Справа № 697/976/22
Провадження № 2-з/697/18/2022
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2022 року м. Канів

Суддя Канівського міськрайонного суду Черкаської області Колісник Л.О., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Канівського міськрайонного суду Черкаської області із позовною заявою до Черкаської обласної державної адміністрації (Черкаська обласна військова адміністрація), Військова частина НОМЕР_1 Міністерства оборони України, Головне управління Національної поліції в Черкаській області, Державна казначейська служба України про витребування майна з чужого незаконного володіння, відшкодування майнової шкоди та визнання протиправним акту про примусове відчуження майна.

У позовній заяві позивач просить:

Визнати неправомірним та скасувати Акт про примусове відчуження або вилучення майна від 17.06.2022 за № 131/01/13-13-05 щодо здійснення примусового відчуження автомобіля марки «HUNDAI Santa Fe", д.н.з. НОМЕР_2 , 2008 року випуску, свідоцтво НОМЕР_3 від 16.10.2020 на користь військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України;

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України та ГУНП в Черкаській області повернути автомобіль марки «HUNDAI Santa Fe", д.н.з. НОМЕР_2 , 2008 року випуску, його законному власнику - ОСОБА_1 ;

Стягнути з Державного бюджету України в якості відшкодування майнової шкоди, завданої неправомірними діями співробітників відділу поліції № 1 Черкаського районного управління поліції ГУНП в Черкаській області щодо незаконного утримання протягом тривалого часу автомобіля марки «HUNDAI Santa Fe", д.н.з. НОМЕР_2 , 2008 року випуску на штраф-майданчику, грошові кошти в сумі 30000 грн.

Разом з позовною заявою позивач подав до суду заяву про забезпечення позову, в якій просить до набрання законної сили рішенням суду:

Накласти арешт на транспортний засіб автомобіль марки «HUNDAI Santa Fe", д.н.з. НОМЕР_2 , 2008 року випуску, свідоцтво НОМЕР_3 від 16.10.2020, який зареєстрований станом на 04.07.2022 за ОСОБА_1 ;

Заборонити військовій частині НОМЕР_1 Міністерства оборони України та Головному управлінню поліції в Черкаській області передавати та відчужувати автомобіль марки «HUNDAI Santa Fe", д.н.з. НОМЕР_2 , 2008 року випуску, свідоцтво НОМЕР_3 від 16.10.2020.

В обґрунтування заяви позивач вказував, що 15.06.2022 співробітниками ВП №1 Черкаського РУП ГУНП в Черкаській області було вилучено легковий автомобіль марки «HUNDAI Santa Fe", д.н.з. НОМЕР_2 , 2008 року випуску, що належить ОСОБА_1 .

30.06.2022 ОСОБА_1 повідомлено про вилучення та примусове відчуження затриманого автомобіля за рішенням робочої групи з розгляду питань примусового відчуження або вилучення майна у зв`язку із запровадженням та виконанням заходів правового режиму воєнного стану Черкаської обласної військової адміністрації від 17.06.2022. Попри прийняте рішення автомобіль перебуває на штраф-майданчику ВП №1 Черкаського РУП ГУНП в Черкаській області, звідки його намагався забрати 01.07.2022 заступник командира військової частини НОМЕР_1 Міноборони України ОСОБА_2 Акт про примусове відчуження або вилучення майна від 17.06.2022 за №131/01/13-13-05 є відверте протизаконний, оскільки в ньому не передбачено порядок грошової компенсації вартості автомобіля його законному власнику - ОСОБА_1 , що може позбавити останнього права власності. Між сторонами виник спір щодо повернення автомобіля, без накладення арешту існує реальна небезпека позбавлення позивача права власності. Невжиття заходів забезпечення може ускладнити виконання рішення суду про повернення майна з чужого незаконного володіння або зробити його неможливим у разі знищення через бойові дії. Наразі відповідачі намагаються відчужити автомобіль безоплатно без визначення реальної оцінки транспортного засобу.

Ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 06.08.2022 у відкритті провадження у справі було відмовлено у зв`язку з висновком суду про публічно-правовий характер спору, який підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

З цих же підстав ухвалою суду від 06.08.2022 було відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Постановами Черкаського апеляційного суду від 11.08.2022 у справі № 697/976/22 (провадження 22-ц/821/1057/22) та 11.08.2022 у справі № 697/976/22 (провадження 22-ц/821/1058/22) ухвали Канівського міськрайонного суду про відмову у відкритті провадження у справі та відмову у відкритті провадження про забезпечення позову від 06.08.2022 скасовані, оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що спір є цивільно-правовим, не зважаючи на те, що виник у площині публічного інтересу, а тому компетентним судом є суд цивільної юрисдикції.

У зв`язку з цим суд, виконуючи постанови Черкаського апеляційного суду, приймає заяву про забезпечення позову до свого провадження та розглядає її в порядку цивільного судочинства.

Порядок розгляду заяви про забезпечення позову врегульовано ст. 153 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду), крім випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті.

Відповідно до ч.2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Враховуючи положення ст. 153 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути заяву про забезпечення позову без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши заяву про забезпечення позову, перевіривши матеріали позову, суд зазначає наступне.

Ч 1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч.1ст. 150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Необхідно зазначити, що забезпечення позову - це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, до вирішення справи визначених законом заходів щодо створення можливості реального виконання у майбутньому рішення суду, якщо його буде прийнято на користь позивача.

Тобто інститут забезпечення позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення, прийнятого у справі.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Отже, обов`язковою умовою для застосування судом заходів забезпечення позову є наявність хоча б однієї з таких обставин: очевидність небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі; доведення позивачем того, що захист його прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат; очевидність ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

Крім того, у вирішенні питання про забезпечення позову суд здійснює оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності та обґрунтованості вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд бере до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Також суд має враховувати співрозмірність вимог клопотання про забезпечення позову заявленим позовним вимогам та обставинам справи.

Водночас, будь-яке забезпечення позову у справі є наданням тимчасового захисту до вирішення справи по суті, який застосовується у виключних випадках за наявністю об`єктивних обставин, які дозволяють зробити обґрунтоване припущення, що невжиття відповідних заходів потягне за собою більшу шкоду, ніж їх застосування.

Суд звертає увагу, що у позові позивач просить: визнати неправомірним та скасувати Акт про примусове відчуження або вилучення майна від 17.06.2022 за № 131/01/13-13-05 щодо здійснення примусового відчуження автомобіля марки «HUNDAI Santa Fe", д.н.з. НОМЕР_2 , 2008 року випуску; зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України та ГУНП в Черкаській області повернути вказаний автомобіль його законному власнику - ОСОБА_1 та стягнути з Державного бюджету України в якості відшкодування майнової шкоди, завданої неправомірними діями співробітників відділу поліції № 1 Черкаського районного управління поліції ГУНП в Черкаській області щодо незаконного утримання протягом тривалого часу автомобіля марки «HUNDAI Santa Fe", д.н.з. НОМЕР_2 , 2008 року випуску на штраф-майданчику, грошові кошти в сумі 30000 грн.

Як видно із доводів заяви про забезпечення, заявник посилається на те, що Акт про примусове відчуження або вилучення майна від 17.06.2022 за № 131/01/13-13-05, є протизаконним, оскільки в ньому не передбачено порядок грошової компенсації вартості автомобіля його законному власнику - ОСОБА_1 .

Отже, предметом оскарження в справі є акт про примусове відчуження чи вилучення майна, зокрема, транспортного засобу, що належать позивачу, а в обґрунтування заяви про забезпечення позову, представник позивача наголошує, що відповідачами не дотримано процедури примусового відчуження транспортного засобу в умовах правового режиму воєнного стану, зокрема таке вилучення проведено без визначення реальної вартості автомобіля, у зв`язку із чим транспортний засіб підлягає поверненню.

Суд відзначає, що забезпечуючи такий позов до вирішення справи по суті, і якому ще не надано офіційну правову оцінку в межах оскарження та без застосування принципів цивільного судочинства, зокрема, таких як гласності і відкритості, змагальності тощо, суд фактично ухвалює рішення без розгляду справи по суті, що не відповідає меті застосування правового інституту забезпечення позову.

Враховуючи позовні вимоги, з якими звернувся позивач, суд зауважує, що забезпечення позову у визначений ним спосіб буде фактично вирішенням справи по суті до прийняття рішення у даній справі, без з`ясування фактичних обставин справи, без оцінки належності, допустимості і достовірності як кожного доказу окремо, так і достатності та взаємного зв`язку наявних доказів y їх сукупності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28.03.2018 у справ № 800/521/17 зазначила: "позов не може бути забезпечено таким способом, який фактично підмінює собою судове рішення у справі та вирішує позовні вимоги до розгляду справи по суті судом.

Крім того, суд зазначає, що механізм передачі, примусового відчуження або вилучення майна у юридичних та фізичних осіб для потреб держави в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану регулює Закон України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану» від 17.05.2012 № 4765-VI.

Відповідно до ст. 3 Закону № 4765-VI примусове відчуження майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану може здійснюватися з попереднім повним відшкодуванням його вартості. У разі неможливості попереднього повного відшкодування за примусово відчужене майно таке майно примусово відчужується з наступним повним відшкодуванням його вартості. Вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану здійснюється без відшкодування вартості такого майна.

За таких обставин, виходячи зі змісту заяви про забезпечення позову, підставою для забезпечення позову є відсутність оцінки автомобіля та відсутність порядку грошової компенсації на час його примусового відчуження або вилучення актом від 17.06.2022.

Враховуючи стислі строки розгляду заяви про забезпечення позову, у суду відсутня можливість у витребуванні додаткових доказів в порядку ст. 84 ЦПК України, які б змогли надати суду можливість забезпечити позов.

Таким чином, в справах, у яких заявлені клопотання про забезпечення позову, обов`язок доказування покладається на заявника.

На час розгляду заяви про забезпечення позову доказів про відсутність оцінки відчуженого чи вилученого транспортного засобу заявника та визначення порядку компенсації у відповідності до ст. 7 -11 Закону № 4765-VI суду надано не було.

За таких обставин, заявник не довів, що накладення арешту на майно з метою визначення його вартості та порядку компенсації є ефективним та необхідним для визначення оцінки транспортного засобу та порядку компенсації за таке майно, оскільки законодавство містить прямі норми, які регулюють такий порядок і накладення арешту на вилучене чи відчужене майно його не змінює.

Суд також зазначає, що твердження заявника щодо заборони відповідачам передавати та віджучувати транспортний засіб, що належить йому, а також те, що існує велика загроза пошкодження чи навіть знищення транспортного засобу, суд зазначає наступне.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.

У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 "Про введення воєнного стану в Україні", із змінами, внесеними згідно з Указами Президента України № 133/2022 від 14.03.2022, № 259/2022 від 18.04.2022 та № 341/2022 від 17.05.2022, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022.

Статтею 1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" від 12.05.2015 № 389-VIII (далі - Закон № 389-VIII) визначено, що воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

За приписами пунктів 3, 4 ч. 1 ст. 8 Закону № 389-VIII, в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, передбачених указом Президента України про введення воєнного стану, такі заходи правового режиму воєнного стану: використовувати потужності та трудові ресурси підприємств, установ і організацій усіх форм власності для потреб оборони, змінювати режим їхньої роботи, проводити інші зміни виробничої діяльності, а також умов праці відповідно до законодавства про працю; примусово відчужувати майно, що перебуває у приватній або комунальній власності, вилучати майно державних підприємств, державних господарських об`єднань для потреб держави в умовах правового режиму воєнного стану в установленому законом порядку та видавати про це відповідні документи встановленого зразка.

Стаття 6 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 № 3543-XII (далі - Закон № 3543-XII) визначає військово-транспортний обов`язок.

Зокрема, ч. 1 та 2 ст. 6 цього Закону передбачено, що військово-транспортний обов`язок установлюється з метою задоволення потреб Збройних Сил України, інших військових формувань на особливий період транспортними засобами і технікою і поширюється на центральні та місцеві органи виконавчої влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи і організації, у тому числі на залізниці, порти, пристані, аеропорти, нафтобази, автозаправні станції дорожнього господарства та інші підприємства, установи і організації, які забезпечують експлуатацію транспортних засобів, а також на громадян - власників транспортних засобів.

Порядок відшкодування державою вартості майна чи збитків, яких зазнають центральні та місцеві органи виконавчої влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи і організації, а також громадяни внаслідок вилучення чи примусового відчуження транспортних засобів в особливий період, визначається законом.

Механізм передачі, примусового відчуження або вилучення майна у юридичних та фізичних осіб для потреб держави в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану регулює Закон України "Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану" від 17.05.2012 № 4765-VI.

На виконання наведених норм законів, постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2000 № 1921 затверджено "Положення про військово-транспортний обов`язок", яким визначено порядок виконання військово-транспортного обов`язку для задоволення потреб Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, Держспецзв`язку та Держспецтрансслужби (далі - військові формування) на особливий період транспортними засобами і технікою усіх типів і марок вітчизняного та іноземного виробництва, їх повернення під час демобілізації та компенсації шкоди, завданої транспортним засобам і техніці внаслідок їх залучення під час мобілізації.

Аналізуючи наведені норми матеріального права та доводи заявника, суд наголошує, що забезпечення позову шляхом заборони відповідачам передавати та відчужувати транспортний засіб, що належить позивачу, суперечить встановленому ст. 6 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" військово-транспортному обов`язку власників транспортних засобів, що є неприпустимим під час воєнного стану.

Разом з тим, забезпечення позову в запропонований заявником спосіб призведене до нівелювання встановленого законом військово-транспортного обов`язку позивача, як власника транспортного засобу.

Крім того, суд звертає увагу, що чинним законодавством передбачено відшкодування державою вартості майна чи збитків, яких зазнають підприємства чи громадяни внаслідок вилучення чи примусового відчуження транспортних засобів в особливий період.

Згідно з ч. 7 ст. 153 ЦПК України про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу.

Відповідно до ч. 11 ст. 153 ЦПК України ухвалу про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову може бути оскаржено. Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Виходячи з викладених позивачем доводів та вищенаведених положень чинного законодавства, суд дійшов висновку, що заява про забезпечення позову не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 149, 150, 153, 258-261 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту підписання.

Ухвала суду може бути оскаржена в апеляційному порядку окремо від рішення суду повністю або частково.

Апеляційна скарга на ухвалу подається до Черкаського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя Л . О . Колісник