КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження № 22-ц/824/7763/2022
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Кирилюк Г.М.,

суддів: Рейнарт І. М., Семенюк Т. А.

при секретарі Полянчук І. А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Центр надання адміністративних послуг Бориспільської районної державної адміністрації, Вороньківська сільська рада Бориспільського району Київської області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, зустрічним позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи: Центр надання адміністративних послуг Бориспільської районної державної адміністрації, Вороньківська сільська рада Бориспільського району Київської області про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 23 лютого 2022 року в складі судді Семенюти О. Ю.,

встановив:

24.03.2021 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Центр надання адміністративних послуг Бориспільської районної державної адміністрації, Вороньківська сільська рада Бориспільського району Київської області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Позов мотивовано тим, що на підставі ордеру від 1997 року він є користувачем квартири АДРЕСА_1 . Зазначений ордер отримано на нього, його дружину ОСОБА_4 та двох дітей дружини : ОСОБА_5 та ОСОБА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 його дружина ОСОБА_4 померла.

На даний час в квартирі за вказаною адресою зареєстровано три особи: він, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Повнолітні діти його дружини ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в спірній квартирі не проживають відповідно більше 22 і 8 років. Відсутність відповідачів за вказаною адресою є добровільною. Відповідачі створили сім`ї і добровільно визначили собі інше місце проживання.

Оскільки відповідачі тривалий час не проживають у спірній квартирі, їхніх речей в квартирі не має, комунальні платежі останні не сплачують, участі в утриманні житла вони не беруть, взагалі квартирою не цікавляться, просив визнати їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 , та примусово зняти їх з реєстраційного обліку.

30.04.2021 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулись до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 , треті особи: Центр надання адміністративних послуг Бориспільської районної державної адміністрації, Вороньківська сільська рада Бориспільського району Київської області про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення.

Зустрічний позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла їх мати ОСОБА_4 . З цього часу у них з ОСОБА_1 почали виникати непорозуміння щодо спірної квартири. Позивачу неодноразово пропонувалося приватизувати квартиру, проте він відмовлявся. На початку 2021 року позивач став чинити перешкоди у користуванні квартирою, до неї не впускав, а згодом змінив замки на вхідних дверях, з метою її одноосібної подальшої приватизації. По даному факту ОСОБА_3 викликав працівників поліції та 25.03.2021 написав заяву про те, що ОСОБА_1 не дозволяє вільно розпоряджатись його майном та житлом.

Посилаючись на вказані обставини, просили зобов`язати ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у користуванні житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

Вселити ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 23 лютого 2022 року в задоволенні первісного позову ОСОБА_1 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у користуванні житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

Вселено ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у квартиру АДРЕСА_1

Вирішено питання розподілу судових витрат.

10.05.2022 ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове судове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову відмовити.

Свої доводи обґрунтовує тим, що ОСОБА_2 понад 22 роки тому вийшла заміж, народила дітей та фактично проживає зі своєю сім`єю за адресою: АДРЕСА_2 .

ОСОБА_3 також одружений, має дитину та зі своєю сім`єю проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Свідок ОСОБА_6 суду повідомив, що ОСОБА_3 проживав у квартирі до закінчення середньої школи та на даний час проживає в іншому місці, а ОСОБА_2 не проживає в квартирі понад 20 років.

Свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 повідомили, що відповідачів в квартирі не бачать на протязі багатьох років, що ОСОБА_1 проживає в квартирі один, сам утримує квартиру та сплачує за комунальні послуги.

Щодо показів свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 зазначає, що він з ними не спілкується та не підтримує ніяких стосунків, тому дані особи не вхожі в його квартиру і не можуть володіти повною інформацією з приводу питань, пов`язаних з приватизацією та проживанням у квартирі інших осіб, окрім ОСОБА_1 . Дані свідки лише повторили інформацію, яку їм повідомила ОСОБА_12 і ОСОБА_3 , які є зацікавленими особами.

Відповідачі погодились з тим, що він самостійно сплачує за комунальні послуги на утримання спірної квартири.

Відповідачі не довели, що в спірній квартирі знаходяться їх особисті речі. В спірній квартирі речей відповідачів немає.

Не проживання у житловому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин дають підстави для визнання цих осіб такими, що втратили право користування ним ( ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України).

Ще в 2020 році він розпочав підготовку до приватизації своєї квартири, збирати всі необхідні документи та готувати позов до суду.

Як повідомили самі відповідачі, про наміри зняти їх з реєстрації за адресою: АДРЕСА_3 їм повідомив секретар сільської ради.

Лише після того, як відповідачі дізналися про його намір в судовому порядку визнати їх такими, що втратили право на користування житлом, відповідачі почали діяти в такій спосіб, що ніби їх не пускають у квартиру та для підтвердження звернулися до поліції 25.03.2021 о 22 год.

Особисто ОСОБА_12 визнала факт того, що вона проживає зі своєю сім`єю в іншому місці.

Правом надання відзиву на апеляційну скаргу учасники справи не скористалися.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник - адвокат Крусь Л. В. апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

Представник ОСОБА_3 , ОСОБА_2 - адвокат Мамирбаєв Є. В. просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про день,час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін з огляду на таке.

Судом встановлено, що 28 лютого 1997 року виконавчим комітетом Старинської Ради народних депутатів виданий ордер на житлове приміщення № 225, відповідно до якого ОСОБА_1 з сім`єю у складі 4 чоловік: ОСОБА_4 - дружина, ОСОБА_5 - дочка дружини, ОСОБА_3 - син дружини, надано право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 13, 186 т.1).

Відповідно до свідоцтва про смерть, ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 17 т.1).

Відповідно до довідки, виданої виконкомом Вороньківської сільської ради Бориспільського району Київської області 10.02.2021, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , постійно проживає та зареєстрована з 26.03.1999 року по теперішній час за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 60 т.1).

Відповідно до довідки, виданої виконкомом Вороньківської сільської ради Бориспільського району Київської області 10.02.2021, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , постійно проживає та зареєстрований з 07.12.2004 року по теперішній час за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 61 т.1).

Відповідно до відповіді Вороньківської сільської ради Бориспільського району Київської області від 25.11.2021 на звернення позивача, на даний час сільська рада не володіє інформацією щодо фактичного місця проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ( а.с. 180 т.1)

Відповідно до Акту щодо підтвердження фактичного місця проживання ОСОБА_1 від 11.10.2021, складеного депутатом Вороньківської сільської ради Курилко І. І., зі слів ОСОБА_8 ( АДРЕСА_4 ), ОСОБА_7 ( с. Мотрунки, Красилівський район, Хмельницька область) за адресою : АДРЕСА_3 крім ОСОБА_1 ніхто не проживає (а.с. 151 т.1).

Відповідно до протоколу прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення, складеного 25.03.2021 о 22.00 год., поліцейський Бориспільського РУП НП в Київській області прийняв заяву ОСОБА_3 про те, що ОСОБА_1 не дозволяє вільно розпоряджатися майном та житлом заявника(а.с.211 т.1).

Відповідно до письмових пояснень ОСОБА_3 , відібраних 25.03.2021 у нього поліцейським Бориспільського РУП НП в Київській області, останній проживає в квартирі АДРЕСА_1 . На протязі тривалого часу ОСОБА_1 не дозволяє йому вільно користуватися спільною житловою площею, не віддає ключі від квартири, забороняє перебувати в квартирі за його відсутності. Така сама ситуація відбувається з його сестрою ОСОБА_2 (а.с. 212 т.1).

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено факт непроживання відповідачів у спірній квартирі понад 6 місяців без поважних причин, а також втрату ними інтересу до цього житла. Доказів того, що відповідачі мають у власності або користуванні інше житло, матеріали справи не містять.

Ухвалюючи рішення про задоволення зустрічного позову про вселення, суд першої інстанції виходив з того, що у відповідачів існували перешкоди у користуванні спірною квартирою, яку вони продовжували вважати своїм домом та яку мали намір приватизувати разом з ОСОБА_1 . Неприязні відносини між ними та позивачем, які розпочалися після смерті їх матері у лютому 2017 року, а також заміна ОСОБА_1 замків на вхідних дверях до квартири унеможливили доступ до неї відповідачів.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з таких підстав.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

За положеннями частин першої-другої статті 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Згідно зі статтею 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Частина перша статті 81 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_3 , ОСОБА_2 посилались на ті підстави, що вони разом з матір`ю та позивачем проживали в спірній трикімнатній квартирі з моменту видачі на неї ордеру у 1997 році. Після смерті матері у лютому 2017 року відносини з позивачем погіршились. Позивач забрав у них ключі, перестав впускати в квартиру, в якій проживає з іншою жінкою. Вони намагались вирішити питання приватизації спірної квартири на трьох, почали збирати документи, проте позивач проти цього заперечував. Іншого житла вони не мають, спірну квартиру вважають своїм домом.

Позивач ОСОБА_1 не заперечував проти тієї обставини, що в 2017 році він загубив ключі, а тому взяв спочатку один ключ у відповідачів, а в 2018 році - другий. В 2019 році він змінив замок, ключі відповідачам не надав. Зазначив, що ОСОБА_7 проживала з ним в спірній квартирі лише 2 тижні, коли він зламав ногу, вона має один ключ від квартири. Не виключає, що вони з нею одружаться.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 повідомила, що є цивільною дружиною ОСОБА_1 , вже третій рік живе з ним, щомісяця буває в квартирі ОСОБА_1 . За цей час в квартирі бачила відповідачів лише двічі: у червні 2020 року та березні 2021 року.

Свідок ОСОБА_9 суду повідомила, що навесні 2021 року їй зателефонувала ОСОБА_2 та повідомила, що вони з братом не можуть потрапити в квартиру. Зазначила, що ОСОБА_1 хотів приватизувати квартиру лише на двох з її братом.

Свідок ОСОБА_10 суду повідомила, що в спірній квартирі залишились речі відповідачів, які були придбані за життя їх матері. Між сторонами існують конфліктні стосунки.

Свідок ОСОБА_11 повідомив, що відповідачі в 2020 році вчиняли дії щодо приватизації квартири, однак ОСОБА_1 не погодився на спільну приватизацію.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Апеляційний суд враховує, що втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

У справі, що переглядається, суд першої інстанції, з`ясовуючи причини не проживання відповідачів у спірній квартирі, виходив з того, що між сторонами існує конфліктна ситуація з приводу користування спірним житлом, відповідачі продовжували ставитись до спірного жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, не втрачали інтересу до цього житла, мають намір його приватизувати.

Суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, правильно встановив характер правовідносин та застосував норми матеріального права, які їх регулюють, з урахуванням встановлених обставин і вимог дійшов обґрунтованого висновку про те, що належних доказів на підтвердження факту не проживання відповідача у спірній квартирі без поважних причин понад шість місяців матеріали справи не містять, що виключає можливість визнання їх таким, що втратили право користування житловим приміщенням.

З огляду на доведеність тієї обставини, що у відповідачів існують перешкоди у користуванні спірним житловим приміщенням, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову про їх вселення.

Доводи апеляційної скарги по те, що свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 підтвердили факт непроживання відповідачів в спірній квартирі протягом тривалого часу, а також посилання в апеляційній скарзі на ту обставину, що відповідачі звернулись до старости сіл Старе та Васильки за отриманням довідки від 10.02.2021 щодо їх постійного місця проживання лише після того, як дізнались про те, що ОСОБА_1 розпочав підготовку до приватизації спірної квартири та звернувся до Старівської сільської ради для складання акту обстеження на підтвердження не проживання відповідачів у вказаній квартирі, не спростовують висновків суду першої інстанції, який, слідуючи практиці Європейського Суду з прав людини, та визначаючи співмірність вимог, заявлених у справі, з метою, яка досягається, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для захисту житлових прав відповідачів, які не мають іншого житла та не втратили інтерес до спірного житлового приміщення.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження суду першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

Отже, переглядаючи справу, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, ухвалив законне та обґрунтоване судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 23 лютого 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 серпня 2022 року.

Суддя-доповідач: Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. А. Семенюк