Справа № 740/1224/21
Провадження № 2/740/39/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 серпня 2022 року м. Ніжин

Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області в складі:

головуючого судді Шевченко І. М.,

за участю секретаря судового засідання Зінич А. С., Лазоренко Л. Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , територіальної громади в особі Ніжинської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,

установив:

У лютому 2021 року позивач звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив визнати за ним право власності на 2/3 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що йому на праві власності належить 1/3 частка вказаного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, яку він отримав у порядку спадкування за законом після смерті його матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Крiм позивача спадкоємцями є відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_5 . Відповідачі виїхали до Росії ще у 1960-1970 роках, на поховання матері не приїздили. На спадкове майно вони не претендують, повертатися до України не мають наміру. До теперішнього часу право власності на спірні 2/3 частки будинку залишається зареєстрованим за покійною матір`ю.

Позивач відкрито користується будинком уцілому та проживає в ньому з моменту його забудови з 1956 року і дотепер, з 1994 року є власником 1/3 частки указаного будинку, проте оскільки частка не виділена в натурі, у фактичному користуванні перебуває будинок уцілому. Крім того, після оформлення спадщини з власними силами та за власні кошти зробив поточний ремонт у всьому будинку, встановив вхідні двері та замінив всi мiжкiмнатні двері на нові дерев`яні, замінив всі дерев`яні вікна на нові, утеплив стелю, замінив дерев`яну огорожу на огорожу 3 бетонних плит, встановив нові ворота з хвірткою з металопрофілю, провів воду та газ у будинок, встановив газовий котел, поклеїв нові шпалери та утеплив будинок ззовні. Позивач вважав, що набув право власності на вказаний житловий будинок за набувальною давністю, оскільки станом на день звернення до суду добросовісно, відкрито і безперервно володіє вказаним будинком з 1993 року.

Ухвалою судді Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 10 березня 2021 року відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 08-30 год. 08 квітня 2021 року.

У подальшому підготовче засідання в справі неодноразово відкладалося з різних причин.

Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 09 червня 2021 року закрито підготовче провадження; справу призначено до судового розгляду на 09-00 год. 07 липня 2021 року; у зв`язку з неявкою відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 судове засідання відкладено на 20 липня 2021 року, 09-30 год.

Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 20 липня 2021 року зупинено провадження в справі у зв`язку з направленням судового доручення.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні з 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року строком на 30 днів введено воєнний стан. У подальшому строк дії воєнного стану в Україні продовжувався, востаннє з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб.

Розпорядженням Голови Верховного Суду від 08 березня 2022 року № 2/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність судових справ, зокрема, Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області до Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області. Розпорядженням Голови Верховного Суду від 04 травня 2022 року № 27/0/9-22 «Про відновлення територіальної підсудності судових справ судів Чернігівської області» відновлено територіальну підсудність судових справ, зокрема, Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області з 05 травня 2022 року.

До суду надійшла відповідь Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) на міжнародне доручення, в якій зазначено про неможливість виконання на території РФ доручення Ніжинського міськрайонного суду про вручення судових документів та виконання окремих процесуальних дій.

Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 23 травня 2022 року провадження у справі поновлено; судове засідання призначено на 24 червня 2022 року, 08-00 год.

У подальшому судове засідання відкладено на 11 серпня 2022 року 15-00 год.

У судове засідання сторони не з`явилися.

Представник позивача адвокат Салій О. О. подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, підтримання позову та прохання його задовольнити.

Представник відповідача територіальної громади в особі Ніжинської міської ради Лях О. М. подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позов визнала у повному обсязі.

Інші відповідачі в судове засідання не з`явилися, судове доручення не виконано.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази кожного окремо та в сукупності, керуючись своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов таких висновків.

Судом установлено, що мати позивача ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 .

Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину від 14 листопада 1994 року, виданим державним нотаріусом Ніжинської міської державної нотаріальної контори, позивач отримав у порядку спадкування 1/3 частки будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 , інші частки залишаються відкритими для інших спадкоємців.

Станом на 31.12.2012 року право власності на будинок за вищевказаною адресою зареєстроване за ОСОБА_4 : згідно зі свідоцтвом про право власності, виданим 25.11.1980 року державним нотаріусом Ніжинської державно нотаріальної контори р№ 4209 у розмірі 1/2 частки; згідно зі свідоцтвом про право власності, виданим 25.11.1980 року державним нотаріусом Ніжинської державно нотаріальної контори р№ 4207 у розмірі 1/6 частки; за позивачем ОСОБА_1 у розмірі 1/3 частки згідно зі свідоцтвом про право власності, виданим 14.11.1994 року державним нотаріусом Ніжинської державно нотаріальної контори за р№ 1-2922, що підтверджується довідкою КП «НМБТІ» Чернігівської обласної ради № 939 від 31.12.2020 року.

Відповідно до технічного паспорта від 18 грудня 2020 року, інв. справа № 840, на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , станом на 18 грудня 2020 року власником 2/3 частки указаного будинку є ОСОБА_4 , а 1/3 частки ОСОБА_1 .

Згідно з довідкою № 2827 від 30.11.2020 року ОСОБА_1 за вказаною адресою зареєстрований один.

Як зазначив позивач у позовній заяві, крiм нього спадкоємцями після смерті матері є його брат і сестра відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , які у 1960-1970 роках виїхали до РФ та не приїздили на поховання матері. Повертатися до України вони не мають наміру, на спадкове майно не претендують.

Отже, неуспадкованою після смерті матері позивача залишилася частка в будинку в розмірі 2/3.

За твердженням позивача, він тривалий час відкрито користується будинком уцілому та проживає в ньому з моменту його забудови з 1956 року і дотепер, з 1994 року є власником 1/3 частки указаного будинку, проте оскільки частка не виділена в натурі, у фактичному користуванні перебуває будинок уцілому. Після оформлення спадщини власними силами та за власні кошти позивач зробив поточний ремонт у всьому будинку, встановив вхідні двері та замінив всi мiжкiмнатні двері на нові дерев`яні, замінив всі дерев`яні вікна на нові, утеплив стелю, замінив дерев`яну огорожу на огорожу 3 бетонних плит, встановив нові ворота з хвірткою з металопрофілю, провів воду та газ у будинок, встановив газовий котел, поклеїв нові шпалери та утеплив будинок ззовні.

Статтею 2 ЦПК України встановлено, що з авданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За положеннями ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

З огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України, Конвенція застосовується судами України як частина національного законодавства.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

За статтею 13 Конвенції визнається право людини на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Право на ефективний судовий захист регламентовано також статтею 2 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року.

Отже, як у міжнародному, так і в національному законодавстві закріплено принцип справедливого судового розгляду спору та єфективного судового захисту.

Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає позов доведеним, обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Указана норма встановлює об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Особа, права якої порушені, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із ч. 2 цієї статті одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що рівною мірою означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обов`язків. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Норми права інституту набувальної давності регулюють один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередньому титулі права власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Аналіз категорії добросовісності заволодіння майном як умови набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України дає підстави для висновку, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного права означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно реалізовувати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки. При вирішенні таких спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном). Добросовісний володілець майна у момент заволодіння ним не знає (не може і не повинен знати) про неправомірність такого заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для набуття права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка у подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх наведених умов у сукупності.

Відсутність добросовісності у позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України.

Такий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18).

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних з набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

У постанові від 27 червня 2019 року у справі № 175/2338/16-ц (провадження № 61-2017св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду визначив, що за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Згідно з положеннями ч. 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Разом з цим згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Тобто, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність.

Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу має автономне тлумачення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а отже, і «майном».

У контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції об`єктами права власності можуть бути у тому числі «легітимні очікування» (рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1991 року у справі «Пайн Велі Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії» (Pine Valley Developments Ltd and Others v. Ireland), заява № 12742/87; ухвала ЄСПЛ від 13 грудня 1984 року щодо прийнятності заяви S. v. the United Kingdom, № 10741/84).

Особа, яка має майновий інтерес, може розглядатись як така, що має «легітимне очікування» успішної реалізації її права вимоги у сенсі статті 1 Першого протоколу до Конвенції, коли для цього інтересу є достатні підстави у національному законодавстві. Останнє повинно давати змогу чітко визначити конкретний майновий інтерес особи, який, наприклад, має бути передбаченим у відповідних нормативних приписах або підтвердженим в іншому правовому акті (див. ухвалу ЄСПЛ щодо прийнятності від 02 липня 2002 року у справі «Гайдук та інші проти України» (Gayduk and Others v. Ukraine), заяви № 45526/99 та інші). Очікування не буде легітимним, коли є спір щодо правильності тлумачення та застосування національного законодавства, і доводи заявника відхиляє національний суд (п. 50 рішення ЄСПЛ у справі «Копецький проти Словаччини»).

Під час розгляду справи встановлено, що позивач добросовісно заволодів спірною частиною будинку і продовжував відкрито, безперервно володіти будинком уцілому з 1993 року, тобто більше десяти років, а тому в силу вимог ст. 344 ЦК України він набув право власності на спірну частку в будинку за набувальною давністю.

За таких обставин суд дійшов висновку про задоволення позову.

Керуючись ст. 2, 12, 13, 76 82, 89, 263 265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , територіальної громади в особі Ніжинської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю задовольнити.

Визнати за ОСОБА_6 ( АДРЕСА_1 ; ІНФОРМАЦІЯ_2 ) право власності за набувальною давністю на 2/3 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення складене і підписане 23 серпня 2022 року.

Суддя І. М. Шевченко