Справа № 442/5491/19 Головуючий у 1 інстанції: Хомик А.П.
Провадження № 22-ц/811/328/21 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,

за участі секретаря: Савчук А.В., з участю представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 , представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 02 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , з участю третьої особи: приватного нотаріуса Дрогобицького районного нотаріального округу Легеди Миколи Миколайовича про визнання правочинів недійсними,-

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2019 року ОСОБА_5 звернувся з позовом до ОСОБА_6 та ОСОБА_1 про визнання правочинів недійсними.

Позовні вимоги мотивував тим, що у грудні 2016 року ним було подано позов до Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області до ОСОБА_6 про стягнення коштів за договором позики одночасно із заявою про забезпечення вказаного позову.

19 грудня 2016 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області постановив ухвалу в справі №442/7790/16-ц за його позовом до ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики, відповідно до якої його заява про забезпечення позову була задоволена: накладено арешт на нерухоме майно, що належить ОСОБА_6 , а саме: картиру № НОМЕР_1 на АДРЕСА_1 , 4/8 ідеальні частини квартири АДРЕСА_2 та заборонено ОСОБА_6 вчиняти будь-які дії, спрямовані на відчуження вказаного нерухомого майна.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 15 червня 2017 року позов ОСОБА_5 було задоволено та вирішено стягнути із ОСОБА_6 на його користь борг в розмірі 776700 гривень, за прострочення платежу 15617,93 грн та інфляційні втрати в сумі 7837,71 гривень.

Рішення суду набрало законної сили.

Однак під час дії ухвали суду від 19 грудня 2016 року, якою був накладений арешт на належне ОСОБА_6 нерухоме майно, 01 лютого 2017 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_3 , який посвідчений приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Легедою М.М., номер запису про право власності 18815698, індексний номер 33670799 від 01 лютого 2017 року.

В подальшому, 02 лютого 2017 року, між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 укладено договір дарування 3/8 ідеальних частин квартири АДРЕСА_2 , який посвідчений приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Легедою М.М., номер запису про право власності 18822193, індексний номер 33679984 від 02 лютого 2017 року.

Зазначав, що вказані правочини були укладені ОСОБА_6 з метою уникнення виконання рішення суду у справі №442/7790/16-ц про стягнення суми боргу за договором позики, тому відчуження спірної нерухомості під час дії судової заборони, накладеної на забезпечення позову, порушує його права, оскільки неможливо виконати рішення суду про стягнення боргу за рахунок майна ОСОБА_6 .

З урахуванням зазначених обставин позивач на підставі ст.ст.15,16, ч.1 ст.203, ч.ч.1,3. ст.215, ст.216 ЦК України просив:

визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_4 від 01 лютого 2017 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 який посвідчений приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Легедою М.М., номер запису про право власності 18815698, індексний номер 33670799 від 01 лютого 2017 року;

визнати недійсним договір дарування 3/8 ідеальних частин квартири АДРЕСА_2 , між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 який посвідчений приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Легедою М.М., номер запису про право власності 18822193, індексний номер 33679984 від 02 лютого 2017 року.

Оскаржуваним рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 02 грудня 2020 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_3 від 01 лютого 2017 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та посвідчений приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Легедою М.М., номер запису про право власності 18815698, індексний номер 33670799 від 01.02.2017 року.

Визнано недійсним договір дарування 3/8 ідеальних частин квартири АДРЕСА_2 від 02 лютого 2017 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та посвідчений приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Легедою М.М., номер запису про право власності 18822193, індексний номер 33679984 від 02.02.2017 року.

Стягнуто в рівних частинах із ОСОБА_6 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 судові витрати в сумі 1921,00 (одну тисяча дев`ятсот двадцять одна ) гривня.

Рішення суду оскаржили ОСОБА_1 ( ОСОБА_7 ) та ОСОБА_3 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що судом не здобуто об`єктивних доказів, з яких можливо встановити обізнаність ОСОБА_6 про наявність ухвали про забезпечення позову на час вчинення договорів дарування.

Звертає увагу на те, що суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_6 було достеменно відомо про ухвалу про забезпечення позову виключно на поясненнях позивача, який нібито особисто повідомляв ОСОБА_6 наприкінці грудня 2016 року про необхідність повернення боргу, про винесення судом зазначеної ухвали.

Стверджує, що ОСОБА_6 , допитаний судом в якості свідка зазначив, що він з позивачем не зустрічався та останній не повідомляв його про наявність ухвали про забезпечення позову. Зазначені показання підтверджуються матеріалами справи, в яких відсутні докази про вручення ОСОБА_6 ухвали про забезпечення позову.

Посилається також на те, що позивачем неправильно визначено коло учасників справи за даним спором, що є безумовною підставою для скасування рішення суду.

Просить рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 02 грудня 2020 рокускасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В апеляційній сказі ОСОБА_3 посилається на те, що вона є добросовісним набувачем спірної квартири і вказана квартира є єдиним місцем її реєстрації та проживання, відтак оскаржуваним рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 02 грудня 2020 року порушуються її права.

Вказує, що оскільки оскаржуваним рішенням вирішено питання про її права щодо належної їй на справі власності квартири АДРЕСА_5 , та при цьому її не було залучено до участі у справі, то , на думку скаржниці рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 02 грудня 2020 року підлягає скасуванню.

Також зазначає, що в матеріалах справи була наявна інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з якої вбачається, що вона є власником спірної квартири ( а.с. 29), проте позивачем було не вірно визначено коло учасників справи за даним спором, а судом не було роз`яснено позивачу право на звернення, відповідно до положень ст. 12 ЦПК України до суду із заявою про залучення її в якості співвідповідача чи третьої особи.

Просить рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 02 грудня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 , представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 на підтримання апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення у межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 не підлягає до задоволення, апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 слід задовольнити, рішення Дрогобицького міськрайнного суду Львівської області від 02 грудня 2020 року скасувати частково на підставі пп.1-3 ч.1 ст.376 ЦПК України з ухваленням нового рішення по справі.

Згідно положень ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до положень ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначити в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Матеріалами справи встановлено, що 01 лютого 2017 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_3 , який посвідчено приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Легедою М.М., номер запису про право власності 18815698, індексний номер 33670799 від 01.02.2017 року (а.с. 11-18).

В подальшому, 02 лютого 2017 року, між ОСОБА_6 - та ОСОБА_7 було укладено договір дарування 3/8 ідеальних частин квартири АДРЕСА_2 від, який посвідчено приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Легедою М.М., номер запису про право власності 18822193, індексний номер 33679984 від 02.02.2017 року (а.с. 11-18).

19 грудня 2016 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області постановив ухвалу в справі №442/7790/16-ц в справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики, відповідно до якої заяву ОСОБА_5 про забезпечення позову задоволив: наклав арешт на нерухоме майно, що належить ОСОБА_6 , а саме: квартиру АДРЕСА_6 , 4/8 ід. частин квартири АДРЕСА_2 та заборонив ОСОБА_6 вчиняти будь-які дії, спрямовані на відчуження вказаного нерухомого майна (а.с. 7; а.с.21 справа №442/7790/16-ц).

Зазначена ухвала була направлена судом у Дрогобицький міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області для виконання.

Згідно повідомлення Дрогобицького міського відділу ДВС про повернення виконавчого документу стягувачу, ухвала Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 19 грудня 2016 року про забезпечення позову у справі №442/7790/16-ц повернута 29 грудня 2016 року і була отримана судом 23 січня 2017 року ( справа №442/7790/16-ц а.с.25).

31 січня 2017 року представник ОСОБА_6 ОСОБА_8 знайомився з матеріалами справи №442/7790/16-ц, в тому числі з ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 19 грудня 2016 року про забезпечення позову та повідомленням Дрогобицького міськрайонного відділу ДВС про повернення виконавчого документу стягувачу від 29 грудня 2016 року, отже був проінформований про наявність зазначеної ухвали (справа №442/7790/16-ц а.с.30).

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 15 червня 2017 року позов ОСОБА_5 було задоволено та вирішено стягнути із ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 суму боргу в розмірі 776700 грн., за прострочення платежу 15617,93 грн. та інфляційні втрати в сумі 7837,71 грн. вирішено питання про судові витрати. Рішення набрало законної сили 26.06.2017 року (а.с. 8-9).

Як на підставу своїх позовних вимог позивач посилається на те, що оспорювані правочини укладені з порушенням вимог закону, оскільки ОСОБА_6 не мав права його укладати у зв`язку з наявністю ухвали суду про накладення арешту на спірне майно. Той факт, що встановлені ухвалою суду обмеження не було зареєстровано у відповідному державному реєстрі не може слугувати підставою для висновку про відсутність такого обмеження та про існування у відповідача права вільно розпоряджатись нерухомим майном, оскільки про встановлену судом заборону відчужувати майно відповідачу було відомо.

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 29 серпня 2017 року (а.с. 11-18), на час нотаріального посвідчення оспорюваних договорів дарування у державному реєстрі заборон були відсутні відомості про наявність обтяжень щодо майна, яке було предметом таких правочинів, зокрема, в такому (реєстрі) відсутні відомості про вище згадану ухвалу суду від 19 грудня 2016 року про забезпечення позову.

Таким чином, судом обґрунтовано встановлено, що на час укладення оспорюваних договорів дарування від 01 та 02 лютого 2017 року існувала нескасована ухвала Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 19 грудня 20116 року про забезпечення позову в справі № 442/7790/16-ц, відповідно до якої було накладено арешт на нерухоме майно, що належить ОСОБА_6 і стало предметом оспорюваного договору дарування. При цьому, у державному реєстрі заборон були відсутні відомості про наявність такого обтяження на момент укладення цих правочинів.

Так, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою для його недійсності (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно із частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у зв`язку із вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним.

При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 цього Кодексу).

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, статей 2, 4, 5, 19 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість заінтересованої особи законно реалізувати свої права.

У пункті 9 частини другої статті 129 Конституції України обов`язковість судового рішення закріплено як одну з основних засад судочинства, яка з огляду на положення статей 18, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Як встановлено в судовому засіданні і підтверджено матеріалами справи, ОСОБА_6 було достеменно відомо про наявність ухвали Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 19 грудня 2016 року, про що свідчать особисті пояснення під час розгляду даної справи ОСОБА_5 в частині, що він особисто повідомляв ОСОБА_6 наприкінці грудня 2016 року про необхідність повернення боргу, про винесення судом зазначеної ухвали. Вказані твердження ОСОБА_5 суд першої інстанції визнав як правдиві та такі, що знаходяться в об`єктивному взаємозв`язку з іншими зібраними у справі доказами.

Допитаний в суді першої інстанції ОСОБА_6 як свідок не заперечив про те, що про позовну заяву ОСОБА_5 дізнався в січні-лютому 2017 року. Про її зміст дізнався на першому судовому засіданні. Не заперечив, що уповноважив ОСОБА_8 представляти його інтереси в суді. Крім цього, ОСОБА_6 не заперечив, що намір подарувати квартири своїй майбутній дружині у нього виник перед тим, як запропонував їй одружитись наприкінці грудня 2016 року.

Крім цього, відповідно до наявної в матеріалах справи копії довіреності від 31 січня 2017 року, ОСОБА_6 уповноважив ОСОБА_8 представляти його інтереси у всіх судових органах України.

Допитаний як свідок ОСОБА_8 суду пояснив, що представляв інтереси ОСОБА_6 у справі за позовом ОСОБА_5 про стягнення коштів. До дня судового засідання не знайомився з матеріалами справи, а тому не бачив заборони відчуження. Чи робилась перерва в судовому засіданні для укладення мирової угоди не пам`ятає.

Отже, зазначені дії відповідача раптово виниклий наприкінці грудня 2016 року намір подарувати квартири своїй майбутній дружині, видача довіреності на право представляти його інтереси в судових органах, свідчать про правдивість показань ОСОБА_5 в частині, що він наприкінці грудня 2016 року особисто повідомив про необхідність повернення боргу та наявність ухвали суду про накладення арешту на майно ОСОБА_6 , а відтак, підтверджують обізнаність ОСОБА_6 про зазначену ухвалу суду та спростовують твердження останнього про те, що про таку (ухвалу) йому не було відомо.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову (стаття 153, 156, 158 ЦПК України). Тому той факт, що на момент укладення оспорюваного правочину встановлені судом в ухвалі обмеження не було зареєстровано у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачено Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», сам по собі не може слугувати підставою для висновку про відсутність такого обмеження і про те, що відповідач має право вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно йому достеменно відомо.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що на момент укладення оспорюваного правочину ОСОБА_6 було достеменно відомо про наявність обмеження щодо відчуження належного йому майна у зв`язку із необхідністю повернення боргу, а відтак, останній не вправі був вільно ним розпоряджатись.

Тому оспорюваний договір дарування 3/8 ідеальних частин квартири АДРЕСА_2 від 02 лютого 2017 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та посвідчений приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Легедою М.М., номер запису про право власності 18822193, індексний номер 33679984 від 02 лютого 2017 року слід визнати недійсним.

Що стосується вимог ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_3 , укладеного 01 лютого 2017 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ( ОСОБА_1 ) то колегія суддів зазначає наступне.

Згідно договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Дрогобицького нотаріального округу Москалик Л.П. від 17 листопада 2017 року ОСОБА_1 продала ОСОБА_3 зазначену квартиру і остання є добросовісним набувачем зазначеної квартири.

Зазначена квартира є єдиним місцем її проживання.

На час звернення з позовом до суду 01 серпня 2019 року, ОСОБА_1 не була власницею зазначеної квартири.

З наведеного слідує, що оскаржуване рішення прямо впливає на права на обов`язку ОСОБА_3 , яка не була залученою до справи.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За положеннями частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року (в редакції на час пред`явлення позову) кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України, частина перша статті 10 ЦПК України 2004 року).

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина третя статті 13 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач.

Відповідач це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача.

Суд при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі в справі позивачем.

У разі пред`явлення позову до частини відповідачів чи неналежного відповідача, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі в справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд повинен відмовляти в задоволенні позову.

Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Зазначений висновок висловлено Великою Палати Верховного Суду в постанові від 17 квітня 2018 року в справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18).

Звернувшись з даним позовом до суду, ОСОБА_5 просив визнати недійсним договір дарування квартири недійсним АДРЕСА_3 , укладеного 01 лютого 2017 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ( ОСОБА_1 ), однак, на той час ОСОБА_1 , вже не була власницею зазначеної квартири.

Отже, заявлені позивачем вимоги безпосередньо стосуються прав та обов`язків ОСОБА_3 і не можуть бути розглянуті судом і вирішені без залучення її співвідповідачем у цій справі, оскільки лише за наявності належних відповідачів у справі суд у змозі вирішувати питання про обґрунтованість позовних вимог та вирішити питання про їх задоволення, без залучення таких належних відповідачів позовні вимоги вирішені бути не можуть.

Проте, ОСОБА_3 до участі в справі в якості співвідповідача не залучена, клопотань про її залучення співвідповідачем за цим позовом позивач не заявляв, що є підставою для відмови в задоволенні позову в цій частині внаслідок неналежного складу відповідачів.

Зазначених обставин не врахував суд першої інстанції та дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_5 в повному обсязі.

З урахуванням вищезазначеного апеляційна скарга представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 не підлягає до задоволення, апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 слід задовольнити, рішення Дрогобицького міськрайнного суду Львівської області від 02 грудня 2020 року скасувати частково на підставі пп.1-3 ч.1 ст.376 ЦПК України з ухваленням нового рішення по справі.

Керуючись ст.ст., 367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.ст.376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 02 грудня 2020 року в частині визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_3 від 01 лютого 2017 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 який посвідчений приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Легедою М.М., номер запису про право власності 18815698, індексний номер 33670799 від 01 лютого 2017 року скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_6 та ОСОБА_1 з участю третьої особи: приватного нотаріуса Дрогобицького районного нотаріального округу Легеди Миколи Миколайовича про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_3 від 01 лютого 2017 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 який посвідчений приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Легедою М.М., номер запису про право власності 18815698, індексний номер 33670799 від 01 лютого 2017 року відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 10 серпня 2022 року

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.