Справа № 585/697/22
Номер провадження 2/585/358/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2022 року м.Ромни

Роменський міськрайонний суд Сумської області в складі:

головуючого судді - Євлах О.О.

за участі:

секретаря судового засідання - Безручко О.П.

позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2 та ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Ромни в порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін цивільну справу

за позовом ОСОБА_1

до

відповідачів Товариства з обмеженою відповідальністю «Таланпром»

вимоги позивача: про скасування наказу про звільнення , та про поновлення на роботі,-

негайно після закінчення судового розгляду, перебуваючи в нарадчій кімнаті, ухвалив рішення про наступне:

І. Стислий виклад позиції позивача та відповідача.

1. Позивач звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Роменський завод продтоварів» про скасування наказу про звільнення та про поновлення на роботі.

Свою позовну заяву мотивував тим, що рішенням Роменсього міськрайонного суду Сумської області від 12 січня 2022 року його було поновлено на роботі в ТОВ «Таланпром». 09.03.2022 року в зв`язку з незаконним його звільненням з роботи 25 січня 2021 року з посади сторожа ТОВ «Таланпром». При прибутті 9 березня 2022 року на підприємство ним була подана заява на відпустку без збереження заробітної плати за сімейними обставинами терміном на 14 діб з додаванням довідки від сімейного лікаря по догляду за хворим . Заява була підписана директором ТОВ «Таланпром» з 9 березня по 22 березня 2022 року. Станом на 22 березня 2022 року ще необхідний був догляд за хворим, а тому ним була подана заява про надання невикористаної тарифної відпустки за 2021 рік з 23 березня 2022 року по 19 квітня 2022 року за сімейними обставинами. Заява була підписана начальником охорони ОСОБА_4 , директором ТОВ «Таланпром» ОСОБА_5 та надано особисто начальнику відділу кадрів. ОСОБА_4 відмітив в графіку, що він повинен вийти на роботу 20 квітня 2022 року. Потім начальник відділу кадрів зателефонувала йому і повідомила, що необхідно переписати заяву на відпустку. При цьому написати дві заяви на відпустку з 23 по 31 березня 2022 року та з 1 по 19 квітня 2022 року, що він і виконав, але не по 31 березня 2022 року а по 30 березня 2022 року (так розпорядилсь начальник відділу кадрів, зазначивши що в березні не 31 день, а 30). Коли він прийшов на підприємстуво щоб написати заяву на відпустку з 1 по 19 квітня 2022 року то йому було відмовлено, крім того відмовлено було і в переписанні заяви на відпустку з 23 березня по 31 березня а не по 30 березня, при цьому зазначено, що цю заяву писав він власноручно. Потім начальник відділу кадрів йому пояснила, що відпустка йому не буде продовжена, оскільки з 24 березня 2022 року відповідно до Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», який набрав законної сили із 24.03.2022 року. На його прохання ознайомити з цим Законом йому було відмовлено і начальник відділу кадрів попросила його покинути територію підприємства, бо вона викличе поліцію. 04 квітня 2022 року начальник відділу кадрів вимагала в нього пояснень чому він був відсутній на роботі 31 березня та 3 квітня 2022 року на що він їй пояснив, що прийти на роботу він не може за сімейними обставинами. Крім того безпосередній його начальник ОСОБА_4 мав би з`ясувати чому він не з`являвся на роботу. Зрозумівши, що щось пояснювати безрезультатно, ним була написана заява про звільнення за власним бажанням з 1 квітня 2022 року та зареєстрована 4 квітня 2022 року. А по бажанню начальника охорони ним була написана ще одна заява про звільнення , але не з 1 квітня , а з 31 березня 2022 року. 6 квітня 2022 року його обуло викликано на підприємство для з`ясування обставин. Ним була подана ще одна заява продовжити йому відпустку з 31 березня по 19 квітня 2022 року, а його заяви про звільнення він просив не брати до уваги. Його було запрошено на засідання за участю директора ТОВ «Таланпром», начальника відділу кадрів та двох свідків з режимі відеозйомки в ході якої до нього було застосовано з боку директора примушування до звільнення, викликано поліцію, а відтак він вважає, що відносно нього було застосовано погрозу застосування негативних заходів впливу, а це на його думку і є примушування до звільнення. 06 квітня 2022 року його обуло звільнено з роботи. Крім того на жодну з його заяв на адресу підприємства йому жодного разу не було надано відповіді.

Зважаючи на вищевикладене він і змушений звернутися до суду з даним позовом.

3. Відповідач надав суду відзив, в якому зазначив, що заперечує проти позовних вимог ОСОБА_1 . Зазначив, що на виконання вимог рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 12.01.22 року скасовано наказ про звільнення від 25.01.2021 року ОСОБА_1 та поновлено його на роботі з дати звільнення. Тобто, 09.03.2022 року ОСОБА_1 повинен був приступити до роботи. Але замість того, щоб вийти на роботу та приступити до роботи , позивач надав до відділу кадрів заяву про надання йому відпустки без збереження заробітної плати на 14 днів у зв`язку з сімейними обставинами з довідкою від сімейного лікаря. З 23 березня 2022 року позивач мав вийти на роботу. Позивач , а саме ОСОБА_1 написав заяву про надання йому щорічної відпустки за 2022 рік в зв`язку з сімейними обставинами з 23 березня 2022 року по 30 березня 2022 року, на що начальник відділу кадрів пояснила, що в його заяві помилка і він може взяти щорічну відпустку тільки за 2021 рік, оскільки він ще жодного дня не працював в 2022 році, після чого він переписав заяву та подав того ж дня до відділу кадрів нову заяву від 23 березня 2022 року про надання йому щорічної відпустки за 2021 рік з 23 березня 2022 року в зв`язку з сімейними обставинами по 30 березня 2022 року.

28 березня 2022 року ОСОБА_1 прийшов на підприємство у відділ кадрів з вимогою про те, щоб у нього прийняли ще одну заяву на відпустку. Начальник відділу кадрів йому пояснила, що він перебуває у відпустці до 30 березня 2022 року та що йому виходити на роботу 31 березня 2022 оку і якщо він хоче ще взяти частину відпустки, то він спочатку повинен надати її на узгодження своєму безпосередньому керівнику, а потім на узгодження керівнику підприємства. І тільки тоді подавати цю заяву до відділу кадрів. Крім того роз`яснила, що в країні оголошено період воєнного стану, то Верховною Радою України був прийнятий новий Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», а саме п.2 ст.12 передбачає, що « у період воєнного стану роботодавець може відмовити працівнику у наданні будь-якого виду відпусток( крім відпустки у зв`язку з вагітністю та пологам та відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку), якщо такий працівник залучений до виконання робіт на об`єктах критичної інфраструктури».

Заяву на яку позивач посилається в своїй позовній заяві, що йому нібито погодили заяву на відпустку по 19 квітня 2022 року, не була подана ні керівнику підприємства, ні відділу кадрів з відміткою про погодження керівником, а також не зареєстрована в журналі обліку вхідної документації. Тому, доводи про те, що від надавав таку заяву не підтверджені ніякими доказами та підлягають сумніву.

31 березня 2022 року позивач повинен був вийти на роботу та приступити до виконання своїх посадових обов`язків, але він на роботу не прийшов і свого безпосереднього керівника ОСОБА_6 не попередив та не повідомив про причини своєї відсутності. Тому був складений акт від 31.03.22 року в присутності свідків про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці 31.03.22 року.

В наступну зміну по графіку, а саме 03 квітня 2022 року позивач знову на роботу не з`явився, не приступив до виконання своїх посадових обов`язків. Тому був складений акт від 03.04.22 року про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці 03.04.22 року.

04 квітня 2022 року начальник служби охорони ОСОБА_4 звернувся із доповідною запискою на ім`я керівника підприємства про те, що сторож ОСОБА_1 надав йому заяву на звільнення за власним бажанням від 31.03.22 року. При цьому датована дана заява була 31.03.22 року, а надана ОСОБА_1 лише 04.04.22 року, що зареєстровано у журналі вхідної кореспонденції за № 61.

Тією ж датою 04.04.22 року ОСОБА_1 надав ще одну заяву на звільнення, яка вже була датована 01.04.22 року, та зареєстрована в журналі вхідної документації за № 58.

З приводу «віеознущання» над ОСОБА_1 , як вказує в своєму позові останній, представник відповідача зазначив, що на їхньому підприємстві, у випадку проведення розширеної наради, з метою вирішення різноманітних виробничих та управлінських питань, за участю великої кількості працівників підприємства практикується ведення відеозйомки наради. В даному випадку, колектив підприємства за головуванням керівника підприємства, проводилась розширена нарада з розгляду виконання трудових обов`язків та з`ясовувались причинити неявки ОСОБА_1 на роботі, а не «відеознущання», як зазначив позивач в своїй заяві. Перед початком проведення наради, начальником юридичного відділу Лаврик С.О. було зроблено повідомлення, що керівником підприємства проводиться нарада із застосуванням відеозйомки, про що був зокрема попереджений і ОСОБА_1 , а тому він не може стверджувати те, що на нього був здійснений тиск.

Що стосується перебування ОСОБА_1 в «стресовому стані» чи чинення на нього тиску при написанні заяви про звільнення , представник відповідача зазначає , що ОСОБА_1 було написано та надано на погодження дві заяви про звільнення - заява від 31.03.22 року та від 01.04.22 року. Тому, на думку відповідача, позивач не може стверджувати, що знаходився у стресовому стані при написанні заяви 06.04.2022 року або на нього здійснювався вплив, оскільки він уже двічі був внутрішньо налаштований, свідомо в повному розумінні про наслідки, склав самостійно, перебуваючи поза межами підприємства та надав вищезазначені заяви керівнику підприємства.

Далі в своїй позовній заяві він говорить про те, що «На основі цього та інших доказів можна зробити припущення, що директор «Таланпром» під безпосереднім керівництвом її замісників примушували мене до звільнення», потім що «Директором «Таланпром» ОСОБА_5 була створена загроза застосування негативних заходів впливу до мене, а це примушування до звільнення». До того ж на протязі всієї розширеної наради, керівник підприємства ОСОБА_5 наголошувала на тому, щоб він продовжував працювати, оскільки на даний час підприємство потребує посилення працівників охорони підприємства, але він відмовлявся. Після цього Позивачу запропонували надати пояснення про причини відмови приступити до роботи, про що був складений акт про відмову надати пояснення про відмову приступити до роботи 06.04.22 року.

Представник відповідача зазначає, що ОСОБА_1 свідомо не виходив у зазначений час на роботу. Посилання позивача на викладені обставини які передували до написання заяви про звільнення, не доводить , що керівник здійснював на нього тиск, а навпаки пропонувала приступити до роботи, так як є потреба в посиленні режиму охорони. Пояснення ОСОБА_1 про відсутність на роботі у вищезазначені дати він надав лише 06 квітня 2022 року на розширеній нараді, в якій продовжував наполягати, що у нього відпустка по 19 квітня 2022 року, хоча зовсім не зрозуміло на якій підставі він так вважав, оскільки він був обізнаний про те, що виходили йому на роботу потрібно з 31.03.22 року і про що був попереджений начальником відділу кадрів.

Фактично, заяву про звільнення працівником було написано для уникнення відповідальності, а також категоричному небажанню ним працювати на підприємстві. Вимога на відшкодування моральної шкоди не підтверджується жодним доказом як це повинно бути відповідно до чинного законодавства.

Після написання заяви на звільнення позивач ОСОБА_1 жодного разу на роботу не вийшов та із заявою по поновлення на роботі або заявою про прийняття на роботу не звертався.

4. 08 липня 2022 року ОСОБА_1 подав суду відповідь на відзив в якому зазначив,що він категорично заперечує проти такого відзиву на позовну заяву. Зазначив, що заяву на відпустку в зв`язку з сімейними обставинами він писав з 23.03.22 року по 19.04.22 року, при цьому про взяття цієї відпустки він завчасно говорив з начальником охорони. В відзиві на позовну заяву про цю його заяву взагалі не згадується, начебто її й не було , а зазначено про те, що він брав відпустку з 23.03.22 року по 30.03.22 року. В заяві на відпустку з 23.03.22 року по 19.04.22 року він написав раніше ніж заяву на відпустку з 23.03.22 року по 30.03.22 року, яку він писав на прохання начальника відділу кадрів. Про те, що заява на відпустку з 23.03.22 року по 19.04.22 року були ним написана та підписана начальником охорони ОСОБА_4 може бути підтверджено графіком несення чергування, особовим складом охорони за березень. Зазначення в відзиві на позовну заяву про те , що він писав заяву на відпустку з 23.03.22 року по 30.03.22 року є неправдою, і на його думку тягне за собою кримінальну відповідальність за ст.356 КК України. З приводу погодження питання надання відпустки з безпосереднім начальником відмітив, що це є правильним. Але ж виникає питання чому заяву на відпустку з 23.03.22 року по 30.03.22 року не потрібно було погоджувати, а іншу відпустку чомусь потрібно погодити з керівником.

Щодо написання заяви на відпустку по 30.03.22 року то зазначив, що цього не може бути оскільки в березні 31 день, а по друге якби він писав сам заяву то на 14 днів, а не вісім календарних днів згідно ст.79 КЗпП України в пункті 6 якої вказано: Поділ щорічної відпустки на частини будь-якої тривалості допускається на прохання працівника, за умови що основна безперервна її частина становитиме не менше 14 календарних днів, а тому не може бути сумніву, що це вимога начальника відділу кадрів «Талан» та її вина, що вона надала відпустку тільки на 8 днів. Позивач заперечував проти твердження відповідача про те, що його заява на відпустку не була ні з ким із керівництва погоджена. Начальник охорони Мокій М.О. при ньому відмітив в графіку несіння служби охорони за березень 2022 року про надання йому відпустки по 19.04.22 року. Крім того позивач зазначив, що до позову він додав копію розрахункового листка за оплату відпустки по 19.04.22 року помісячно (за березень 8 днів, а за 20 днів квітня 2022 року окремо заяву він не писав), а тому заява на відпустку повної тривалості по 19 квітня 2022 року мала місце. А тому ніяких сумнівів в наданні такої заяви немає. По третє він не міг самовільно написати заяву на відпустку всього на вісім днів ( не менше 14 вимагає ст.76 КЗпП України). Крім того позивач вказав на те, що разом з відзивом на позовну заяву йому надано копії його заяв, але жодна з цих заяв в загальному журналі документів не була зареєстрована, що в свою чергу говорить і про те, що його заява на відпустку з 23.03.22 року по 19.04.22 року також могла бути не зареєстрована.

З приводу проведення наради з застосування відеозйомки зазначив, що він заперечував проти такої наради, оскільки його свідки на цю нараду не були запрошені, вважав, потреби в відеозйомці не було і це було відео знущання з боку відповідача.

Позивач повідомив, що жодних роз`яснень з приводу вимог Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» він не отримував, цей Закон на його вимогу надати йому для ознайомлення він не отримав, йому було рекомендовано звернутись для ознайомлення в бібліотеку. А на самій розширеній нараді 06.04.22 року лише показано зі своїх рук ст.12 даного Закону.

З приводу надання ним пояснень про свою відсутність лише 06.04.22 року ОСОБА_1 зазначив, що це не його вина а вина начальника охорони ОСОБА_4 . Останній при відсутності працівника на роботі повинен був з`ясувати причину неявки на роботі та вимагати пояснень згідно вимог КЗпП. Зазначив також, що він дійсно на нараді наполягав про те, щоб йому надали відпустку по 19 квітня 2022 року, а потім буде зрозуміло що далі йому роботи. Але на це директор Таланпрому не реагувала. Не реагувала вона також і на його заяву про продовження відпустки по 19 квітня 2022 року. Крім того звертав увагу на те що у відзиві вказано, що вимога про відшкодування моральної шкоди не підтверджується ніякими доказами. А докази такі: навмисне приховування заяви на відпустку повної тривалості з 23.03.22 року по 19.04.22 року; начальником відділу кадрів на суді має відповісти правду і тільки правду як вона поводилась; на незаконному відеозніманні проведення наради; в тому як він себе відчував коли керівництво підприємства 8 та 11 квітня відмовило йому в прийнятті його заяв з приводу його звільнення з роботи, а це грубе порушення законодавства. Навіть йому довелося викликати поліцію.

А тому в зв`язку з таким відзивом відповідача на позовну заяву ОСОБА_1 просив прийняти додаткову його заяву про збільшення суми моральної шкоди на 20 000 грн. і остаточно стягнути з відповідача на його користь 40000 гривень моральної шкоди.

5. 29.07.22 року відповідач подав суду заперечення на відзив на позовну заяву про скасування про звільнення від 06 квітня 2022 року та поновленні на роботі. Відмітили, що позивач у своєму відзиві не акцентує увагу на таких датах як 09 березня та 23 березня 2022 року, оскільки він хоча і прийшов на роботу у ці дні, але метою було отримати відпустку, а не приступити до виконання своїх посадових обов`язків, що фактично і не відбулося. До того ж мова йде про те, що позивач не вийшов на роботу 31 березня 2022 року та 03 квітня 2022 року, що і було зафіксовано у актах від 31.03.22 року та 03.04.22 року. А висловлювання позивача про те, що « копію заяви на відпустку з 23.03. по 19.04 , яку він прохав надати в місті з відзивом чомусь не додали. Заяву на відпустку повної тривалості з 23.03. по 19.04 він написав раніше від заяви з 23.03 по 30.03, яку він написав по проханню начальника відділу кадрів для нарахування коштів на відпустку повної тривалості помісячно, а це виявилось обманом». Дане твердження не відповідає дійсності та є навмисним введенням в оману. Твердження позивача про непогодження заяв на відпустку також є лише припущенням. Оскільки перед тим, як оформляти відпустку працівникам начальник відділу кадрів засвідчується в тому, що заява працівника на відпустку погоджена керівниками. Тому позивач не може стверджувати , що ніяких узгоджень не потрібно. Про відмову продовжити відпустку в зв`язку з прийняттям Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» позивач також некоректно формує, оскільки відмовлено йому було не в зв`язку з прийняттям закону, а в зв`язку з тим, що в країні оголошено воєнний стан, нові важкі умови, з якими стикається підприємство та на підставі закону. А саме п.2 ст.12 передбачає «У період воєнного стану роботодавець може відмовити працівнику у наданні будь-якого виду відпусток, якщо такий працівник залучений до виконання робіт на об`єктах критичної інфраструктури. Тобто,у роботодавця були всі законні підстави для відмови у наданні йому чергової відпустки.

Також відповідач вказує на те, що незрозумілі розрахунки відповідача є такими, оскільки в розрахунковому листі за березень 2022 року чітко прописано «оплата відпустки, 8 днів». Тобто була надана відпустка на підставі заяви працівника з 23.03.22 року по 30.03.22 року. В розрахунковому листі за квітень 2022 року чітко прописано «компенсація відпустки,20 днів». В даному випадку не йде мова про начебто використану відпустку з 31.03 по 19.04.2022 р. Компенсація відпустки надається працівнику при звільненні, у разі, якщо він не використав відпустку в повному обсязі, що , що передбачено ст.24 Закону України «Про відпустки».

Крім того відповідач вказує на те що позивач подає суду викривлену інформацію з приводу проведеної наради з відеофіксацією. Так начальник юридичного відділу перед початком розширеної наради не тільки попереджала про те, що розширена нарада буде зніматися на плівку, але й просила згоди позивача на відео зйомку і позивач її надав, після чого розширена нарада продовжилась із відеофіксацією, це можуть підтвердити працівники які були присутні на нараді. Тому, позивач не може стверджувати про тиск ні фізичний ні моральний.

Також є викривленою інформація позивача про те, що оскільки на нараді позивачу було роз`яснено, що якщо він і далі без пояснень не буде виходити на роботу, роботодавець вимушений буде його звільнити згідно трудового законодавства. Також керівник неодноразово йому наголошувала , що наразі підприємство потребує працівників у службі охорони і наполягала на тому, щоб він продовжував працювати, але позивач категорично відмовлявся. До того ж, до проведення накади 06.04.22 року ОСОБА_1 вже було надано декілька заяв про звільнення від 31.03.2022 року та 01.04.22 року. Тому, не може йтися про примушування та тиску до звільнення.

Стосовно позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення на його користь моральної шкоди спочатку 20000 грн. потім збільшення її розміру до 40 000 гривень відповідач заперечує та зазначає про те, що ОСОБА_1 не надає ніяких доказів щодо спричинення моральної шкоди, а тому підстав відшкодування моральної шкоди згідно чинного законодавства не має.

ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи.

6. Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі та поновити його на посаді сторожа ТОВ «Таланпром».

В частині завдання йому моральної шкоди та стягнення на його користь відшкодування , ОСОБА_1 в судовому засіданні 20.06.2022 року не підтримав заявлені вимоги.

В судовому засінанні представники відповідача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заперечували протии позовних вимог ОСОБА_1 , в їх задоволенні просили відмовити за їх незаконність та необгрунтованістю.

ІІІ. Інші процесуальні дії у справі.

7. Ухвалою суду від 04 травня 2022 року (а. с.11) було постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін. 27.05.2020 р. позивечем через канцелярію суду булла подана заява про відмову від позову (а.с.17). 02.06.2022р. позивач у судовому засіданні не підтримав подану заяву про відмову від позову, Суд перейшов до розгляду справи по суті.

ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом, та зміст спірних правовідносин.

8. Судом встановлено, що згідно наказу № П-Т-00006601 від 06 квітня 2022 року з ОСОБА_1 припинено трудовий договір на підставі ст.38 КЗпП України. (а.с.6).

9. Згідно заяви від 06 квітня 2022 року ОСОБА_1 просив продовжити йому відпустку по сімейним обставинам з 31 березня по 19 квітня 2022 року, а його заяви на звільнення не брати до уваги, так як все здійснено з обманом та порушенням законів. ( а.с.5).

10. Листом начальника Роменського РВП ГУНП в Сумській області від 26.04.2022 року повідомлено ОСОБА_1 ,що в зв`язку з відсутністю ознак кримінального правопорушення в діях секретаря ТОВ «Таланпром», його звернення вважається вирішеним та роз`яснено що він має право оскаржити рішення Роменського РВП в порядку, визначено Законом України «Про звернення громадян» до органу вищого рівня протягом одного року з моменту його прийняття, але не пізніше одного місяця з часу ознайомлення з прийняти рішенням. ( а.с.7).

11. Згідно розрахункового листа ТОВ «Таланпром» за березень 2022 року ОСОБА_1 оплачено заробітну пату за 8 робочих днів в сумі 1762,72 гривні, а за 20 днів квітня в сумі 4406,72 грн. ( а.с.8).

12. Згідно наказу № 47-П від 09.03.2022 року по Товариству з обмеженою відповідальністю «Таланпром»- на виконання рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 12.01.22 року по справі № 585/857/21 скасовано наказ про звільнення від 25.01.2021 року №П-П-00001882 ОСОБА_1 .(а.с.31).

13. Згідно заяви від 09.03.2022 року ОСОБА_1 просив надати йому відпустку без збереження заробітної плати терміном на 14 днів в зв`язку з сімейними обставинами з 9 березня 2022 року. (а.с.32).

14. Згідно довідки 09.03.22 року дружина ОСОБА_1 - ОСОБА_7 , 1958 р.н. потребує стороннього догляду. ( а.с.33)

15. Згідно заяви від 23.03.22 року ОСОБА_1 просить надати йому щорічну відпустку за 2021 рік з 23.03.22 року в зв`язку з сімейними обставинами по 30.03.2022 року ( погоджено з ОСОБА_8 ). (а.с.34).

16. Згідно акту від 31.03.22 року за підписом начальника С.О. ОСОБА_4 сторожів ОСОБА_9 та ОСОБА_10 ОСОБА_11 згідно графіка роботи на роботу з 31.03.22 року не вийшов. ( а.с.35).

17. 31.03.2022 року ОСОБА_4 подано доповідну директору ТОВ «Таланпром» про те, що сторож ОСОБА_1 після закінчення відпустки, яка була надана йому з 23.03.22 року по 30.03.22 року по невідомим обставинам на роботу не з`явився. (а.с.36).

18. Згідно акту від 03.04.22 року за підписом начальника С.О. ОСОБА_4 сторожів ОСОБА_9 та ОСОБА_12 ОСОБА_11 згідно графіка роботи на роботу з 03.04.22 року не вийшов. ( а.с.37).

19. 03.04.2022 року ОСОБА_4 подано доповідну директору ТОВ «Таланпром» про те, що сторож ОСОБА_1 згідно графіка роботи служби охорони 03.04.22 року по невідомим обставинам на роботу не з`явився. (а.с.38).

20. 04.04.2022 року ОСОБА_4 подано доповідну директору ТОВ «Таланпром» про те, що сторож ОСОБА_1 04.04.22 року подав йому на підпис заяву про своє звільнення з роботи за власним бажанням з 31.01.22 року. (а.с.39).

21. 31.03.2022 року ОСОБА_1 подав на ім`я директора ТОВ «Таланпром» , яка 04.04.22 року погоджена начальником СО ОСОБА_4 подано заяву про звільнення з роботи за власним бажанням з 31 березня 2022 року. (а.с.40).

22. 01.04.22 року ОСОБА_1 подав директору ТОВ «Таланпром» ОСОБА_5 заяву в зв`язку з тим, що йому відмовлено в наданні повної тарифної відпустки за 2021 рік по сімейним обставинам (довідка надана від сімейного лікаря, датованою 9 березня 2022), а тільки з 23 по 31 березня 2022 року, а тому просить звільнити його з роботи, зобов`язковою виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 25.01.21 року по 09 березня 2022 року. ( а.с.41).

23. Згідно акту від 06.04.22 року сторож ОСОБА_1 відмовився вийти на роботу 06.04.22 року та відмовився надати письмове пояснення про відмову присутпити до роботи 06.04.22 року. (а.с.42).

24. Згідно пояснень від 06.04.22 року ОСОБА_1 зазначає, що причина його відсутності на роботі 31.03.22 року та 03.04.22 року це те, що він перебував у відпустці з 23.03.22 по 19.04.22 року, по друге він не був ознайомлений з Законом про військовий стан та відмова від написання заяви на другу половину відпустки, по третє його не відкликали з відпустки з 24.03.22 року, по четверте він вважав, що відпустка вважається в силі на термін на який він написав- по 19.04.22 року. ( а.с.43).

25. 06.04.22 року ОСОБА_1 подав директору ТОВ «Таланпром» заяву про звільнення його з роботи за власним бажанням з 06.04.2022 року, яка погоджена з начальником СО Мокій М.О. ( а.с.44).

V. Норми права

26. Згідно вимог ч.1 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується верховенством права. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.

Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Згідно ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 76 ЦПК України визначено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1 ст. 95 ЦПК України).

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За правилами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно з частиною першою статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до чистин першої, другої статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

За змістом наведеної правової норми право працівника на розірвання трудового договору за власним бажанням кореспондує безумовний обов`язок роботодавця звільнити його з роботи з наведеної підстави в установлені законом строки.

При цьому сторони трудового договору мають право домовитися про будь-який строк звільнення після подання працівником заяви про це в межах двотижневого строку, навіть якщо відсутні поважні причини. Якщо підприємство домовилося з працівником про звільнення «не за угодою сторін», а «за власним бажанням», то датою такого звільнення може бути будь-який день, зокрема день написання заяви про звільнення.

Аналогічний висновок викладений Верховним Судом у постанові від 10 жовтня 2018 року у справі № 359/2642/16-ц (провадження № 61-14726св18).

VІ. Оцінка Суду.

27. Вислухавши пояснення сторін, оцінивши докази, подані сторонами, встановивши характер спірних правовідносин, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 необхідно відмовити з наступних підставі.

Позивач ОСОБА_1 в своїй позовній заяві до суду наголошує на тому, що його незаконно звільнили, при цьому здійснювали на нього тиск у написанні заяви на звільнення. При цьому позивачем не надано жодних доказів на підтвердження даних вимог та того, що його було примушено написати заяву на звільнення. В той же час відповідачем було надано копії заяв позивача датованих 31.03.22 року та ( а.с.40) та 01.04.22 року (а.с.41) , 06 квітня 2022 року ( а.с.44), та написаних ОСОБА_1 власноручно про звільнення його з роботи за власним бажанням.

Відтак, суд не може погодитися з позивачем, що заява про звільнення від 06 квітня 2022 року написана позивачем під впливом психологічного тиску зі сторони відповідача. Позивач власноручно написав заяву про звільнення за власним бажанням від 06.04.2022р., як і 31.03.2022р. та 01.04. 2022р. й не надав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що така заява була подана внаслідок вчинення на нього тиску зі сторони відповідача. Відсутність згоди відповідача надати відповідачу частину щорічної відпустки не можна вважати тиском. З огляду на це , відсутні підстави вважати, що його звільнення з підстав, передбачених частиною першою статті 38 КЗпП України, проведено з порушенням вимог трудового законодавства.

З урахуванням наведених норм права та встановлених обставин справи суд дійшов висновку, що звільнення позивача відбулось з дотриманням вимог чинного законодавства, тому відсутні підстави для задоволення позову про поновлення позивача на роботі.

У зв`язку з відсутністю підстав для поновлення позивача на роботі відсутні підстави для стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Отже, у задоволенні позову необхідно відмовити в повному обсязі.

VІІ. Розподіл судових витрат між сторонами.

15. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі ст.5 ЗУ «Про судовий збір», то такі нобхідно віднести за рахунок держави.

З цих підстав,

керуючись статтями 2, 5, 10-13, 18, 81,141,258-259, 263-265, 280-283 Цивільного процесуального кодексу України, Суд, -

У Х В А Л И В :

1. В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Таланпром» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі,- відмовити в повному обсязі.

Учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності у особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення - якщо така адреса відсутня.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

До дня початку функціонування єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Роменський міськрайонний суд Сумської області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня підписання судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Повне рішення складено 26 серпня 2022 року.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , мешканця : АДРЕСА_1 .

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Таланпром» (, адреса: 42000, вул. Римаренків,24 м. Ромни, Сумської області).

СУДДЯ РОМЕНСЬКОГО

МІСЬКРАЙОННОГО СУДУ Оксана ЄВЛАХ