Ухвала

Іменем України

18 серпня 2022 року

м. Київ

справа № 757/8680/21-ц

провадження № 61-7909ск22

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,

розглянувши касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 24 січня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про захист прав споживачів, стягнення коштів, що знаходяться на депозитному рахунку,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів, стягнення коштів, що знаходяться на депозитному рахунку.

Обґрунтовуючи вимоги, позивач посилається на те, що 22 жовтня 2012 року він уклав з відповідачем договір № SAMDN3631 вклад «Депозит+12 міс.», згідно з яким вніс на депозитний рахунок у банку кошти в сумі 150 000,00 грн з нарахуванням відсотків в розмірі 18 % річних.

Додатковою угодою до договору № SAMDN3631 вклад «Депозит+12 міс.» від 22 жовтня 2012 року банк збільшив відсоткову ставку за вкладом на 2 % річних, тому відсоткова ставка за вкладом ОСОБА_1 складала 20% річних.

11 січня 2021 року позивач подав заяву про повернення коштів, яка була вручена відповідачу 19 січня 2021 року, однак відповідач кошти позивачу не повернув.

Враховуючи викладене, позивач просив стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на свою користь депозит в сумі 150 000,00 грн з відсотками в сумі 250 273,97 грн, штрафними санкціями в сумі 1 918 994,81 грн, з яких пеня становить 1 651 500,00 грн, 30 353,42 грн 3 % річних та 237 141,39 грн інфляційні втрати.

07 жовтня 2021 року від позивача надійшла заява про відмову від частини позовних вимог, у якій позивач просив прийняти відмову від позовних вимог про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» пені в сумі 1 651 500 грн.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 24 січня 2022 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 14 липня 2022 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнено з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 депозит в сумі 150 000,00 грн, проценти за період з 22 жовтня 2012 року до 22 жовтня 2020 року в сумі 240 657,53 грн, проценти за період з 23 жовтня 2020 року до 22 січня 2021 року в сумі 3,70 грн, 271,23 грн як три проценти річних, 12 904,50 грн інфляційних втрат без відрахування податків і зборів, які підлягатимуть у подальшому утриманню в установленому законом порядку.

Стягнено з АТ КБ «ПриватБанк» в дохід держави судовий збір в сумі 4 068,00 грн.

12 серпня 2022 року Кахраманов Р. Н. , який діє від імені АТ КБ «ПриватБанк», засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Печерського районного суду міста Києва від 24 січня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 липня 2022 року в зазначеній справі.

Як підставу для касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року в справі № 523/9076/16-ц, від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17, постановах Верховного Суду від 01 грудня 2021 року у справі № 321/404/19, від 26 січня 2022 року у справі № 757/343314/18-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що 17 листопада 2014 року АТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «ФК «Фінілон» уклали договір про переведення боргу, зокрема за укладеним з позивачем договором депозиту, а тому новим боржником за цим договором є фінансова компанія, із позовом до якої позивач не звертався, а тому суди мали б відмовити у задоволенні позову у зв`язку з неналежним суб`єктним складом учасників справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно зі статтею 129 Конституції України та статтями 2, 17 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Суд встановив, що 22 жовтня 2012 року позивач уклав з відповідачем договір № SAMDN3631 вклад «Депозит+12 міс.», згідно з яким позивач вніс на депозитний рахунок банку кошти в сумі 150 000,00 грн з нарахуванням відсотків в розмірі 18 % річних.

Цього ж дня сторони уклали додаткову угоду до договору № SAMDN3631 вклад «Депозит+12 міс.» від 22 жовтня 2012 року, якою банк збільшив відсоткову ставку за вкладом на 2 % річних, тому відсоткова ставка за вкладом ОСОБА_1 складала 20% річних.

11 січня 2021 року ОСОБА_1 подав до АТ КБ «ПриватБанк» заяву, в якій просив розірвати договір від 22 жовтня 2012 року № SAMDN3631 вклад «Депозит+12 міс.» та видати йому вклад та нараховані відсотки.

Однак АТ КБ «ПриватБанк» кошти за депозитом позивачу не повернув.

17 листопада 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «ФК «Фінілон» уклали договір про переведення боргу, відповідно до умов якого ПАТ КБ «ПриватБанк» переводить на ТОВ «ФК «Фінілон» борг в об`ємі та на умовах, що існують в момент договору на підставі згоди кредиторів, отриманого ПАТ КБ «ПриватБанк» шляхом приєднання до умов і правил надання банківських послуг, що розміщені на сайті ПАТ КБ «ПриватБанк», що є невід`ємною частиною цього договору.

Згідно із частиною першою статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до частини першої статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (стаття 1061 ЦК України).

Банківський вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору (стаття 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

У частині першій статті 1075 ЦК України визначено, що договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час.

Суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що не повертаючи грошові кошти за вимогою ОСОБА_1 , банк не виконав належним чином покладених на нього зобов`язань та позбавив вкладника права користуватись належним йому майном.

Установивши вищезазначені обставини, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 коштів за договором вкладу та відповідних процентів.

Колегія суддів враховує, що АТ КБ «ПриватБанк» не оспорює укладення між ним та позивачем договору вкладу та розмір стягнутої з нього заборгованості за вкладом, а наголошує на тому, що він є неналежним відповідачем у справі.

Відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Однак доводи касаційної скарги про те, що АТ КБ «ПриватБанк» є неналежним відповідачем у справі, з посиланням на те, що 17 листопада 2014 року товариство уклало договір з ТОВ «ФК «Фінілон», відповідно до якого останнє стало боржником за спірним договором банківського вкладу, є безпідставними, оскільки банк не довів, що такий договір було укладено зі згоди вкладника ОСОБА_1 , що було його процесуальним обов`язком відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України.

Посилання заявника на те, що зміна боржника у зобов`язанні відбулася належним чином, оскільки від ОСОБА_1 жодних письмових заперечень на адресу банку не надходило, не заслуговують на увагу, оскільки суперечать статті 520 ЦК України, відповідно до якої боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі № 757/61159/19-ц (провадження № 61-14467св20).

Доводи касаційної скарги про застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, є необґрунтованими, оскільки в наведеній справі висновок викладений з урахуванням подання позову до неналежного відповідача, у той час, як у справі, яка переглядається судом касаційної інстанції, ОСОБА_1 звернувся до суду до належного відповідача АТ КБ «ПриватБанк».

Отже, не заслуговують на увагу доводи заявника про те, що апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17, постановах Верховного Суду від 01 грудня 2021 року у справі № 321/404/19, від 26 січня 2022 року у справі № 757/343314/18-ц, оскільки встановлені судами у цих справах фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є іншими ніж у справі, яка переглядається. У кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц вказано, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Пономарьов проти України»), повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.

Наведені норми закону та позиція Верховного Суду дають підстави для висновку про законність оскаржуваних судових рішень.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Таким чином, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою АТ КБ «ПриватБанк» необхідно відмовити, оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що правильність застосування судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції вищевказаних норм матеріального та процесуального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга є необґрунтованою.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 24 січня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про захист прав споживачів, стягнення коштів, що знаходяться на депозитному рахунку.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

Є. В. Петров