Ухвала

Іменем України

22 серпня 2022 року

м. Київ

справа № 742/2931/21

провадження № 61-7084ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю.,

Сердюка В. В.,

розглянув касаційну скаргу Державної казначейської служби України

на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області

від 12 січня 2022 року та постанову Чернігівського апеляційного суду

від 12 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Чернігівської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органу досудового слідства та прокуратури,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом

до Чернігівської обласної прокуратури, яка є правонаступником Прокуратури Чернігівської області, Державної казначейської служби України (далі - ДКСУ) про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органу досудового слідства та прокуратури.

Позовна заява мотивована тим, що 24 травня 2015 року стосовно

ОСОБА_1 . Прокуратурою Чернігівської області внесено до Єдиного державного реєстру (далі - ЄДР) за № 0000792 відомості щодо невиконання рішення суду, а саме - вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 382 КК України, яке в подальшому 10 серпня 2015 року об`єднано з кримінальним провадженням № 0000229 за частиною другою

статті 342 КК України та присвоєно спільний номер кримінального провадження № 0000792.

28 липня 2015 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у кримінальному провадженні № 0000792.

03 вересня 2015 року судом щодо ОСОБА_1 обрано запобіжний захід

у вигляді домашнього арешту строком до 03 листопада 2015 року.

25 серпня 2015 року досудове розслідування за даним кримінальним провадженням зупинено та відновлено тільки 04 лютого 2016 року. Незважаючи на це, у жовтні 2015 року слідчі Прокуратури Чернігівської області, не відновлюючи розслідування, звернулися до Новозаводського районного суду міста Чернігова з клопотанням про проведення обшуку

за адресою: АДРЕСА_1 , яке було задоволено.

Вироком Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області

від 07 квітня 2017 року, який залишений без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 29 серпня 2018 року, ОСОБА_1 виправдано

за частиною другою статті 342, частиною першою статті 382 КК України.

Позивачка зазначала, що з моменту відкриття кримінального провадження, вручення їй повідомлення про підозру, намагання обрати щодо неї запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, а також в ході подальшого проведення досудового розслідування та судового слідства на неї всіляко здійснювався психологічний вплив з боку посадових осіб органів досудового розслідування, внаслідок чого різко ускладнилися стосунки в сім`ї, погіршилися відносини з близькими, родичами, друзями, колегами по роботі. Через постійне нервування, болісне переживання та прийняття близько до серця всіх фактів протиправних, незаконних дій зі сторони слідчих та керівництва Чернігівської обласної прокуратури, їх прямого і умисного нехтування вимогами КПК України та доказами, що виправдовували ОСОБА_1 , у останньої значно погіршився стан здоров`я, вона стала дратівливою, з`явилися перепади настрою, безсоння, головні болі, порушилися та змінилися у негативний бік її життєвий устрій та життєві зв`язки, вона була позбавлена можливості реалізації своїх звичок і бажань, що вимагало від неї додаткових зусиль для організації її життя. ОСОБА_1 змушена звертатися до психолога, оскільки почала постійно нервувати, що значною мірою позначилося на взаємовідносинах з родиною.

Посилаючись на вищевказане, ОСОБА_1 просила суд:

- стягнути з Державного казначейства України у відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 250 000 грн; моральної шкоди - 750 000 грн в рахунок коштів Державного бюджету шляхом списання в безспірному порядку на її користь з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України;

- стягнути з Державного казначейства України 20 000 грн в рахунок оплати правничої допомоги за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку на її користь з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України.

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області

від 12 січня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку ДКСУ на користь ОСОБА_1

у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої їй незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, 350 000 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Чернігівської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати на правничу допомогу розміром 7 000 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що унаслідок незаконних дій органів оперативно-розшукової діяльності, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, перебування ОСОБА_1 під слідством

та судом, застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту

і винесення судом виправдувального вироку минуло більше трьох років (позивачка перебувала під слідством та судом з 28 липня 2015 року

по 28 серпня 2018 року), що свідчить про безпідставне притягнення позивачки до кримінальної відповідальності, позивачка зазнала душевних страждань, які змусили її змінити звичний для неї спосіб життя, роботи та спілкування через невизначеність у житті, невпевненість у майбутньому та неможливість спрогнозувати свої дії, а також через недовіру до правоохоронної системи і перешкоди у реалізації своїх прав та законних інтересів, що призвело до емоційної нестабільності позивачки та виснаженості нервових процесів, чим завдало їй моральну шкоду, яку судом визначено у розмірі 350 000 грн.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд виходив з засад розумності, справедливості, виваженості та взяв до уваги характер та обсяг душевних і психічних страждань позивача, які вона зазнала під час перебування під слідством та судом.

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 12 липня 2022 року рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області

від 12 січня 2022 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування витрат на правову допомогу під час здійснення кримінального провадження скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позовні вимоги в цій частині задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 20 000 грн витрат на правову допомогу під час здійснення кримінального провадження.

Абзац другий резолютивної частини рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 12 січня 2022 року змінено, викладено його в наступній редакції:«Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 350 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди».

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, з урахуванням засад розумності, справедливості, пропорційності, врахувавши обсяг заподіяної позивачці шкоди, глибину та тривалість її моральних страждань внаслідок незаконного перебування протягом тривалого часу під слідством та судом, що призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків, дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для стягнення у відшкодування моральної шкоди у розмірі 350 000 грн.

Вирішуючи питання про відшкодування витрат на правову допомогу

ОСОБА_1 під час здійснення кримінального провадження, апеляційний суд виходив з того, що між позивачкою та адвокатом був укладений договір про надання правничої допомоги, відповідно до умов якого витрати у розмірі 20 000 грн, як еквівалент витрачених годин робочого часу адвоката на надання правничої допомоги у даній справі, є доведеними, співмірними із складністю такої, її тривалістю та наданими послугами, затраченим часом на надання таких послуг, участю в судових засіданнях, а розмір таких витрат відповідає критерію реальності, співмірності, а також розумності.

Разом з тим, кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів, на що суд першої інстанції уваги не звернув та зробив помилковий висновок про стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди з Державного бюджету України шляхом списання у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2022 року, ДКСУ просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Ухвалою Верховного Суду від 28 липня 2022 року у задоволенні клопотання ДКСУ про відстрочення сплати судового збору та його звільнення відмовлено.

Касаційну скаргу ДКСУ залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали. Запропоновано заявнику додати документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі відповідно до закону. Попереджено про наслідки невиконання вимог вказаної ухвали.

У серпні 2022 року до Верховного Суду на виконання вимог ухвали суду

від 28 липня 2022 року від ДКСУ надійшла заява про усунення недоліків касаційної скарги, до якої додано документ, що підтверджує сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі відповідно до закону.

Отже, недоліки касаційної скарги, визначені ухвалою Верховного Суду

від 28 липня 2022 року, усунуті.

Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України

(суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження

в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Суди встановили, що 24 травня 2015 року до ЄРДР за № 0000792 внесено відомості щодо ОСОБА_1 у зв`язку із перешкоджанням працівниками ТОВ «Олімп-С» працівникам Державної фіскальної служби

у Чернігівській області (далі - ДФС у Чернігівській області) провести обшук відповідно до ухвали Новозаводського районного суду міста Чернігова

від 20 травня 2015 року (правова кваліфікація частина перша статті 342 КК України).

10 серпня 2015 року до ЄРДР у цьому ж кримінальному провадженні внесено відомості, передбаченого частиною другою статті 342 КК України.

28 липня 2015 року Прокуратурою Чернігівської області за результатами розгляду матеріалів досудового розслідування, внесеного до ЄРДР

за № 0000792 від 24 травня 2015 року, повідомлено ОСОБА_1 про підозру в умисному перешкоджанні виконанні ухвали, що набрала законної сили, та опору представникові влади при виконанні ним службових обов`язків, тобто у вчиненні злочинів, передбачених частиною першою статті 382 та частиною другою статті 342 КК України.

08 квітня 2016 року начальником відділу прокуратури Чернігівської області затверджено обвинувальний акт у кримінальному провадженні

№ 0000792 від 24 травня 2015 року за обвинуваченням

ОСОБА_1 у вчиненні злочинів, передбачених частиною першою статті 382, частиною другою статті 342 КК України, та ОСОБА_2 у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 345 КК України.

Ухвалою слідчого судді Новозаводського районного суду міста Чернігова від 26 жовтня 2015 року задоволено клопотання начальника слідчого відділу прокуратури Чернігівської області Кожедуба Є. М. про дозвіл на обшук; надано начальнику слідчого відділу прокуратури Чернігівської області Кожедубу Є. М. дозвіл на проведення обшуку будинку АДРЕСА_1 (за місцем проживання

ОСОБА_1 ) з метою відшукання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

10 листопада 2015 року на підставі зазначеної ухвали слідчого судді Новозаводського районного суду міста Чернігова від 26 жовтня 2015 року, обшук проведено за участю ОСОБА_1 у житловому будинку АДРЕСА_1 , що вбачається з протоколу.

Ухвалою слідчого судді Новозаводського районного суду міста Чернігова від 03 вересня 2015 року до підозрюваної ОСОБА_1 застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту на строк до двох місяців, до 03 листопада 2015 року. Покладено на неї обов`язки: негайно прибувати за кожною вимогою до суду, слідчого чи прокурора; не відлучатися із населеного пункту, в якому вона зареєстрована та проживає без дозволу слідчого, прокурора або суду; повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну місця свого проживання.

Ухвалою слідчого судді Новозаводського районного суду міста Чернігова від 04 лютого 2016 року відмовлено в задоволенні клопотання слідчого

у провадженні - начальника слідчого відділу Прокуратури Чернігівської області Кожедуба Є. М. про застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту відносно ОСОБА_1 .

Вироком Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області

від 07 квітня 2017 ОСОБА_1 виправдано у зв`язку з недоведеністю в її діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 382, частиною другою статті 342 КК України; ОСОБА_2 виправдано у зв`язку з недоведеністю в його діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 345 КК України.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 29 серпня 2018 року вирок Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 07 квітня

2017 року залишено без змін.

Рішенням кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів від 11 жовтня 2017 року № 184дп-17 дисциплінарне провадження № 11/2/4-39дс-89дп-17 щодо слідчого в особливо важливих справах першого слідчого відділу управління спеціальних розслідувань Департаменту спеціальних розслідувань Генеральної прокуратури України Кожедуба Є. М., закрито. Даним рішенням встановлено, що в діях ОСОБА_3 в частині проведення процесуальних дій без відновлення досудового розслідування вбачається склад дисциплінарного проступку, зокрема, неналежного виконання службових обов`язків під час здійснення досудового розслідування в кримінальному провадженні № 0000792, що є підставою для притягнення його до дисциплінарної відповідальності за пунктом 1 частини першої статті 43 Закону України «Про прокуратуру». Проте, у зв`язку із закінченням строку притягнення до дисциплінарної відповідальності прийняти рішення про накладення на нього дисциплінарного стягнення неможливо.

Суди також встановили, що з 15 липня 2015 року по 27 липня 2015 року,

12 січня 2016 року ОСОБА_1 знаходилась на стаціонарному лікуванні;

з 14 серпня 2015 року по 31 серпня 2015 року, 12 січня 2016 року

по 27 січня 2016 року позивачка перебувала на амбулаторному лікуванні. Також Прилуцькою міською станцією швидкої допомоги ОСОБА_1 надавалась допомога на дому 22 травня, 27 та 31 липня 2015 року.

Відповідно до висновку комплексного психологічного обстеження

від 29 травня 2019 року у ОСОБА_1 на першому плані виступає емоційне виснаження, тривожність, швидка втомлюваність, обумовлена психотравмуючою ситуацією. Рекомендовано індивідуальний психологічний супровід, медичне обстеження.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Частиною першою статті 3 Конституції України визначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 , як на підставу своїх порушених прав, посилалася на те, що період перебування її під слідством та судом складає більше трьох років (з 24 травня 2015 року по 29 серпня 2018 року), що має негативні впливи внаслідок притягнення її до кримінальної відповідальності, обрання щодо неї запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту строком на два місяці та намагання знову обрати щодо неї запобіжний захід, незаконного обшуку за адресою її проживання, у зв`язку з чим позивачці завдано моральної та матеріальної шкоди.

Відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди).

Згідно зі статтею 23 ЦК України право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема, органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Згідно з пунктом2 статті другої Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин)право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках, зокрема, постановлення виправдувального вироку суду.

Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до кримінальної відповідальності, яка в подальшому закрита судом, а особу виправдано у зв`язку з недоведеністю в її діянні складу кримінального правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (незаконне повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконне взяття і тримання під вартою, незаконне проведення в ході кримінального провадження обшуку тощо).

Частинами першою, шостою статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4, і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Відповідно до частини третьої 3 статті 13 Закону України Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Пунктом 8 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41, передбачено, що згідно з частиною першою статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 Закону і підлягають відшкодуванню, визначаються з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення. Розмір цих сум обчислюється виходячи з середньомісячного заробітку громадянина до вчинення щодо нього незаконних дій з заліком заробітку (інших відповідних доходів), одержаного за час відсторонення від роботи (посади), відбування кримінального покарання або адміністративного стягнення у вигляді виправних робіт.

Середньомісячний заробіток для визначення розміру відшкодування шкоди обчислюється у порядку, передбаченому постановами Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок № 100) та від 05 травня 1995 року № 348 «Про внесення змін і доповнень до Порядку № 100» (підпункт 1 пункту 9 вищезгаданого Положення).

Згідно з пунктом 2 частини ІІ «Період, за яким обчислюється середня заробітна плата» Порядку № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Наведене узгоджується з правовими висновком, викладеним в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі

№ 161/15362/16-ц (провадження № 14-592цс18).

Верховний Суд врахував, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини

від 12 липня 2007 року у справі «Станков проти Болгарії»,

заява № 68490/01).

Відповідно до частин другої, третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто, вказаним Законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України

від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15.

З урахуванням засад виваженості, розумності та справедливості суд може збільшити розмір відшкодування, обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2018 року

у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зробила висновок про те, що моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок

і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03 серпня 2022 року у справі № 344/15323/16-ц (провадження № 61-4862св22).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, завданої позивачці незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, та погоджуючись з висновком рішення суду першої інстанції в цій частині, апеляційний суд виходив з того, що ОСОБА_1 незаконно перебувала під слідством та судом більше трьох років, а, отже, довела її право на відшкодування завданої їй матеріальної та моральної шкоди, завданої перебуванням під слідством і постановленням виправдувального вироку суду, у зв`язку з відсутністю в діяннях цієї особи складу кримінального правопорушення.

Суди вірно встановили, що позивачка перебувала під слідством і судом

з 28 липня 2015 року по 29 серпня 2018 року, тобто 37 місяців 5 днів, мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» становить 222 000 грн.

Врахувавши обсяг заподіяної позивачці шкоди, глибину та тривалість її моральних страждань внаслідок незаконного перебування протягом тривалого часу під слідством та судом, що призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків, суд першої інстанції, з урахуванням засад розумності та справедливості, пропорційності дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для стягнення у відшкодування моральної шкоди у розмірі 350 000 грн.

При цьому, судом першої інстанції, з висновком якого погоджується й апеляційний суд, враховані конкретні обставини справи, особливості впливу події незаконного притягнення до кримінальної відповідальності на позивачку, тривалість її перебування під слідством і судом, глибину переживань у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності, змін у житті, а також засади розумності, виваженості та справедливості.

Змінюючи рішення суду першої інстанції із зазначенням, що кошти на відшкодування шкоди позивачці підлягають стягненню з Державного бюджету України, апеляційний суд виходив з наступного.

Верховний Суд у постанові від 10 листопада 2021 року у справі

№ 346/5428/17 (провадження № 61-8102св21) зазначив, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання. Тобто кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів. Проте суди на це уваги не звернули та зробили помилковий висновок про стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди безпосередньо з Державної казначейської служби України шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунку».

У справі, що переглядається, суд першої інстанції, ухваливши правильне по суті судове рішення, на вказане уваги не звернув та помилково зазначив у резолютивній частині рішення про компенсацію моральної шкоди позивачці з Державного бюджету України шляхом списання у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку ДКСУ.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі № 953/6561/20 (провадження № 61-922св21).

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди у вигляді витрат на правничу допомогу під час здійснення кримінального провадження та ухвалюючи в цій частині нове рішення про часткове задоволення цих позовних вимог, апеляційний суд виходив з того, що чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у тому числі й відшкодування (повернення) сум, сплачених за надання йому юридичної допомоги.

На день розгляду справи єдиним таким законом є Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», сфера дії якого поширюється на широке коло суб`єктів, у тому числі й на осіб, щодо яких постановлено виправдувальний вирок суду у зв`язку з недоведеністю в їх діяннях складу кримінального правопорушення.

Відповідно до пункту 3.2 Рішення Конституційного Суду України

від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява

№ 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаними адвокатом робами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною третьою статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Тобто, ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).

Згідно з частиною першою статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Статтею 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та таке ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.

Такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18).

В постанові Верховного Суду від 01 вересня 2021 року у справі

№ 178/1522/18 (провадження № 61-3157св21) міститься висновок про те, що апеляційний суд не звернув уваги, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України). Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року

у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі

№ 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 12 лютого 2020 року

у справі № 648/1102/19 (провадження № 61-22131св19), від 03 лютого

2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19),

від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження

№ 61-44217св18). Тобто вказана судова практика є незмінною.

Суди встановили, що, підтверджуючи розмір витрат на правничу допомогу при здійсненні кримінального провадження та обсяг робіт виконаних адвокатом, позивачка надала договір про надання адвокатських послуг

від 08 липня 2015 року, відповідно до додатку № 1 до вказаного договору якого сторони погодили, що вартість надання юридичних (адвокатських) послуг (гонорар) за представлення інтересів замовника при проведенні досудового розслідування у кримінальному провадженні від 24 травня

2015 року № 0000792 становить 20 000 грн.

Також додані квитанції про сплату вартості наданих юридичних послуг, акт виконаних робіт.

Задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення матеріальної шкоди у вигляді витрат на правничу допомогу під час здійснення кримінального провадження, апеляційний суд виходив з того, що умовами договору про надання адвокатських послуг від 08 липня 2015 року, адвокат

Федоренко Є. В. та ОСОБА_1 визначили, що ціна та умови винагороди адвоката встановлюються додатком № 1 до укладеного між ними договору, відповідно до якого вартість наданих послуг становить 20 000 грн.

Дослідивши умови укладеного між позивачкою та адвокатом

Федоренком Є. В. договору та врахувавши, що витрати у розмірі 20 000 грн, як еквівалент витрачених годин робочого часу адвоката на надання правничої допомоги у даній справі, є доведеними, співмірними із складністю такої, її тривалістю та наданими послугами, затраченим часом на надання таких послуг, участю в судових засіданнях, а розмір таких витрат відповідає критерію реальності, співмірності та розумності, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відшкодування витрат на правничу допомогу ОСОБА_1 під час здійснення кримінального провадження у визначеному розмірі.

Згідно з частиною першою статті 394 ЦПК України, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України визначено, що суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Як на підставу для відкриття касаційного провадження, заявник послався на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме зазначив, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні не врахував висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня

2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19), постановах Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17 (адміністративне провадження № К/9901/59673/18), від 09 жовтня

2019 року у справі № 522/17164/16-ц (провадження № 61-44705св18),

від 13 листопада 2019 року у справі № 583/1075/16-ц (провадження

№ 61-13369св18), від 13 листопада 2019 року у справі № 405/2480/16-ц (провадження № 61-11597св18).

Велика Палата Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі

№ 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) зазначила, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

У постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17 (адміністративне провадження № К/9901/59673/18) Верховний Суд вказав, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема, й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту.

У постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі

№ 522/17164/16-ц (провадження № 61-44705св18) вказано, що, задовольняючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством та судом, суд апеляційної інстанції правильно застосував положення частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та визначив розмір відшкодування моральної шкоди із розрахунку мінімальної заробітної плати у розмірі 3 200 грн.

У постанові від 13 листопада 2019 року у справі № 583/1075/16-ц (провадження № 61-13369св18) Верховний Суд, погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, вказав, що незаконними діями органів досудового слідства було порушено право позивача на свободу та особисту недоторканість, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та завдано моральної шкоди, що виявилось у душевних стражданнях, які вона зазнала у зв`язку із притягненням до кримінальної відповідальності, перебуванням під вартою, підпискою про невиїзд, пов`язаними з цим обмеженнями в її житті, в порушенні нормального та звичного способу життя тощо.

У постанові від 13 листопада 2019 року у справі № 405/2480/16-ц (провадження № 61-11597св18) Верховний Суд, погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, зазначив, що позивачем на підставі належних і допустимих доказів підтверджено завдання йому моральної шкоди, необхідність докладання додаткових зусиль для нормалізації життєвих зв`язків, здоров`я і відновлення стосунків з оточуючими, що є підставою для стягнення на його користь 300 000 грн на відшкодування завданої моральної шкоди. При цьому відсутні підстави для задоволення вимог ОСОБА_4 про відшкодування збитків, оскільки позивачем не доведено наявність у нього збитків у розумінні статті 22 ЦК України.

Доводи касаційної скарги про неврахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19), постановах Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17 (адміністративне провадження

№ К/9901/59673/18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 522/17164/16-ц (провадження № 61-44705св18), від 13 листопада 2019 року у справі

№ 583/1075/16-ц (провадження № 61-13369св18), від 13 листопада

2019 року у справі № 405/2480/16-ц (провадження № 61-11597св18), колегія суддів відхиляє, оскільки вказані судові рішення були предметом дослідження судів першої та апеляційної інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову

у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Із змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, Верховний Суд уже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною.

Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Чернігівської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органу досудового слідства та прокуратури,

за касаційною скаргою Державної казначейської служби України

на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області

від 12 січня 2022 року та постанову Чернігівського апеляційного суду

від 12 липня 2022 року, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

С. Ю. Мартєв

В. В. Сердюк