розписки), у тому числі не доведено належними та допустимими доказами неотримання від позивача коштів у розмірі 5000 доларів США (або вчинення позивачем протиправного діяння відносно відповідача до та/або після складення ним відповідної розписки).

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обовязку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Відповідачем не доведено належними доказами повернення суми боргу позивачу, оскільки на момент розгляду справи у суді оригінал розписки про отримання позики у відповідачабув відсутній.

Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту розписки.

Інших доводів щодо незаконності рішення суду першої інстанції в апеляційній скарзі не зазначено.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції повно і всебічно досліджено наявні у справі докази та дана їм належна правова оцінка, правильно встановлено обставини справи, в результаті чого ухвалено законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

За таких підстав, рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 квітня 2022 року підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга представника відповідача - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Малиневського Павла Петровича залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 квітня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 19 серпня 2022 року.

Головуючий: Судді: