ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/2767/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" серпня 2022 р. Дарницький районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Коренюк А.М.

при секретарі Сердюковій Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», що є правонаступником Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», третя особа - державний реєстратор комунального підприємства «Реєстраційне бюро» Сорока Валерій Миколайович, про визнання протиправним та скасування запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проведеного державним реєстратором на підставі його рішення від 13.06.2019 року, суд -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 у грудні 2020 року звернувся до суду з позовом до АТ «Альфа-Банк», що є правонаступником ПАТ «Укрсоцбанк», третя особа - державний реєстратор КП «Реєстраційне бюро» Сорока В.М., про визнання протиправним та скасування запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проведеного державним реєстратором на підставі його рішення від 13.06.2019 року.

Позов мотивовано тим, що він ( ОСОБА_1 ) на підставі договору купівлі-продажу від 27.11.1998 року, посвідченого державним нотаріусом Мостицькою С.А., й зареєстрованого в КМБТІ 03.12.1988 року, є власником квартири АДРЕСА_1 .

20.04.2007 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ним ( ОСОБА_1 ) був укладений іпотечний договір № 26/І-16, згідно із яким він передав в іпотеку належне йому нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 .

13.06.2019 року державним реєстратором КП «Реєстраційне бюро» Сорокою В.М. проведено державну реєстрацію права власності шляхом вчинення запису в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000, внаслідок чого відбувся перехід права власності на вказану квартиру від нього до АТ «Укрсоцбанк», номер запису про право власності: 23039961.

Вважає вчинення вказаних реєстраційних дій державним реєстратором, а саме реєстрацію права власності на вказану квартиру за АТ «Укрсоцбанк», внаслідок чого належна йому квартира вибула із його власності у незаконний спосіб шляхом її реєстрації за відповідачем, порушено його конституційне право на недоторканність права власності, та ігнорування заборони протиправного позбавлення права власності.

Для визнання протиправним та скасування запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проведеного державним реєстратором КП «Реєстраційне бюро» Сорокою В.М. на підставі рішення від 13.06.2019 року, вважає наявні такі підстави.

Так, відповідно до ч.1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підствою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Проте договір про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття у власність предмету іпотеки сторонами не укладався, також відсутнє рішення суду про звернення стягнення на премет іпотеки, й передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в примусовому порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», не могла відбутися у зв`язку із відсутністю безспірної заборгованості; так само, як і виконавчий напис нотаріуса.

Окрім того, ст.18 Закону України «Про нотаріат» нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення напису на борговому документів у випадках і в попрядку, встановлених законом. Згідно п.2.3 ч.2 Глави 16 Наказу МЮ України від 22.02.2012 року № 296/5 «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушення іпотекодавцю та боржнику, як що він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іптечному договорі адресу. Проте письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцем та боржником ( ОСОБА_2 ) не отримували. Тобто, відповідач у порушення ч.1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» не надіслав йому письмової вимоги про усунення порушення. Повідомлення, яке повернуто за терміном зберігання, не є виконанням відповідачем (банком) вказаної вимоги, оскільки іпотекодержатель не може вважатися таким, що набув права власності на нерухоме майно за правочином (договором іпотеки), так як вимогами законодавства пов`язано перехід за іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки із моменту отримання іпотекодавцем повідомлення про усуненення порушення.

Також, борг не є безспірним. Так, ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 11.04.2019 року залишено без розгляду позов АТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічний позов ОСОБА_2 до АТ «Укрсоцбанк» про захист прав споживача, визнання недійсним кредитного договору. Безспірність боргу також спростовуються обставиною, що позивачу не відомо за якою вартістю АТ «Укрсоцбанк» набув у власність належну йому квартиру.

Жодної інформації про вартість майна, за якою мало відбутися зарахування вимог, з урахуванням того, що ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною і повинна погоджуватися з власником майна, повідомлення не містило.

Окрім того, оскільки відповідно до відомостей про державну реєстрацію обтяжень на квартиру АДРЕСА_1 , що містились в Державному реєстрві речових прав на нерухоме майно, був наявний вид обтяження - арешт, номер запису обтяження - 32039984 від 25.05.2016 року, відповідно до ухвали Дарницьбкого районного суду м.Києва від 27.05.2015 року у справі № 753/8304/15-ц, про забезпечення позову ОСОБА_1 до ПАТ «Укрсоцбанк» про визнання правовідносин за іпотечним договором припиненими. Зазначений арешт був чинним на момент вчинення оскаржуваного запису про державну реєстрацію переходу права власності від ОСОБА_1 до АТ «Укрсоцбанк», а тому державний реєстратор мав відмовити у відповідності до п.6 ч.1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» у державній реєстрації права на нерухоме майно за відповідачем, тобто за наявності зареєстрованого обтяження речових прав на нерухоме майно.

З - поміж цього, відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28.02.2020 року, оскаржуваний запис про право воласності АТ «Альфа-Банк» на квартиру АДРЕСА_1 датований 13.06.2019 року, а рішення державного реєстратора, на підставі якого було зроблено оскаржуваний запис про право власності - 18.06.2019 року, тобто відмінний.

Вважає, що наявність вказаних порушень є підставою для визнання протиправним та скасування запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проведеного державним реєстратором на підставі рішення від 13.06.2019 року.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 , діючий на підставі довіреності від 09.06.2022 року, позовні вимоги підтримав з тих же підстав та просив їх задовольнити: визнати протиправним та скасувати запис про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000) за АТ «Альфа-Банк» від 13.06.2019 року (номер запису про право власності: 23039961) на підставі рішення державного реєстратора комунального підприємства «Реєстраційне бюро» Сороки В.М.

Відповідач в судове засідання не з`явивився, про час та місце розгляду справи повідомлений згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням на офіційному сайті судової влади України (суду), розпискою, а будучи присутнім в судовому засіданні 05.07.2022 року його представвник позовні вимоги не визнав.

Відповідачем наданий відзив на позов у формі письмових пояснень на позовну заяву, який надійшов до суду 22.02.2022 року (а.с.116-125, 126-162), у якому відповідач просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог з підстав необґрунтованості, вважаючи, що відповідачем вцілому дотримано процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки, правові підстви для визнання протиправним та скасування запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проведеного державним реєстратором на підставі рішення від 13.06.2019 року, немає. Доводи якого звотяться до такого.

20.04.2007 року між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 , правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», укладено кредитний договір № 400/20/07-Пі за умовами якого ОСОБА_2 отримала кредит в сумі 99 000 доларів США на строк до квітня 2017 року.

Також в забезпечення виконання умов кредитного договору № 400/20/07-Пі 20.04.2007 року між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено Іпотечний договір № 26/1-16 відповідно до якого ОСОБА_1 передав в іпотеку належне йому майно - двокімнатну квартиру загальною площею 50,5 кв м АДРЕСА_1 .

Через систематичне невиконання боржником умов кредитного договору банк розпочав процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки.

13.06.2019 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано за АТ «Альфа-Банк», звернення стягнення здійснено в позасудовому порядку, визначеному ст. 37 Закону України «Про іпотеку» на підставі іпотечного застереження, що міститься в іпотечному договорі.

Вимоги іпотечного договору свідчать, що між сторонами укладене іпотечне застереження, яке передбачає права та обов`язки, що підлягають виконанню.

Відповідно до п.4.1 іпотечного договору у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов`язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені вимоги шляхом зверення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до п.4.2 іпотечного договору у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених цим договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов`язання, а в разі невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до п.4.5 іпотечного договору іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягення на предмет іпотеки в один із наступних способів:

П.4.5.3 шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Вважає, що застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, є одним із визначених законодавством способів звернення стягнення на предмет іпотеки, та позивач, надавши згоду на передачу квартири в іпотеку, і погодившись із умовами такого договору іпотеки, тим самим погодився й на те, що на майно відповідно до законодавства може бути звернено стягнення, у тому числі, й у визначений умовами іпотечного договору позасудовий спосіб. Застереження в іпотечному договорі прирівнюється до відповідного договору про задоволення вимог іпотекодержателя за своїми правовими наслідками.

Сам договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що підтверджується висноками Верховнрого Суду від 03.04.2019 року по справі № 481/2174/14-ц).

Іпотечне застереження в Іпотечному договорі прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя, з огляду на це, іпотечний договір по справі є належним правовстановлюючим документом, на підставі якого звернуто стягнення на предмет іпотеки (правова позиція Верховного Суду України, що викладена в постановах від 18.09.2012 року по справі № 21-236а12, від 14.05.2017 року по справі № 6-1388цс16).

Доводи позивача про те, що він не отримував від кредитора вимоги про виконання зобов`язання за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки, не вважає обґрунтованим, оскільки кредитором на адресу позичальника ОСОБА_2 та іпотекодавця ОСОБА_1 надіслано повідомлення від 19.04.2019 року про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основим зобов`язанням, проте отримувачі не забажали отримувати таке повідомлення.

Відповідно до п.6.2 ст. 6 іпотечного договору всі повідомлення за цим договором будуть вважатися зробленими належним чином, у випадку, якщо вони здійснені у письмовій формі та надіславі рекомендованим листом, кер`єром, телефорон, або вручені особисто за зазначеними адресами сторін.

Письмові повідомлення банка на протязі місяця перебували у відділенні поштового зв`язку, банк направляв боржнику та іпотекодержателю повідомлення, проте відповідач відмовився їх одержувати.

Згідно п.2.3 ч.2 Глави 16 Наказу МЮ України від 22.02.2012 року № 296/5 «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушення іпотекодавцю та боржнику, як що він є відмінніим від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іптечному договорі адресу.

Неотримані боржником та іпотекодавцем письмові повідомлення банку про усунення порушень та намір банку звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним застереженням не вказує на неналежне виконання банком обов`язку за іпотечним договором повідомити боржника та іпотекодавця про усунення порушень згідно вказаних правил та п.6.2 ст. 6 іпотечного договору.

Доводи позивача про не проведення банком оцінки предмета іпотеки не є обґрунтованими й спростовуються. Відповідно до ч.5 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

На замовлення іпотекодержателя проведено оцінку предмета іпотеки й суб`єктом оціночної діяльності визначено, що станом на 06.05.2019 року вартість об`єкта оцінки складає 1 193 972 грн. 00 коп.

Для реалізації іпотеко держателем позасудового способу зверенння стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотеко держателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

Пунктом 61 Порядку визначено вичрний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких провиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотеко держателя, і з огляду на закріплені у статтях 9 та 15 Закону № 1952-ІV порядок держвної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення, останній приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідність вимогам законодавства.

Норми Закону України «Про іпотеку» та норми порядку державної реєстрації прав власності на нерухоме майно не встановлюють обов`язку погодження звіту оцінки з іпотекодержателем. Важливим є факт проведення оцінки.

Спірні правовідносини виникли між учасниками справи у зв`язку із невиконанням договірних зобов`язань і реалізацією прав іпотекодержателя на премет іпотеки, а отже скасування рішень державного реєстратора з проведення реєстраційних дій щодо реєстрації права власності на нерухоме майно за банком буде порушувати його право відповідно до договору про іпотеку на звернення стягнення на предмет іпотеки (висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 27.03.2020 року у справі № 711/5575/18).

Щодо посилання позивача про наявність в державному реєстрі запису про арешт майна мав би бути перешкодою для здійснення державним реєстратором реєстраційних дій до того часу, поки таке обтяження не буде знято, спростовується таким.

За змістом ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у державній реєстрації у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено зокрема у разі, якщо наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно. Разом із цим, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування» було внесено зміни до частини 4 статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» шляхом доповнення пунктом 7 такого змісту: «державної реєстрації права власності на нерухоме майно іпотекодержателем - фінансовою установою в порядку, передбаченому статтями 33-38 Закону України "Про іпотеку", за умови що інші обтяження на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровано після державної реєстрації іпотеки. Тобто наявність зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки обтяжень, іншиз речових прав, у тому числі іпотеки, на передаве в іпотеку майно не є піставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотеко держателем.

Зазначені зміни набули чинності 04.02.2019 року.

Відповідно до висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 16.12.2019 року у справі № 607/491116-ц, вбачається, наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови в державній реєстрації права івласності за потекодержателем. Тобто для реалізації потекодержателем позасудового способу зверення стягнення на предмет іпотеки шляхом визання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку потекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. (ч.5 ст. 37 Закону України "Про іпотеку").

Відповідно до висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 22.02.2021 року у справі № 344/16105/19, відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (в редакції, чинній станом на час здійснення державної реєстрації речових прав), для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем. Й з огляду на зазначене просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

Відповідь на відзив позивачем не подано.

Третя особа в судове засідання не з`явивився, про час та місце розгляду справи повідомлений згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням на офіційному сайті судової влади України (суду).

Відзив на позов третьою особою не поданий.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86).

Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»).

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, вид судочинства - загального провадження, вжиті судом заходи щодо направлення сторонам повідомлення про час та місце розгляду справи, копії позовної заяви з додатками до відповідача, із роз`ясненим правом надання відзиву на позов, суд визнав можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення за відсутності відповідача, третьої особи за погодженням позивача.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції.

Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Розгляд справи відбувся у порядку загального позовного провадження із проведеним підготовчим судовим засіданням 04.11.2021 року (а.с. 93).

Вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши відзив на позов, доводи та заперечення сторін, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з урахуванням положень договору іпотеки, погодженого сторонами, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають відмові у задоволенні із наступних підстав.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Судом встановлено, що 20.04.2007 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 був укладений Договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 400/20/07-ПІ, згідно із яким ОСОБА_2 , як позичальник отримала кредит на поточні потреби у сумі 99 000 доларів США строком до 19 квітня 2017 року на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитних ресурсів (а.с. 22 - 24).

У цей же день 20.04.2007 року в забезпечення виконання умов кредитного договору № 400/20/07-Пі 20.04.2007 року між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено Іпотечний договір № 26/1-16 відповідно до якого ОСОБА_1 передав в іпотеку банку належне йому на праві власності майно - двокімнатну квартиру загальною площею 50,5 кв м АДРЕСА_1 вартістю 656 500 грн., що еквівалентно 130 000 долірів США (а.с. 19-21).

Вартість предмета іпотеки відповідно до довідки-характеристики, виданої КМБТІ станом на 22.03.2007 року становила 13 740 грн. 93 коп. (п.1.3 Договору).

Через систематичне невиконання боржником умов кредитного договору, що не спростовується позивачем, банк розпочав процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки.

18.06.2019 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано за АТ «Альфа-Банк», звернення стягнення на предмет іпотеки здійснено в позасудовому порядку, визначеному ст. 37 Закону України «Про іпотеку», на підставі іпотечного застереження, що міститься в іпотечному договорі.

Відповідно до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно державним реєстратором КП «Реєстраційне бюро» Сорокою В.М. внесено запис про право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 за АТ «Альфа-Банк» на підставі рішення про державну реєстрацію прав на їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 47396796 від 18.06.2019 року, підстава виникнення права власності: іпотечний договір від 20.04.2007 року, повідомлення від 19.04.2019 року від АТ «Укрсоцбанк», передавальний акт від 15.10.2019 року (а.с.10-11).

Позивач вважає, що для визнання недійсним та скасування вказаного запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, наявні такі підстави: договір про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття у власність предмету іпотеки сторонами не укладався; у порушення ч.1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» відповідач не надіслав йому письмової вимоги про усунення порушення; відсутність ознаки безспірності боргу; не проведення оцінки вартості майна предмету іпотеки; наявність обтяження (арешту) під час вчинення реєстраційної дії; оскаржуваний запис про право воласності АТ «Альфа-Банк» на квартиру датований 13.06.2019 року, а рішення державного реєстратора, на підставі якого було зроблено оскаржуваний запис про право власності - 18.06.2019 року, тобто відмінне датування.

Суд, надавши правову оцінку наведеним підставам, приходить до висновку про їх необґрунтованість.

Так, під час укладення договору іпотеки сторони погодили всі його умови, у тому числі положення статті 4, що є застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, вони відповідають вимогам статті 203 ЦК України.

Суд важає, що позивач, надавши згоду на передачу банку в іпотеку належного йому майна і право визначати самостійно умови такого забезпечення, тим самим погодився й на те, що на майно відповідно до законодавства може бути звернене стягнення, в тому числі й у визначений умовами іпотечного договору позасудовий спосіб.

Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до принципу свободи договору, закріпленого у статтях 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з частиною третьою статті 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Як вбачається з договору іпотеки, укладеного 20.04.2007 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» та позивачем, під час його укладення нотаріус роз`яснив сторонам зміст статей 572-593, 600, 601 ЦК України та статей 3, 4, 8, 18, 20, 35, 36, 38, розділу V Закону України «Про іпотеку», статтю 4 «Державна реєстрація іпотеки», розділ V «Задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки» та інші законодавчі акти, які стосуються іпотеки.

При цьому, враховуючи підстави звернення стягнення на предмет іпотеки, передбачені законодавством України, сторони погодили у вказаній статті (положеннях) договору іпотеки про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання (п.4.5 Договору).

Вимоги іпотечного договору свідчать, що між сторонами укладене іпотечне застереження, яке передбачає права та обов`язки, що підлягають виконанню.

Відповідно до п.4.1 іпотечного договору у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов`язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені вимоги шляхом зверення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до п.4.5 іпотечного договору іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягення на предмет іпотеки в один із наступних способів, й у тому числі (п.4.5.3) шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

У даному випадку застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, є одним із визначених законодавством способів звернення стягнення на предмет іпотеки, та позивач, надавши згоду на передачу квартири в іпотеку, і погодившись із умовами такого договору іпотеки, тим самим погодився й на те, що на майно відповідно до законодавства може бути звернено стягнення, у тому числі, й у визначений умовами іпотечного договору позасудовий спосіб. Застереження в іпотечному договорі прирівнюється до відповідного договору про задоволення вимог іпотекодержателя за своїми правовими наслідками.

Сам договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що підтверджується висноками Верховного Суду від 03.04.2019 року по справі № 481/2174/14-ц).

Іпотечне застереження в Іпотечному договорі прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя, з огляду на це, іпотечний договір по справі є належним правовстановлюючим документом, на підставі якого звернуто стягнення на предмет іпотеки (правова позиція Верховного Суду України, що викладена в постановах від 18.09.2012 року по справі № 21-236а12, від 14.05.2017 року по справі № 6-1388цс16).

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У частині першій статті 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з положеннями частини третьої цієї статті договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, іпотечний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі.

При цьому позивач не звертався до банку із заявами щодо незгоди з умовами іпотечного договору чи його окремих пунктів.

Крім того, надавши згоду на передачу в іпотеку належного йому майно і право відповідача (банка) визначати самостійно умови такого забезпечення, він тим самим погодився й на те, що на майно відповідно до законодавства може бути звернене стягнення, в тому числі й у визначений умовами іпотечного договору позасудовий спосіб.

Чинне законодавство не вимагає окремої письмової згоди на кожен окремий пункт договору, оскільки згода на укладення договору уцілому свідчить про волевиявлення позивача на укладення договору у відповідній редакції.

Вищевказані норми закону свідчать про те, що застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, є одним із визначених законодавством способів звернення стягнення на предмет іпотеки, та позивач, надавши згоду на передачу квартири в іпотеку, і погодившись із умовами такого договору іпотеки, тим самим погодився й на те, що на майно відповідно до законодавства може бути звернено стягнення, у тому числі, й у визначений умовами іпотечного договору позасудовий спосіб.

Застереження в іпотечному договорі прирівнюється до відповідного договору про задоволення вимог іпотекодержателя за своїми правовими наслідками, а тому доводи позивача про відсутність укладеного окремого договору, є безпідставними. Розділ (пункт, стаття) договору повністю відповідає положенням ст.ст. 36-38 Закону України «Про іпотеку» і жодним чином їм не суперечить.

Законодавець чітко визначає порядок звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, вказуючи на те, що це має бути або договір про задоволення вимог іпотекодаржателя, або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, що узгоджується із правовою позицію, яка міститься у постанові Верховного Суду у складв колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04.04.2018 року у справі № 754/17290/15-ц.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з ч.ч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-прівовнй акт, що містить відповідну норму права.

Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Сторони передбачили, що позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, що не суперечить статті 36 Закону України «Про іпотеку», у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки.

Доводи позивача про те, що позивач не отримував від кредитора вимоги про виконання зобов`язання за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки, не є обґрунтованим, оскільки кредитором на адресу позичальника ОСОБА_2 та іпотекодавця ОСОБА_1 надіслано повідомлення від 19.04.2019 року про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основим зобов`язанням, проте отримувачі не забажали отримувати таке повідомлення (а.с. 126, 127, 128, 129, 130).

Відповідно до п.6.2 ст. 6 Іпотечного договору № 26/І-16від 20.04.20008 року, укладеного між сторонами, передбачено, що всі повідомлення за цим договором будуть вважатися зробленими належним чином, у випадку, якщо вони здійснені у письмовій формі та надіславі рекомендованим листом, кер`єром, телефорон, або вручені особисто за зазначеними адресами сторін (а.с. 19-21).

Письмові повідомлення банка на протязі місяця перебували у відділенні поштового зв`язку, банк направляв боржнику та іпотекодержателю повідомлення, проте відповідач відмовився їх одержувати (а.с. 126, 127, 128, 129, 130).

Згідно п.2.3 ч.2 Глави 16 Наказу МЮ України від 22.02.2012 року № 296/5 «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушення іпотекодавцю та боржнику, як що він є відмінніим від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іптечному договорі адресу.

Неотримані боржником та іпотекодавцем письмові повідомлення банку про усунення порушень та намір банку звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним застереженням не вказує на неналежне виконання банком обов`язку за іпотечним договором повідомити боржника та іпотекодавця про усунення порушень згідно вказаних правил та п.6.2 ст. 6 іпотечного договору.

Тобто, виконання банком вказаним вимог підтверджується п.6.2 ст. 6 Іпотечного договору № 26/І-16від 20.04.20008 року, укладеного (погодженого) сторонами.

При цьому й позивач посилаєттся на п.2.3 ч.2 Глави 16 Наказу МЮ України від 22.02.2012 року № 296/5 «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», за яким повідомлення вважається надісланим, якщо, серед іншого, є відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іптечному договорі адресу.

Встановлено, що повідомлення банку від 19.04.2019 року, надіслане ОСОБА_2 , ОСОБА_1 рекомендованим листом з повідомленням про вручення (а.с. 126-130), повернуто за терміном зберігання.

Доводи позивача про не проведення банком оцінки предмета іпотеки не є обґрунтованими й спростовуються тим, що відповідно до ч.5 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

На замовлення іпотекодержателя проведено оцінку предмета іпотеки й суб`єктом оціночної діяльності визначено, що станом на 06.05.2019 року вартість об`єкта оцінки складає 1 193 972 грн. 00 коп. (а.с. 131-162).

Пунктом 61 Порядку визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких провиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотеко держателя, і з огляду на закріплені у статтях 9 та 15 Закону № 1952-ІV порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення, останній приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідність вимогам законодавства.

Норми Закону України «Про іпотеку» та норми порядку державної реєстрації прав власності на нерухоме майно не встановлюють обов`язку погодження звіту оцінки з іпотекодавцем. Важливим є факт проведення оцінки.

Спірні правовідносини виникли між учасниками справи у зв`язку із невиконання договірних зобов`язань і реалізацією прав іпотекодержателя на премет іпотеки, а отже скасування рішень державного реєстратора з проведення реєстраційних дій щодо реєстрації права власнсті на нерухоме майно за банком буде порушувати його право відповідно до договору про іпотеку на звернення стягнення на предмет іпотеки (висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 27.03.2020 року у справі № 711/5575/18).

Щодо посилання позивача про наявність в державному реєстрі запису про арешт майна, що мав би бути перешкодою для здійснення державним реєстратором реєстраційних дій до того часу, поки таке обтяження не буде знято, спростовується таким.

Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя (частина п`ята статті 37 Закону України «Про іпотеку»).

Відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулює Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», згідно з частиною п`ятою статті 13 якого порядок ведення Державного реєстру прав визначає Кабінет Міністрів України.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній станом на час здійснення державної реєстрації) у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо заяву про державну реєстрацію прав, пов`язаних з відчуженням нерухомого майна, подано після державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо цього майна.

Законом України від 03 липня 2018 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування» внесено зміни до частини четвертої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» шляхом її доповнення пунктом 7 такого змісту:

«7) державної реєстрації права власності на нерухоме майно іпотекодержателем - фінансовою установою в порядку, передбаченому статтями 33-38 Закону України «Про іпотеку». Наявність зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки обтяжень, інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем».

Прикінцевими та перехідними положеннями Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування» визначено, що цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, та вводиться в дію через три місяці з дня набрання чинності цим Законом. Цей Закон застосовується до відносин, що виникли після введення його в дію, а також до відносин, що виникли до введення його в дію та продовжують існувати після введення його в дію, крім частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку», що застосовується виключно до договорів і угод, укладених після введення в дію цього Закону.

Таким чином, зазначені зміни були введені в дію з 0402.2019 року.

Відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (в редакції, чинній станом на час здійснення державної реєстрації речових прав), для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем, а відтак станом на час вчинення оспорюваної реєстраційної дії 18.06.2019 року, зазначене обтяження не було перешкодою для вчинення реєстраційної дії.

Також відповідно до висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 16.12.2019 року у справі № 607/491116-ц, вбачається, наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови в державній реєстрації права івласності за іпотекодержателем. Тобто для реалізації потекодержателем позасудового способу зверення стягнення на предмет іпотеки шляхом визання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку потекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності (ч.5 ст. 37 Закону України "Про іпотеку").

Відповідно до висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 22.02.2021 року у справі № 344/16105/19, відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (в редакції, чинній станом на час здійснення державної реєстрації речових прав), для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно, не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем.

Відсутність ознаки безспірності боргу не доведена позивачем з огляду на встановлені спірні правовідносини, встановлену підставу, на якій вчинена державним реєстратором реєстраційна дія (іпотечне застереження/договір про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття у власність предмета іпотеки), вказана ознака не може бути підставою для визнання рішення державного реєстратора незаконною.

Також доводи позивача про те, що оскаржуваний запис про право власності АТ «Альфа-Банк» на квартиру датований 13.06.2019 року, а рішення державного реєстратора, на підставі якого було зроблено оскаржуваний запис про право власності 18.06.2019 року, тобто відмінні, є підставою для визнання реєстраційної дії незаконною, не заслуговують на увагу та розцінюються судом, як можлива технічна описка державного реєстратора, яка не впливає на порушення прав сторін, й не є підставою для визнання рішення реєстратора незаконним.

Враховуючи наведене, за таких правових підстав, наданих позивачем доказів, а також доказів, наданих відповідачем на спростування позовних вимоги позивача, суд вважає, що вимогипозивача не доведені, обставини, викладені в позовній заяві не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, відтак законні підстави для задоволення позову судом не встановлені.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доспупності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Інші доводи сторін, які наведені у позові та відзиві на позов, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини.

Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6

Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно, з урахуванням визначених підстав, правові підстави для задоволення цього позову уцілому відсутні.

Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.1 ст. 141 та ч.2 ст. 141 ЦПК України, й судові витрати (судовий збір) покласти на позивача.

Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 6, 203, 215, 626, 627, 628 ЦК України, ст. 36, ст.ст. 33, 37, 38 Закону України «Про іпотеку», Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України, ст.ст. 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 17, 43, 49, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 141, 258, 262, 263, 264, 265, 268, 273, 352 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», що є правонаступником Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», третя особа - державний реєстратор комунального підприємства «Реєстраційне бюро» Сорока Валерій Миколайович, про визнання протиправним та скасування запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проведеного державним реєстратором на підставі його рішення від 13.06.2019 року, - відмовити.

Судові витрати (судовий збір) покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду протягом п`ятнадцять днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Відповідно до ст.355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Однак відповідно до пп. 15.5 п. 15 розділу «Перехідні положення» ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Єдина судова інформаційно-телекомунікаційна система починає функціонувати через 90 днів з дня опублікування Державною судовою адміністрацією України у газеті «Голос України» та на веб-порталі судової влади оголошення про створення та забезпечення функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи.

Згідно ч.1 ст.354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Отже, строки оскарження судових рішень в апеляційному порядку складають 30 календарних днів - для рішень і 15 календарних днів - для ухвал, однак апеляційна скарга подається за старими правилами - через суд першої інстанції.

СУДДЯ: