КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/6811/2022
П О С Т А Н О В А

Іменем України

17 серпня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Мороз Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва в складі судді Калініченко О.Б., постановлену в м. Київ 16 серпня 2021 року за заявою ОСОБА_3 про заміну сторони виконавчого провадження та поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа на примусове виконання по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

У червні 2021 року ОСОБА_3 звернувся до суду із даною заявою, просив визнати причини пропуску строку на повторне пред`явлення до виконання виконавчих листів поважними та поновити їх; замінити боржника у виконавчих провадженнях з виконання виконавчих листів № 2/992/09 та № 2/5002/11, виданих Солом`янським районним суду м. Києва, ОСОБА_4 на ОСОБА_1 .

Посилався на те, що на виконання рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 16 квітня 2009 року, яке було частково змінено рішенням апеляційного суду від 12 серпня 2009 року, 09 жовтня 2009 року був виданий виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 боргу в загальній сумі 58327,15 грн. Постановою старшого державного виконавця Відділу державної виконавчої службиСолом`янського районного управління юстиціїм. Києва від 15 березня 2012 року було відкрито виконавче провадження про стягнення з боржника на користь стягувача вказаної суми. В подальшому виконавчий лист перебував на виконанні у Першому Приморському відділі державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, 26 травня 2014 року виконавчий лист повернуто стягувачеві на підставі п. 5 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження" в зв`язку з неможливістю встановити місцезнаходження боржника.

На виконання рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 26 вересня 2011 року у справі № 2/5002/11 за участю тих самих сторін 19 березня 2019 року був виданий виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 боргу в загальній сумі 24871,55 грн. Відтак, загальна сума боргу ОСОБА_4 перед ОСОБА_3 за вказаними рішеннями судів становила 84808,70 грн.

Постановою державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Солом`янського районного управління юстиціїм. Києва від 23 березня 2012 року було відкрито виконавче провадження № 31788809 про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 24871,55 грн. В подальшому виконавчий лист 2/5002/11 перебував на виконанні у Першому Приморському відділі державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції. 26 травня 2014 року виконавчий лист повернуто стягувачеві на підставі п. 5 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження" в зв`язку з неможливістю встановити місцезнаходження боржника.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, про що йому стало відомо в листопаді 2012 року, також йому стало відомо, що її спадкоємцем стала ОСОБА_1 .

В грудні 2013 року він звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до спадкоємця померлої, ОСОБА_1 , про стягнення боргу. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14 серпня 2019 року в задоволенні позову відмовлено, постановою Одеського апеляційного суду від 10 серпня 2020 року рішення місцевого суду залишено без змін, ухвалою Верховного Суду від 09 грудня 2020 року відмовлено у відкритті касаційного провадження. Суд дійшов висновку, що захищати своє порушене право ОСОБА_3 повинен у порядку, визначеному Законом України "Про виконавче провадження", а саме заміни боржника у зобов`язанні правонаступником.

Вказує, що в період, починаючи з грудня 2013 року і до жовтня 2020 року тривало судове провадження за його позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу, що свідчить про наявність його інтересу до справи про стягнення боргу. Пропуск строку на повторне пред`явлення виконавчих листів до виконання пов`язаний з об`єктивною причиною, а саме з тривалим розглядом цивільної справи у Приморському районному суді м. Одеси.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 16 серпня 2021 року заяву ОСОБА_3 задоволено, замінено боржника ОСОБА_4 , померлу ІНФОРМАЦІЯ_1 , на її правонаступника ОСОБА_1 у виконавчому листі, виданому Солом`янським районним судом м. Києва по справі № 2-992/09 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу; поновлено ОСОБА_3 строк для пред`явлення до виконання виконавчого листа, виданого 09 жовтня 2009 року Солом`янським районним судом м. Києва по справі № 2-992/09 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу.

Заінтересована особа ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила скасувати ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 16 серпня 2021 року та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_3 .

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначала, що суд незаконно поновив строк на пред`явлення виконавчого документа. ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_3 , з його слів, стало відомо про її смерть ІНФОРМАЦІЯ_2 , тому саме з цього моменту він мав право та можливість звернутися до суду з заявою про заміну сторони виконавчого провадження, проте не зробив цього на протязі десяти років. Замість того, щоб обрати правильний спосіб захисту своїх прав, ОСОБА_3 вирішив повторно стягнути борг із спадкоємця померлої ОСОБА_4 і йому було відмовлено в задоволенні такого позову. При цьому йому ніщо не заважало вчасно звернутися до державного виконавця з заявою про заміну сторони виконавчого провадження замість померлої ОСОБА_4 на ОСОБА_1 . Закон не виключав право одночасного звернення ОСОБА_3 з позовом та заявою про заміну сторони у виконавчому провадженні. Суд першої інстанції навіть не з`ясував дату закінчення пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Вказувала, що суд першої інстанції не встановив, що саме заважало ОСОБА_3 подати заяву про заміну сторони у виконавчому провадженні у 2012 році, коли йому стало відомо про смерть боржника. Відтак, є незаконним поновлення такого строку без встановлення поважності причин пропуску строку. Те, що ОСОБА_3 невірно обрав спосіб захисту своїх прав, не є поважною підставою для поновлення строку.

Зазначала, що суд незаконно не розглянув клопотання про зупинення провадження в справі, подане представником ОСОБА_1 , обгрунтоване тим, що в провадженні Приморського районного суду м. Одеси знаходиться справа № 522/19019/20 щодо встановлення факту родинних відносин та визначення додаткового строку для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 за позовом ОСОБА_5 . Внаслідок того, що коло спадкоємців остаточно не встановлено, розгляд справи про заміну сторони виконавчого провадження є неможливим і тільки після остаточного визначення кола спадкоємців суд буде мати можливість вирішити питання про заміну сторони у виконавчому провадженні на спадкоємців померлої. Не розглянувши клопотання про зупинення провадження в справі, суд усунувся від встановлення дійсного кола спадкоємців боржника та зробив передчасні висновки щодо обставин справи.

Від заявника ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому заявник просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін, посилаючись на те, що апелянт не вказав, яку саме норму закону, на його думку, порушив суд, поновивши строк на пред`явлення виконавчого листа до виконання. Жодних процесуальних порушень, передбачених ст. 376 ЦПК України, які б мали наслідком скасування судового рішення, судом першої інстанції не допущено.

Натомість, суд надав оцінку обставинам, що спричинили пропуск строку на пред`явлення виконавчого листа до виконання, зазначивши, що перелік причин, які слід вважати поважними, законодавством не визначено. Суд надав оцінку тому, що позивач не був байдужим до захисту свого права, мав постійний інтерес до його відновлення, та послався на практику та рішення Конституційного Суду України та ЄСПЛ щодо забезпечення державою виконання судового рішення.

Наголошував, що апелянт посилається на практику Верховного Суду, який вказав, що звернення до суду з позовом із порушенням правил підсудності або юрисдикції не є підставою для поновлення строку позовної давності, і вважав ці посилання нерелевантними до спірних правовідносин, оскільки вони суттєво відрізняються.

Вказував, що суд першої інстанції обґрунтував відсутність підстав для зупинення провадження в справі, не вбачаючи об`єктивної неможливості розглядати заяву про заміну сторони у виконавчому провадженні.

Зазначив, що процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень в цивільних справах, регламентуються розділом VІ ЦПК України, в якому відсутні процесуальні норми, які б передбачали зупинення провадження в справі за заявою сторони про заміну боржника у виконавчому провадженні. До того ж, зазначена цивільна справа № 522/19019/20 була залишена без розгляду ухвалою від 01 грудня 2021 року.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи заяву ОСОБА_3 про заміну сторони виконавчого провадження та поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа на примусове виконання, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_6 в порядку, встановленому ЦК України, прийняла спадщину після смерті ОСОБА_4 , і що причини пропуску ОСОБА_3 , який не був байдужим до захисту свого права, мав постійний інтерес до виконання рішення суду та намагався всіма можливими способами забезпечити його виконання, строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання є поважними, а тому пропущений строк підлягає поновленню.

Апеляційний суд не може погодитися з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Із матеріалів справи вбачається, що рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 16 квітня 2009 року в справі № 2-379/2009 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів позов частково задоволено, стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 суму боргу в розмірі 53900 грн. з урахуванням індексу інфляції в розмірі 14547,61 грн., 2294,81 грн. процентів за прострочення повернення позики, 6493,85 грн. процентів за користування позикою, а також 580 грн. судового збору та 30 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення (а. с. 63 - 65).

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 12 серпня 2009 року рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 16 квітня 2009 року в частині задоволення позовних вимог про стягнення боргу та 3 % річних змінено, стягнувши з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 борг в розмірі 7000 доларів США, що еквівалентно 53635,40 грн., та 3 % річних від простроченої суми 612,50 доларів США, що еквівалентно 4691,75 грн.; в частині задоволення вимог про стягнення процентів за користування позикою та індексу інфляції скасовано та ухвалено нове рішення, яким в позові відмовлено (а. с. 66 - 68).

19 березня 2012 року Солом`янським районним судом м. Києва видано виконавчий лист в справі № 2-5002/11 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів, яким стягнуто з боржника на користь стягувача грошові кошти у розмірі 10265,58 грн., 3 % річних за невиконання грошового зобов`язання в сумі 3628 грн., проценти за користування позикою в сумі 10612,91 грн., судовий збір 245,06 грн. та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення (а. с. 6).

Постановою головного державного виконавця першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції від 26 лютого 2013 року виконавчий лист № 2-50002/11 про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 боргу в розмірі 24871,55 грн., виданий 19 березня 2012 року Солом`янським районним судом м. Києва, повернуто стягувачу з підстав п. 5 ч 1 ст. 47, ст. 50 Закону України "Про виконавче провадження", оскільки у результаті вжитих державним виконавцем заходів неможливо встановити місцезнаходження боржника (а. с. 8).

Постановою в.о. начальника першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міского управління юстиціївід 26 травня 2014 року виконавчий лист № 2-5002/11 повернуто стягувачу з підстав п. 5 ч 1 ст. 47, ст. 50 Закону України "Про виконавче провадження", оскільки у результаті вжитих державним виконавцем заходів неможливо встановити місцезнаходження боржника (а. с. 7).

09 жовтня 2009 року Солом`янським районним судом м. Києва видано виконавчий лист в справі № 2-992/09 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів, яким стягнуто з боржника на користь стягувача борг у розмірі 7000 доларів США, що еквівалентно 53635,40 грн., та 3 % річних від простроченої суми 612,50 доларів США, що еквівалентно 4691,75 грн., 580 грн. судового збору та 30 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення (а. с. 9).

Постановою в.о. начальника першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиціївід 26 травня 2014 року виконавчий лист № 2-992/09 повернуто стягувачу з підстав п. 5 ч 1 ст. 47, ст. 50 Закону України "Про виконавче провадження", оскільки у результаті вжитих державним виконавцем заходів неможливо встановити місцезнаходження боржника (а. с. 10).

На а. с. 11 - 15 знаходиться копія рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 серпня 2019 року в справі № 522/31191/13-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу кредитором спадкодавця, яким в позові відмовлено та роз`яснено позивачу, що він має право на звернення із заявою про заміну боржника з ОСОБА_4 на її спадкоємця ОСОБА_1 у виконавчих провадженнях.Постановою Одеського апеляційного суду від 08 жовтня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції в справі № 522/31191/13-ц залишено без змін (а. с. 16 - 19).Ухвалою Верховного Суду від 09 грудня 2020 року відмовлено ОСОБА_3 у відкритті касаційного провадження (а. с. 20 - 22).

На а. с. 39 знаходиться копія заповіту, складеного ОСОБА_4 12 жовтня 2011 року, яким вона належний на праві власності садовий будинок АДРЕСА_1 заповіла ОСОБА_1 30 жовтня 2012 року ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Пучкової І.А. з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 26). ОСОБА_7 30 жовтня 2012 року склав нотаріально завірену заяву компетентним органам, згідно якої він відмовляється від належної йому частки спадкового майна після смерті матері ОСОБА_4 і не заперечує, щоб спадщину було оформлено згідно з волею заповідача (а. с. 27).

24 січня 2013 року ОСОБА_3 подав приватному нотаріусу Одеського міського нотаріального округу Пучкової І.А. заяву про вимогу до спадкоємців (а. с. 42).

На а. с. 52 знаходиться копія довідки, виданої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пучковою І.А. в березні 2021 року про склад спадкоємців після смерті ОСОБА_4 , згідно якого спадкоємцем є ОСОБА_1 .

Наведене підтверджується матеріалами справи.

У статті 129-1 Конституції України визначено, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до статті 15 Закону України "Про виконавче провадження" сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа, на користь чи в інтересах якої видано виконавчий документ. Боржником є фізична або юридична особа, визначена виконавчим документом. У разі вибуття однієї із сторін державний виконавець з власної ініціативи або за заявою сторони, а також сама заінтересована сторона мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, обов`язкові тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив.

Під процесуальним правонаступництвом у виконавчому провадженні слід розуміти заміну однієї зі сторін (стягувача або боржника) з переходом прав та обов`язків від правопопередників до іншої особи (правонаступника), що раніше не брали участі у виконавчому провадженні.

Підставами правонаступництва є смерть громадянина, що був стороною виконавчого провадження, оголошення його померлим, реорганізація юридичної особи, відступлення права вимоги, переведення боргу (глава 47 ЦК України).

Згідно з нормою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав i обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять yсі права i обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав i обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України).

Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 608 ЦК України зобов`язання припиняються смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язане з його особою i у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою.

Перелік зобов`язань, які не входять до складу спадщини, визначений статтею 1219 ЦК України, отже зобов`язання по сплаті присуджених судовим рішенням грошових коштів входять до складу спадщини.

Положеннями ст. 1231 ЦК України передбачено, що до спадкоємця переходить обов`язок відшкодувати майнову шкоду (збитки), яка була завдана спадкодавцем.

Статтею 1282 ЦК України передбачено, що спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що у разі смерті боржника за наявності спадкоємців відбувається заміна боржника в зобов`язанні.

При вирішенні процесуального питання про заміну сторони виконавчого провадження суд з`ясовує наявність матеріальних і процесуальних підстав правонаступництва, а межі відповідальності спадкоємця визначаються державним виконавцем при виконанні судового рішення згідно вимог ЦК України та Закону України «Про виконавче провадження».

Із матеріалів справи вбачається і судом встановлено, що заінтересована особа ОСОБА_1 прийняла спадщину шляхом подання заяви до приватного нотаріуса відповідно до ст. 1269 ЦК України.

Отже, обов`язок спадкодавця ОСОБА_4 щодо сплати грошових коштів, присуджених судом ОСОБА_3 із спадкодавця за її життя, не припинився внаслідок смерті боржника і перейшов до її спадкоємців в межах успадкованого ними майна.

З урахуванням того, що отримання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину у відповідності із статтею 1296 ЦК України є правом, а не обов`язком спадкоємця, то відсутність у спадкоємця такого свідоцтва не може бути підставою для відмови в задоволенні вимог кредитора.

Відтак, наявні підстави для матеріального правонаступництва у спірних правовідносинах.

Разом із тим, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 2-7763/10 (провадження № 14-197цс21) зроблено висновок про те, що заміна стягувача у виконавчому документі як сторони справи має мати дійсну процесуальну мету, а підстави такої заміни належним чином аргументовані. Саме тільки матеріальне правонаступництво без процесуальної мети не є достатнім аргументом, оскільки не відповідає вимогам частини першої статті 2 ЦПК України. Заміна будь-якого учасника справи судом носить не виключно формальний характер, покликаний зафіксувати процесуальне правонаступництво на підставі матеріального правонаступництва, а здійснюється для реалізації завдань цивільного судочинства. Якщо, наприклад, суд підтвердив зобов`язання однієї сторони договору перед іншою та відповідне судове рішення набуло законної сили, то суд не здійснює заміну його сторони у випадку уступки відповідним кредитором за цим договором своїх прав та обов`язків іншій особі на цю іншу особу лише заради процесуальної констатації цього матеріального правонаступництва. Суд може здійснити заміну учасника справи виключно для виконання вимог частини першої статті 2 ЦПК України.

Так, із матеріалів справи вбачається, що виконавчі листи, видані на виконання судових рішень від 26 вересня 2011 року № 2-5002/11 та від 09 жовтня2009 року № 2-992/09 повернуті стягувачу без виконання 26 травня 2014 року, відтак строк пред`явлення виконавчого документа до виконання відповідно до ст. 23 Закону України "Про виконавче провадження" 1999 року (в редакції на 26 травня 2014 року) був перерваний з цього дня і закінчився 27 травня 2015 року, а щодо виконавчого листа № 2-50002/11 від 19 березня 2012 року, повернутого стягувачу без виконання 26 лютого 2013 року, строк пред?явлення до виконання закінчився 27 лютого 2014 року.

В грудні 2013 року стягувач ОСОБА_3 звернувся з позовом до спадкоємця боржника ОСОБА_4 - ОСОБА_1 про стягнення з неї боргу.

Відповідно до ч. 6 ст. 12 Закону України "Про виконавче провадження" стягувач, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення такого строку до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 433 ЦПК України у разі пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено.

Задовольняючи заяву ОСОБА_3 про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчих листів до виконання, суд першої інстанції виходив із того, що стягувач не був байдужим до захисту свого права, мав постійний інтерес до виконання рішення суду та намагався всіма можливими способами забезпечити його виконання.

Разом із тим, судом першої інстанції не встановлено об`єктивно непереборних причин, які би не залежали від волі стягувача та дійсно створювали перешкоди або значно ускладнювали можливість вчасного звернення з заявою про заміну боржника у виконавчому провадженні, про смерть якого він знав з 15 листопада 2012 року, що підтверджується його власною нотаріальною заявою (а. с. 42), з метою своєчасного виконання рішення суду.

Посилання ОСОБА_3 в заяві, що пропущення строку зумовлене об`єктивною причиною, а саме тривалим, майже семирічним розглядом цивільної справи у Приморському районному суді м. Одеси, апеляційний суд вважає необґрунтованим, оскільки процесуальне законодавство не забороняло стягувачу одночасно з розглядом справи в порядку позовного провадження звернутися до суду з заявою про заміну боржника у виконавчому провадженні, однак він на свій розсуд цією можливістю не скористався.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Враховуючи наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що недбале ставлення до процесуальних обов`язків з боку стягувача та обрання ним неналежного способу захисту своїх прав за таких обставин не може виправдовувати пропуск відповідних процесуальних строків, оскільки фактично покладає надмірний тягар на боржника.

У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання, шляхом застосування національного законодавства. Суд приймає рішення щодо дотримання вимог Конвенції, переконавшись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою.

Як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правам та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Європейський суд з прав людини зауважив, що вирішення питання щодо поновлення строку перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (Пономарьов проти України, № 3236/03, § 41, ЄСПЛ, від 03 квітня 2008 року).

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Каракуця проти України» Європейський суд прийшов до висновку про те, що права скаржників на справедливий розгляд справи не були порушені у зв`язку з тим, що вони не проявляли належної зацікавленості у результатах розгляду їх справи протягом тривалого строку, не звертаючись до суду за інформацією щодо стану розгляду їх скарги, незважаючи на те, що суд не повідомив їх про винесене рішення, що й унеможливило їх звернення зі скаргою у встановлені законом строки. Неналежна зацікавленість у розгляді справи може бути підставою для процесуальних наслідків

Крім того, в рішенні Європейського суду з прав людини від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначено, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Таким чином, з урахуванням пропуску визначеного Законом України «Про виконавче провадження» строку на пред`явлення виконавчих листів до виконання, суд першої інстанції дійшов передчасного та помилкового висновку про поновлення ОСОБА_3 строку для пред`явлення виконавчих листів до виконання, при цьому навіть не з`ясував у мотивувальній частині дату закінчення пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Поновлення процесуального строку зі спливом встановленого строку та за підстав, які не видаються переконливими, може свідчити про порушення принципу юридичної визначеності (рішення Європейського суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України»).

Зі спливом строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання та відсутності підстав для його поновлення, відсутні підстави і для процесуального правонаступництва (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 15 червня 2022 року в справі № 711/9168/13-ц, провадження № 61-11499св21).

Разом із тим, апеляційний суд відхиляє як необгрунтовані доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції незаконно не розглянуто клопотання про зупинення провадження до розгляду справи № 522/19019/20 щодо встановлення факту родинних відносин та визначення додаткового строку для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 за позовом ОСОБА_5 , в якій повинно було вирішуватися питання щодо кола спадкоємців, з огляду на відсутність в матеріалах справи відповідного клопотання ОСОБА_1 .

Копія клопотання про зупинення провадження у справі до розгляду № 522/19019/20 на а. с. 54 подавалася ОСОБА_1 у іншій справі № 760/2352/21 і таке клопотання не підлягало вирішенню в межах справи, що переглядається.

Враховуючи вищевикладене, ухвала суду першої інстанції не може вважатися законною і обґрунтованою, не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України - скасуванню, оскільки постановлена з порушенням норм процесуального права, із прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні заяви про заміну боржника у виконавчих провадженнях та поновлення строку на пред`явлення виконавчих листів до виконання.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат та стягує з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати за подання апеляційної скарги в розмірі 454 грн.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити.

Ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 16 серпня 2021 року скасувати та прийняти нову постанову.

Заяву ОСОБА_3 про заміну сторони виконавчого провадження та поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа на примусове виконання по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати в розмірі 454 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.