Справа № 450/640/22 Провадження № 2/450/1090/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" червня 2022 р. Пустомитівський районний суд Львівської області у складі:

головуючого судді Данилів Є.О.

при секретарі Ориняк Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Пустомити цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2

про (предмет позову): визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 та виселити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 з житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1

підстава позову (позиція позивача): 14 жовтня 2005 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб. У шлюбі в них народилися двоє дітей, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . На підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19.08.2020 року, зареєстрованого в реєстрі за № 955, позивач є власником будинку АДРЕСА_1 . У даному будинку проживають та зареєстровані позивач, її сини, колишній чоловік позивача - відповідач ОСОБА_2 , батько - ОСОБА_5 .

Рішенням Пустомитівського районного суду від 15.11.2021 року шлюб між ним розірвано. Відповідач протягом останніх років спільного проживання постійно висловлювався нецензурною лайкою, погрожував фізичною розправою, кив тілесні ушкодження, систематично вчиняв фізичне, психологічне насильство щодо позивача, що призвело до фізичних, психологічних страждань, розладів здоров`я. Таким чином, відповідач порушує право позивача на спокійне життя, завдає моральних та фізичних страждань, що негативно впливає на дітей, так як відповідач систематично порушує правила співжиття, що робить неможливим для позивача та її синів проживання, при цьому заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. На підставі викладеного, позивач просить позовні вимоги задоволити.

Позиція відповідача: у судове засідання не з`явився.

Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії та рішення у справі.

05.04.2022 року ухвала суду про відкриття провадження у справі; 09.06.2022 року клопотання адвоката позивача про розгляд справи у їх відсутності.

Встановлені судом фактичні обставини та оцінка суду.

ОСОБА_1 є власником будинку АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19 серпня 2020 року № 955, та земельної ділянки на якій розміщений будинок, кадастровий номер :01:002:0043, та копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 11.02.2022 року.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 15.11.2021 року у справі № 450/3292/21 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Від шлюбу у сторін народилося двоє дітей: cин - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (копія свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 04.07.2007 року); син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (копія свідоцтва про народження серія НОМЕР_3 від 02.01.2013 року).

Згідно з довідкою від 21 грудня 2021 року № 6355/10, виданою Давидівською сільською радою Львівського району Львівської області вбачається, що в будинку за адресою: АДРЕСА_1 який належить ОСОБА_1 , зареєстровані та проживають: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (власник), ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (чоловік), ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (син), ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ), ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 (батько).

Також встановлено, що ОСОБА_1 неодноразово зверталась до відділу поліції № 3 Львівського районного управління поліції № 2 ГУНП у Львівській області з проханням вжити заходів реагування щодо її колишнього чоловіка ОСОБА_1 , який постійно провокує сварки та погрожує фізичною розправою.

Постановою Пустомитівського районного суду Львівської області від 06 листопада 2020 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу. Постановою Пустомитівського районного суду Львівської області від 18 жовтня 2021 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу. Постановою Пустомитівського районного суду Львівської області від 10 січня 2022 року встановлено вину ОСОБА_2 за вчинення домашнього насильства в сім`ї. Свою вину в скоєному ОСОБА_2 у судовому засіданні визнав повністю. Провадження у справі закрито у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення. Постановою Пустомитівського районного суду Львівської області від 10 січня 2022 року встановлено вину ОСОБА_2 за вчинення домашнього насильства. Свою вину в скоєному ОСОБА_2 у судовому засіданні визнав повністю. Провадження у справі закрито у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення. Постановою Пустомитівського районного суду Львівської області від 10 січня 2022 року встановлено вину ОСОБА_2 за вчинення домашнього насильства. Свою вину в скоєному ОСОБА_2 у судовому засіданні визнав повністю. Провадження у справі закрито у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення.

Вироком Пустомитівського районного суду Львівської області від 01 лютого 2022 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України та призначено йому покарання у виді 100 годин громадських робіт.

Разом з тим, у провадженні Пустомитівського районного суду Львівської області перебуває справа № 450/3458/21, про обвинувачення ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, кримінальне провадження № 0000026. Досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_2 , 03 серпня 2021 року, на грунті раптово виниклого конфлікту, заподіяв позивачу легкі тілесні ушкодження.

Також, в результаті заподіяного фізичного та психологічного насильства ОСОБА_2 , 21 січня 2022 року поліцейським ВП № 3 ЛРУП № 2 ГУНП у Львівській області, згідно зі ст. 25 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» та з урахуванням безпосередньої загрози життю та здоров`ю постраждалої особи виніс терміновий заборонний припис № 082290, строком на 3 дні стосовно кривдника, ОСОБА_2 , на заборону в будь- який спосіб контактувати з постраждалою особою.

В результаті не виконання вказаного припису, 23 січня 2022 року стосовно ОСОБА_2 , видано терміновий заборонний припис № 081144 стосовно ОСОБА_1 постраждалої особи, строком на 5 діб, на заборону на вхід та перебування в місці проживання (перебування) постраждалої особи.

Згідно з висновком психолога клініки психологічного здоров`я дітей, підлітків та молоді «Західноукраїнського спеціалізованого дитячого медичного центру» від 11 жовтня 2021 року складеного в результаті проведення консультацій з дітьми, встановлено, що діти стали свідками психологічного та фізичного насилля з боку батька. Зі слів дітей вони бачили, як їхній батько випиває, агресивний, буйний, б`є матір та діда, все трощить, розбиває вікна, Діти були свідками вказаних подій, їм рекомендовано заняття з психотерапевтом.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно зі статтею 157, частиною першою статті 116 ЖК УРСР виселення членів сім`ї власника жилого будинку без надання іншого жилого приміщення допускається, якщо систематичне порушення правил співжиття робить неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними.

Статтею 64 ЖК Української РСР передбачено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

При вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК УРСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, необхідно виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

У статті 162 ЖК УРСР вказано, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частини другої та частини четвертої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті402, частини першої статті405 ЦК України.

У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц(провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі№ 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року N 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillowv.theU.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkosv.Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Однак, ст.1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Вказана позиція викладена ВС у постанові від 13.10.2020 у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20).

Головним завданням для суду є визначення того, чи досягнуто цим рішенням справедливий баланс між протилежними інтересами, про які йдеться (пункт 83 рішення ЄСПЛ у справі "Левчук проти України", заява N 17496/19).

У пунктах 84-86 рішення ЄСПЛ у справі "Левчук проти України", заява N 17496/19 вказано про те, що втручання національних органів влади в особисті права, передбачені статтею 8, може бути необхідним для захисту здоров`я та прав інших (рішення у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України"). У контексті статті 2 Суд зазначив, що у справах про домашнє насильство права кривдників не можуть переважати права жертв, зокрема на фізичну та психологічну недоторканість (рішення ЄСПЛ у справах "Опуз" та "Талпіс"). Стаття 116 ЖК УРСР є ефективним засобам захисту прав позивача, у цій справі, з погляду на положення Конвенції, суди, з огляду на те, що заявник періодично піддавалася фізичному і психологічному насиллю, а вжиті заходи офіційного застереження не призвели до припинення такого насилля, що підтверджується копією вироку, за яким дійшли правильного висновку для задоволення позову та наявності ризику в майбутньому (насильства) якщо сторони продовжуватимуть проживати під одним дахом.

Разом з тим згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Поняття "майно" у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися "згідно із законом", воно повинне мати "легітимну мету" та бути "необхідним у демократичному суспільстві". Якраз "необхідність у демократичному суспільстві" і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути "відповідними і достатніми"; для такого втручання має бути "нагальна суспільна потреба", а втручання - пропорційним законній меті.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.

Наявні у справі докази свідчать про те, що упродовж тривалого часу відповідач систематично порушує правила співжиття з позивачем та її дітьми, зловживає спиртними напоями, вчиняє сварки, застосовує психологічне і фізичне насилля, а також погрожує нанесенням тілесних ушкоджень позивачу і завдає їх, що робить неможливим проживання з ним в одному будинку. Відповідач проживає у цьому будинку як колишній чоловік позивача.

З урахуванням того, що між сторонами спору склалися вкрай неприязні стосунки, відповідач перестав бути членом сім`ї позивачки, систематично вчиняв насильство відносно неї, за що був притягнутий до кримінальної відповідальності, суд вважає, що інтереси позивачки як власника житла та користувача цього житла перевищують інтереси колишнього члена сім`ї, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном.

Заходи запобігання і громадського впливу стосовно відповідача, зокрема бесіди і попередження, виявилися цілком безрезультатними та не привели до припинення насильства щодо позивача та її дитини.

Добровільно звільнити житло, яке належить позивачу на праві власності, відповідач не бажає.

З огляду на зазначене, з метою запобігти подальших випадків знущання, залякування та насильства щодо позивача та її дитини, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову та припинення права користування відповідачем спірним житлом шляхом його виселення.

Оцінюючи виселення ОСОБА_2 з житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції, ураховуючи вказані обставини, суд вважає, що припинення права користування відповідачем спірним житлом шляхом його виселення відповідає такому критерію та переслідує легітимну мету.

З огляду на наведене є усі правові підстави для виселення відповідача із займаного ним житла на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача в користь позивача слід стягнути документально підтвердженні судові витрати понесені позивачем, які складаються із судового збору.

На підставі наведеного та керуючись ч. 2 ст. 247, ст. 259, 263 265 ЦПК України, суд,

ухвалив:

позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволити повністю.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 та виселити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 з житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 без надання іншого житла.

Стягнути з ОСОБА_2 992,40 грн. в користь ОСОБА_1 понесених позивачем судових витрат.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30 - денний строк з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення суду складено 09.06.2022 року.

Учасники справи:

ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 ; ОСОБА_2 , АДРЕСА_1 .

СуддяЄ. О. Данилів