Справа № 161/222/15-ц
Провадження № 6/161/148/22
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10.08.2022 Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі: головуючого судді Пушкарчук В.П.

при секретарі Фурман Ю.В.

розглянувши у відкритому засіданні в залі суду в м. Луцьку справу за заявою ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України в цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку ПриватБанк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

30.06.2022 року боржник ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаною заявою на обґрунтування якої зазначив, що ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29.04.2021 року в цивільній справі №161/222/15-ц його було тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, до повного виконання зобов`язань згідно виконавчого листа, виданого 21.09.2015 року Луцького міськрайонного суду Волинської області по справі № 161/225/15-ц про стягнення з нього на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 556288,80 дол. США та судового збору у розмірі 3654 грн. У свою чергу, 26.05.2022 року державним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з тим, що грошові вимоги кредиторів до нього визнано погашеними відповідно до ухвали господарського суду Волинської області від 22.02.2022 року у справі № 903/911/20 про банкрутство боржника. Як наслідок, виконавче провадження № 57278803 з примусового виконання виконавчого листа, виданого 21.09.2015 року Луцького міськрайонного суду Волинської області № 165/222/15-ц було закінчено. Враховуючи наведене, просить суд скасувати застосоване відносно нього тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України.

У судове засідання заявник та представник стягувача не з`явились, причини неявки суду не повідомили.

Державний виконавець до початку судового засідання подав заяву про розгляд справи у його відсутності, у задоволенні заяви просив відмовити.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27.03.2015 року в цивільній справі № 161/222/15-ц із ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 556288,80 дол. США та судові витрати по справі.

На виконання вищевказаного судового рішення було видано виконавчий лист, який стягувач пред`явив до примусового виконання та на підставі якого Луцьким ВДВС у Луцькому р-ні Волинської обл. ЗМУ Міністерства юстиції (м. Львів) було відкрито виконавче провадження.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29.04.2021 року в рамках здійснення виконання судового рішення в цивільній справі № 161/222/15-ц до ОСОБА_1 було тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, до повного виконання зобов`язань про стягнення з нього на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 556288, 80 дол. США.

Разом з тим, ухвалою господарського суду Волинської області від 22.02.2022 року у справі № 903/911/20 про банкрутство боржника, грошові вимоги кредиторів до фізичної особи ОСОБА_1 було визнано погашеними.

Стаття 6 ЗУ «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» передбачає, що право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він, зокрема, ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, до виконання зобов`язань.

Відповідно до ч. 1 ст. 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.

Верховний суд у своїй Постанові від 28.10.2020 року по справі № 331/8536/17, виклав правову позицію, відповідно до якої тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.

Зокрема, у справі «Гочев проти Болгарії» Європейський Суд підсумував принципи, що відносяться до оцінки необхідності заходів, яке обмежують свободу пересування наступним чином:

У відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку із неоплаченими боргами, Європейський Суд у пункті 49 цього рішення зазначив, що таке обмеження є виправданим лише остільки, оскільки сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (див. рішення Європейського Суду від 13.11.2003 року за справою «Напияло проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), скарга № 66485/01, §§ 78-82).

Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (див. рішення Європейського Суду за справою «Луордо проти Італії » (Luordo v. Italy), скарга № 32190/96, § 96, ECHR 2003-IX), рішення Європейського Суду за справою «Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини» (Foldes and Foldesne Hajlik v. Hungary), скарга № 41463/02, § 35, ECHR 2006, рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 121).

Надалі у п. 50 вказаного рішення Європейський Суд з прав людини підкреслив, що у будь-якому випадку влада країни зобов`язана забезпечити те, що порушення права особи залишати його або її країну було від самого початку і протягом всієї тривалості виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Влада не може продовжувати на довготривалі строки заходи, що обмежують свободу пересування особи без регулярної перевірки їх обґрунтованості (вказане рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», §124 і рішення Європейського Суду «Фельдеш и Фельдешне Хайлик против Венгрии», §35). Така перевірка має, як правило, проводитися судами принаймні, в останній інстанції, оскільки вони забезпечують найкращі гарантії незалежності, неупередженості й законності процедури (Рішення Європейського Суду від 25.01.2007 року за справою «Сіссаніс проти Румунії»), скарга № 23468/02, § 70).

Охоплення судової перевірки має дозволити суду взяти до уваги всі фактори, що відносяться до справи, включаючи ті, що стосуються співмірності обмежувального заходу (з необхідним змінами Рішення Європейського Суду від 23.06.1981 року за справою «Ле Конт, Ван Лейвен і Де Мейере проти Бельгії» (Le Compte, Van Leuven and De Meyere v. Belgium), Series A, N 43, §60)...».

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що застосовуючи статтю 2 Протоколу 4 до Конвенції та практику Європейського суду з прав людини, які є джерелом права в Україні, суд зобов`язаний забезпечити, щоб порушення права особи залишати країну було виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Разом з тим, обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України є практичним застосування відповідного заходу, яке повинно тягнути собою відповідні наслідки.

Однак, як вбачається із повідомлення ДПС України від 26.05.2022 року адміністрацією прикордонної служби обмеження у праві виїзду за межі України до ОСОБА_1 не застосовувалися.

При цьому, згідно постанови про закінчення виконавчого провадження № 57278803 від 26.05.2022 року тимчасове обмеження у праві виїзду ОСОБА_1 за межі України було знятим.

Тобто, обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України, як захід забезпечення виконання судового рішення, який був застосований з ініціативи органу ДВС, наразі втратив свою чинність, повторно застосовувати такий, у зв`язку із закінченням відповідного виконавчого провадження, в державного виконавця немає правових підстав.

Наведені вище обставини свідчать про необґрунтованість заявлених ОСОБА_1 вимог про скасування застосованого відносно нього тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, а тому в їх задоволенні слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 352, 354, 441 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України в цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку ПриватБанк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Волинського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення, а у разі складення ухвали відповідно до ч. 6 ст. 259 ЦПК України - з дня складення ухвали в повному обсязі.

У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги на ухвалу суду. У разі подання апеляційної скарги, ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Ухвала у повному обсязі складена 15 серпня 2022 року.

Суддя Луцького міськрайонного

суду Волинської області В.П. Пушкарчук