Справа № 148/2380/19
Провадження № 22-ц/801/1241/2022; № 22-ц/801/1245/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Саламаха О.В.
Доповідач:Копаничук С. Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2022 рокуСправа № 148/2380/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого: Копаничук С.Г.

Суддів: Стадника І.М., Оніщука В.В.

за участю секретаря Олійник Г.Є.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

треті особи: Кирнасівська селищна рада Тульчинського району Вінницької області, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 12.05.2022 року, повний текст якого складено 23.05.2022 року, постановленого у приміщенні того ж суду під головуванням судді Саламахи О.В. та на додаткове рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 31.05.2022 року, повний текст якого складено 10.06.2022 року, постановленого у приміщенні того ж суду під головуванням судді Саламахи О.В. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 за участю третіх осіб Кирнасівської селищної ради Тульчинського району Вінницької області, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення незаконно зведеної будівлі (гаражу), паркану та воріт та зобов`язання відповідачів припинити використання жомових ям, вигрібної ями та гнійника, -

В с т а н о в и в :

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 за участю третіх осіб Кирнасівської селищної ради Тульчинського району Вінницької області, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення незаконно зведеної будівлі (гаражу), паркану та воріт та зобов`язання відповідачів припинити використання жомових ям, вигрібної ями та гнійника. Вказав, що у його власності знаходиться житловий будинок та земельна ділянка площею 0,1004 га по АДРЕСА_1 . Ліворуч від паркану цієї земельної ділянки на відстані близько 8 м по АДРЕСА_1 на земельній ділянці загального користування розташований одноповерховий багатоквартирний житловий будинок, прибудинкова територія якого розділена дорогою спільного користування. В одній квартирі разом з відповідачем ОСОБА_2 проживають без реєстрації відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Ліворуч, на відстані близько 1 метра від паркану позивача розташована будівля гаражу відповідачів, що була збудована після будівництва житлового будинку позивача і не введена у експулатацію ,не відповідає Державним будівельним нормам України. В зв`язку з її будівництвом рівень природного освітлення його земельної ділянки та будинку нижче допустимого. З порушенням відстаней від межі та ДБНУ на земельній ділянці розташовані криниця загального користування, жомова яма, вигрібна яма , якими користуються відповідачі. На прибудинковій території загального користування багатоквартирного будинку між парканом земельної ділянки позивача та сараєм відповідача ОСОБА_2 розташовані дві жомові ями,одну з яких відповідачі забруднюють побутовими відходами, а в іншу зливають відходи (помиї та сечу) домашніх тварин зі свого підсобного господарства, внаслідок чого в повітрі утворюється нестерпно неприємний різкий запах, особливо у літню пору року, що подразнює слизові оболонки очей та дихальних шляхів сусідів та позивача, приміщення будинків неможливо провітрити. Позаду квартири відповідача на земельній ділянці що є частиною прибудинкової території загального користування співвласників будинку за незаконно зведеним парканом розташована вигрібна яма, що розташована на відстані 50 метрів до колодязя спільного користування мешканців та співвласників одноповерхового багатоквартирного житлового будинку, а також індивідуального колодязя позивача на його присадибній ділянці біля паркану зі сторони відповідача на відстані близько 3-х метрів від колодязя спільного користування. Нижче вигрібної ями на самому нижньому рівні своєї земельної ділянки постійного користування, що є частиною прибудинкової території, відповідачі розмістили свій гнійник, який також має різкий неприємний запах, особливо у літню пору.

Між його парканом та одноповерховим багатоквартирним будинком на проїжджій частині дороги знаходяться паркан та ворота, нижче яких встановлений також паркан вздовж дороги (проїжджої частини), які встановили відповідачі одноособово без згоди його та інших співвласників цього будинку, порушивши правила добросусідства. При зведенні паркану відповідачі керувались рішенням виконкому Кирнасівської селищної ради № 44 від 01.04.2008 року без реєстраційного номеру, що прийняте на підставі розгляду заяви ОСОБА_9 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 про надання дозволу на будівництво паркану та брами по АДРЕСА_2 .

На зауваження про порушення ними його приватної власності, а також занепокоєння щодо незаконного будівництва гаражу, паркану та ями для силосування відповідачі не реагують. На його неодноразові звернення до Кирнасівської селищної ради, щодо порушення відповідачами державних будівельних, протипожежних, санітарних норм, незаконного зведення паркану та воріт на проїжджій частині дороги, перенесення ями для силосування та гнійника, використання сусідських жомових ям в якості місць, куди вони викидають побутові відходи, остання рекомендувала йому звернутись до суду з позовом.

Просив усунути перешкоди у безпечному користуванні ним земельною ділянкою внаслідок порушення його прав відповідачами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , , які з порушенням будівельних, протипожежних та санітарних норм незаконно збудували будівлю гаражу, звели паркан, ворота та розмістили жомову яму в безпосередній близькості з його земельною ділянкою по АДРЕСА_1 шляхом знесення незаконно зведених відповідачами будівлі гаражу, паркану та воріт, розташованих на прибудинковій території загального користування співвласників одноповерхового багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 та земельній ділянці постійного користування відповідача ОСОБА_2 ; зобов`язання відповідачів припинити використання ям для силосування свіжого жому (жомових ям), вигрібної ями, гнійника, розташованих на прибудинковій території загального користування співвласників одноповерхового багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 та земельній ділянці постійного користування відповідача ОСОБА_2 .

Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 12.05.2022 року позов задоволено частково. Усунуто перешкоди у користуванні земельною ділянкою ОСОБА_1 , створені ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_10 , розташованою по АДРЕСА_1 , шляхом знесення незаконно зведених паркану та воріт, що розташовані на прибудинковій території загального користування співвласників одноповерхового багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 та земельній ділянці постійного користування відповідача ОСОБА_2 .

У задоволенні позову в решті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Додатковим рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 31.05.2022 року заяву представника ОСОБА_1 ОСОБА_11 про стягнення судових витрат задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 по 1667 грн. з кожного судових витрат на професійну правничу допомогу. У стягненні решти судових витрат відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду щодо незадоволеної частини його вимог скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення цих вимог в повному обсязі. Також просив скасувати додаткове рішення суду в частині відмови у стягненні решти судових витрат та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення його вимог. Вказав, що суд безпідставно відмовив у залученні до матеріалів справи у якості доказів його звернень до Кинасівської селищної ради та Тульчинської райдержадміністарції від 20.10.2020, 20.11.2020 та 24.11.2020 року і відповідей селищної ради на ці звернення ; не взяв до уваги постанову Тульчинського районного суду Вінницької області від 02.03.2016 року про визнання винним ОСОБА_4 за ст. 173 КУпАП ; не оцінив висновок судової будівельно-технічної експертизи про істотне порушення відповідачами » при будівництві і розташуванні будівель державних будівельних норм ДБН 360-92**«Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» і ДБН Б. 2.2.-12:2019 «Планування і забудова територій». Висновок суду про відсутність доказів порушення його прав не відповідає дійсним обставинам справи, оскільки в якості доказів він надав до суду свої заяви та звернення до органів місцевого самоврядування та органів державної влади про порушення відповідачами державних, будівельних, протипожежних та санітарних норм та висновок експерта

У додатковому рішенні, задовольняючи вимоги про стягнення витрат зі сплати судового збору та витрат на проведення судової будівельно-технічної експертизи ,суд не взяв до уваги надані ним в якості доказів копії договорів про надання професійної правничої допомоги. Крім того, відмовляючи у стягненні інших судових витрат, суд нічого не вказав щодо витрат пов`язаних з явкою представника позивача до суду та відправкою поштової кореспонденції.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 , вважає рішення та додаткове рішення суду законними і обгрунтованими, а доводи апеляційної скарги безпідставними.

Заслухавши доповідача, осіб, що беруть участь в справі, перевіривши матеріали справи, рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що остання задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду в частині усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою позивача шляхом знесення незаконно зведених паркану та воріт не оскаржується та судом апеляційної інстанції не переглядається.

Зазначеним вимогам рішення суду в оскаржуваній частині відповідає.

Суд встановив, що рішенням виконкому Кирнасівської селищної ради Тульчинського району Вінницької області № 81 від 19.12.2017 року житловому будинку, розташованому по АДРЕСА_1 , присвоєно погосподарський номер 12-г (бувший номер 12) ( Т. 1 а.с. 17).

ОСОБА_1 є власником житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 , загальна площа якого становить 80,4 кв.м., житлова - 48,5 кв.м. та земельної ділянки за тією ж адресою.

Поряд з його будинком знаходиться багатоквартирний одноповерховий житловий будинок, у якому зареєстровані, проживають без реєстрації шість сімей з різною нумерацією будинку та квартир.

У вказаному будинку АДРЕСА_1 , зареєстрована та проживає ОСОБА_2 разом зі своїми дітьми: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та онуками ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які проживають за даною адресою без реєстрації. Земельна ділянка, яка належить до прибудинкової території, жителям даного будинку у приватну власність не надавалася та за дозволом на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки вищевказані особи не звертались. За період з листопада 2015 року по даний час ОСОБА_1 двічі звертався до селищної ради: 29.06.2016 та 15.10.2019. На його звернення сільською радою надано відповіді.

Рішенням виконкому Кирнасівської селищної ради № 44 від 01.04.2008 року ОСОБА_9 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 надано дозвіл на будівництво паркану та брами по АДРЕСА_2 . Дане рішення прийнято на підставі розгляду заяви ОСОБА_9 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 про надання дозволу на будівництво паркану та брами по АДРЕСА_2 (Т.1 а.с. 24).

04.08.2015 року ОСОБА_1 звертався до виконкому Кирнасівської селищної ради з заявами про перенесення жомової ями, соломи, складеної під забором на дорозі, гаража, побудованого без дозвільних документів і перенесення паркану, побудованого на проздній частині дороги. На звернення ОСОБА_1 селищна рада повідомила, що ОСОБА_2 буде попереджено про необхідність зупинити проведення будь-яких будівельних робіт. (Т.1 а.с.27,28)

Також, на звернення ОСОБА_5 від 04.08.2015 року до виконкому Кирнасівської селищної ради з заявою про перенесення ОСОБА_14 , розташованої біля криниці жомової ями та знесення, розташованого на загальній дорозі паркану, селищна рада повідомила, що ОСОБА_14 буде попереджено про призупинення будь-яких будівельних робіт. (Т.1 а. с. 29, 30).

Постановою Тульчинського районного суду Вінницької області від 02.03.2016 ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні ним адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП, та накладено на нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу за те, що він 17.01.2016 в АДРЕСА_2 висловлювався в адресу ОСОБА_15 нецензурною лайкою.

29.06.2016 року ОСОБА_1 звертався до селищного голови Кирнасівської селищної ради з заявою про перенесення жомової ями, викопаної біля криниці, та паркану, побудованого на проїжджій частині дороги.

У відповідь на вказану заяву комісією селищної ради здійснено вихід на місце та складено акт від 07.09.2016 року, у якому зазначено, що на земельних ділянках ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проходять чітко металеві коли та відгороджений паркан, але було виявлено, що присадибна земельна ділянка ОСОБА_2 відноситься до земель прибудинкової території загального користування, на якій вони бажають встановити браму на заїзді до загального подвір`я. Оскільки ОСОБА_1 заперечує на встановлення брами на заїзді до ОСОБА_2 мотивуючи, що йому важко заїжджати на своє подвір`я, тому спільної згоди між вказаними особами не досягнуто. Також ОСОБА_1 наполягав на перенесенні жомової ями, що розташована там уже більше 15 років, в зв`язку з тим, що у нього близько до жомової ями розташована криниця, на що згоди від ОСОБА_2 комісія не отримала. З приводу даної ситуації, комісія рекомендувала звернутись до суду.

15.10.2019 року ОСОБА_1 знову звернувся до селищного голови Кирнасівської селищної ради з заявою про вжиття заходів до його сусідів щодо самовільно збудованого ними паркану на неприватизованій частині прибудинкової території та воріт на проїжджій частині дороги та розміщення на дорозі гнійника і жомової ями з порушенням будівельних та санітарних норм. (Т.1 а.с. 21).

У відповідь на цю заяву Кирнасівська селищна рада 11.11.2019 року надала відповідь, що з сім`ями Провороцьких та Шигиди проведено бесіду. Стосовно побудованого паркану на прибудинковій території ОСОБА_3 надала рішення виконавчого комітету № 44 від 01.04.2008 "Про надання дозволу на будівництво паркану та брами по АДРЕСА_2 . З причини того, що ліворуч біля присадибної земельної ділянки розташовані гараж, криниця та жомова яма, які там існують вже більше 25 років, селищний голова пропонував звернутись до Державного архітектора Тульчинської райдержадміністрації. Також у відповіді зазначено, що 07.09.2016 комісією селищної ради з виходом на місце за адресою ОСОБА_1 , було складено акт, в якому запропоновано у разі незгоди громадян на встановлення брами на заїзді до подвір`я загального користування, звернутись до суду ( Т. 1 а.с. 22 ).

Відповідно до повідомлення архівного сектору Тульчинської райдержадміністрації Вінницької області № 41 від 20.11.2019 заяви ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 про дозвіл на будівництво паркану по АДРЕСА_2 на державне зберігання до архіву не надходило ( Т.1 31).

У своїх заявах від 03.06.2019 року та 26.11.2019 року ОСОБА_6 та ОСОБА_5 вказали, що вони не звертались до Кирнасівської селищної ради із заявами про надання дозволу на будівництво паркану та брами на прибудинковій території будинку та на проїжджій частині дороги між їх будинком та земельною ділянкою ОСОБА_1 і про існування рішення виконавчого комітету Кирнасівської селищної ради № 44 від 01.04.2008 їм нічого не відомо.

З відповіді Тульчинської райдержадміністрації від 19.11.2020 (а.с. 99 т. 2) та акту Кирнасівської селищної ради від 19.11.2020 (а.с. 100 т. 2) вбачається, що між земельними ділянками ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проходять чітко металеві коли та відгороджений паркан. На прибудинковій земельній ділянці ОСОБА_2 побудовано господарські будівлі, а саме: жомову яму на відстані 2,35 м. від паркану, криницю - 2,45 м. від паркану та гараж 1,10 м. від паркану ОСОБА_1 . Відстань від жомової ями до криниці становить 1,65 м., до гаражу - 1,80 м. та від житлового будинку до жомової ями - 5,20 м.

Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи КНДІСЕ №473/474/475/20-21 від 28.09.2021 року гараж з літньою кухнею, жомова яма, вигрібна яма, розташовані по АДРЕСА_1 , що знаходяться у користуванні відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , не відповідають вимогам державних будівельних норм, чинних в галузі будівництва України. Дані споруди відносяться до самочинного будівництва.

Так, будівля гаражу з літньою кухнею не відповідають вимогам п. 15.2.2 ДБН Б.2.2-12:2019 "Планування і забудова територій", затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 26.04.2019 № 104. Господарська споруда - жомова яма не відповідає вимогам п. 3.25 а* ДБН 360-92* "Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень", затверджених наказом Державного комітету України у справах містобудування і архітектури від 17.04.1992 № 44 та п. 6.1.41 ДБН Б.2.2-12:2019 "Планування і забудова територій" Господарська споруда - вигрібна яма не відповідає вимогам п. 3.26 ДБН 360-92** "Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень", затверджених наказом Державного комітету України у справах містобудування і архітектури від 17.04.1992 та вимогам п. 2.22. "Державні санітарні норми та правила утримання територій населених місць", затверджених наказом МОЗ України від 17.03.2011 № 145.

Задовольняючи позовні вимоги в частині усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою позивача шляхом знесення незаконно зведених відповідачами паркану та воріт суд виходив з того, що підстав для прийняття Кирнасівською селищною радою рішення про надання дозволу на будівництво паркану та воріт не існувало, позивач вживав заходів щодо попередження їх будівництва, Кирнасівська селищна рада попереджала відповідача ОСОБА_2 про неприпустимість продовження будівельних робіт, однак будівництво продовжилось, варіант перенесення паркану та воріт відповідачами не розглядався, тому знесення паркану та воріт є крайнім та виключним заходом захисту законних прав позивача, оскільки інші передбачені законом заходи були використані.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою позивача, шляхом знесення будівлі гаражу та зобов`язання відповідачів припинити використання ям для силосування свіжого жому (жомових ям), вигрібної ями та гнійника суд виходив з того, що позивачем не надано суду жодних доказів, того, що споруда гаражу, жомові ями, вигрібна яма, гнійник дійсно порушують його права (відповідні висновки, акти, протоколи огляду комісій селищної ради, санітарно епідеміологічних служб, Державного архітектурного бюро тощо, а також фото- та відеофіксація таких порушень). Наведені позивачем обставини того, що будівля гаражу здійснює затінення його житлового будинку, а жомові ями відповідачі використовують не за призначенням - забруднюють побутовими відходами, зливають туди помиї, наявність гнійника, внаслідок чого у повітрі утворюється нестерпно неприємний різкий запах, що впливає на самопочуття позивача, а їх вміст просочуються у криницю, не підтверджені доказами.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив обставини справи, які перевірив наданими доказами, оціненими в порядку ст.89 ЦПК України, правильно визначив спірні правовідносини та застосував до них норми права та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, шляхом знесення будівлі гаражу та зобов`язання відповідачів припинити використання ям для силосування свіжого жому (жомових ям), вигрібної ями та гнійника.

Доводи апеляційної скарги про безпідставність висновку суду щодо відсутності доказів того, що гараж, жомова яма, вигрібна яма та гнійник порушують права позивача, оскільки в якості доказів він надав до суду свої заяви та звернення до органів місцевого самоврядування та органів державної влади про порушення відповідачами державних, будівельних, протипожежних та санітарних норм та висновок експерта, не заслуговують на увагу.

Відповідно до статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил (частина 1). Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (частина 2). Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно (частина 3). Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина 4).На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина 5) .Особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене (частина 6). У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану (частина 7).

Відповідно до частини другої статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Як роз`яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пунктах 5, 17 постанови від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» у випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (статті 391 ЦК України), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 ЦК України).

У пункті 22, 24 вищевказаної постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ судам також роз`яснено, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності; знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), можливе лише за умови, що неможлива перебудова нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови. Якщо технічна можливість перебудови об`єкта нерухомості відсутня або забудовник відмовляється від такої перебудови, суд, незалежно від поважності причин відмови, за позовом зазначених органів або особи, права чи інтереси якої порушено таким будівництвом, ухвалює рішення про знесення житлового будинку або іншого нерухомого майна.

Як вбачається з матеріалів справи, спірні споруди, а саме: будівля гаражу, жомові ями, вигрібна яма і гнійник, розташовані на прибудинковій території загального користування співвласників одноповерхового багатоквартирного будинку та земельній ділянці постійного користування відповідача ОСОБА_2 .

Власник цієї земельної ділянки Кирнасівська селищна рада Тульчинського району Вінницької області не зверталась до суду з позовом про їх знесення як самочинно збудованих.

Таким чином, обставини, на які посилається позивач, як сусідній землекористувач , а саме те, що розташування гаражу, жомових ям, вигрібної ями, гнійника з порушенням норм ДБН порушує його права, повинні бути доведені ним допустимими ,достовірними і достатніми доказами.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.

Відповідно до роз`яснень п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальний за це.

Обставини , на які посилається позивач, а саме те, що розташування гаражу, жомових ям, вигрібної ями, гнійника з порушенням норм ДБН порушує його права, повинні бути доведені позивачем допустимими ,достовірними і достатніми доказами.

Відповідно до ч. 3 та ч. 4 ст. 12, ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування ,а за ст.79 ЦПК достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно із ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. ч. 5,6,7 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно із ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному. Повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок всіх доказів у їх сукупності.

Проте, з матеріалів справи вбачається, що позивачем не надано суду жодних доказів, зокрема, відповідних висновків, актів, протоколів огляду комісій селищної ради, санітарно епідеміологічних служб, Державного архітектурного бюро тощо, а також фото- та відеофіксація того, що споруда гаражу, жомові ями, вигрібна яма, гнійник дійсно порушують його права.

Наведені позивачем обставини того, що будівля гаражу здійснює затінення його житлового будинку, вміст жомових ям просочується у криницю, також, що жомові ями відповідачі використовують не за призначенням - забруднюють побутовими відходами, зливають туди помиї, наявність гнійника, внаслідок чого у повітрі утворюється нестерпно неприємний різкий запах, що впливає на самопочуття позивача, не підтверджені належними, допустимими ,достовірними і достатніми доказами.

З таких обставин, колегія суддів вважає, висновок суду про відмову у задоволенні позовних вимог щодо знесення гаражу та зобов`язання відповідачів припинити використання жомових ям, вигрібної ями, гнійника, за недоведеністю факту порушення прав позивача наявністю даних споруд, зокрема факту того, що вони дійсно заважають йому як користуватись його власністю так і впливають на його самопочуття, правильним.

Доводи апеляційної скарги про те, що при винесенні оскаржуваного рішення суд не взяв до уваги постанову Тульчинського районного суду Вінницької області від 02.03.2016 року про визнання винним ОСОБА_4 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП, не заслуговують на увагу.

З матеріалів справи вбачається, що постановою Тульчинського районного суду Вінницької області від 02.03.2016 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу через те, що він 17.01.2016 в АДРЕСА_2 висловлювався в адресу ОСОБА_15 нецензурною лайкою.

Таким чином, оскільки вказана постанова не стосується позовних вимог і не підтверджує їх, колегія суддів вважає, що суд правильно не взяв її до уваги в якості доказу у даній справі.

Задовольняючи додатковим рішенням вимоги в частині стягнення витрат на правничу допомогу частково , суд виходив з того, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та часткового задоволення позовних вимог. Враховуючи викладене, суд виходив із того, що заявлені представником позивача судові витрати на професійну правничу допомогу у сумі 25 000 грн. є неспівмірними із складністю цієї справи, виконаних адвокатами Сівовим Ю.Ю. і Голубчиком І.В. робіт, зокрема, звернення з адвокатськими запитами, підготовка позовної заяви, відповіді на відзив, участі в судових засіданнях, затраченим ними часом на надання правничої допомоги, а тому дійшов висновку про часткове задоволення вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 8000 грн.

Доводи апеляційної скарги по те, суд не взяв до уваги надані ним в якості доказів копії договорів про надання професійної правничої допомоги є безпідставними.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч. 2 ст. 137 ЦПК України)

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України)

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 4 ст. 137 ЦПК України).

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 137 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи, представником позивача до заяви про ухвалення додаткового рішення надано копії договорів про надання правової допомоги, укладені 01.11.2019 року та 30.01.2020 року між позивачем і адвокатами Сівовим Ю.Ю. ( Т. 3 а.с.74) і Голубчиком І.В. (Т. 3 а.с.75) з визначеними розмірами гонорарів у них по 12500 грн.

Оцінивши співмірність витрат на професійну правничу допомогу зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом Сівовим Ю.Ю. робіт, а саме: звернення з адвокатськими запитами, підготовка позовної заяви; наданих адвокатом Голубчиком І.В. адвокатських послуг, що полягали у підготовці відповіді на відзив та його участі в судових засіданнях, враховуючи тривалість розгляду справи та часткове задоволення позовних вимог, суд дійшов обгрунтованого висновку про часткове відшкодування витрат на професійну правничу допомогу і зменшення їх розміру до 10 000 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що відмовляючи у стягненні інших судових витрат, суд нічого не вказав щодо витрат пов`язаних з явкою представника позивача до суду та відправкою поштової кореспонденції, не заслуговують на увагу.

Відповідно до ч.ч.8,9 ст.137 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Враховуючи те, що до закінчення судових дебатів позивач та його представник доказів понесення ними судових витрат на проїзд та відправку поштової кореспонденції суду не надали, до закінчення судових дебатів у справі відповідної заяви про це не робили, суд у додатковому рішенні суді дійшов обгрунтованого висновку, що питання розподілу цих судових витрат вирішенню не підлягає.

Інші доводи апеляційної скарги правильні висновки суду не спростовують і не впливають на законність прийнятого судом рішення та додаткового рішення суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки підстави для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного судового рішення та додаткового рішення суду не наведені , рішення та додаткове рішення суду ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому згідно ст. 375 ЦПК України апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а вказані рішення та додаткове рішення суду - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України,-

П о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 12.05.2022 року та додаткове рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 31.05.2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду на протязі 30 днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення.

Головуючий : Копаничук С.Г.

Судді: Стадник І.М.

Оніщук В.В.