Справа № 308/7127/21
П О С Т А Н О В А

іменем України

27 липня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

судді-доповідачки Готри Т. Ю.,

суддів Мацунича М. В., Кондора Р. Ю.,

за участю секретарки судового засідання Бочко Л. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я і каліцтвом, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця», в інтересах якого діє Регіональна філія «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця», та апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник адвокат Гончаров Валентин Вікторович, на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 грудня 2021 року, повне судове рішення складено 20.12.2021, ухвалене суддею Шумило Н.Б.,

у с т а н о в и в:

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - АТ «Українська залізниця», залізниця) про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я і каліцтвом.

Позов обґрунтував тим, що 29 травня 2019 року о 16:08 годині маневровий локомотив ЧМЕЗ-Т № 4687, який закріплений за ТЧ-9 Мукачево виробничого структурного підрозділу «Ужгородська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Українська залізниця», на залізничній колії 50а станції Ужгород-1 при проведенні маневрової роботи здійснив на нього наїзд. Унаслідок наїзду йому заподіяно ушкодження здоров`ю і каліцтво, оскільки отримав тяжкі тілесні ушкодження у вигляді травматичної ампутації правої гомілки, забійно-розчавленої рани лівої п`яткової кістки з дефектом м`яких тканин, травматичного шоку другого ступеня.

Отримання цих тілесних ушкоджень за вказаних обставинах підтверджується: матеріалами кримінального провадження № 0001660, в якому здійснювалося розслідування факту наїзду на нього локомотивом і яке було закрито постановою слідчого Ужгородського відділу поліції ГУНП в Закарпатській області від 15.05.2020; висновком судово-медичної експертизи від 19.03.2020 за № 99; актом службового розслідування аварії від 05.06.2019, складеного ВСП «Ужгородська дирекція залізничних перевезень».

Стверджував, що внаслідок отриманих тілесних ушкоджень йому завдано значної моральної шкоди, яка полягає у тому, що він зазнав надзвичайно великих фізичних страждань від нестерпного болю, викликаного цими тілесними ушкодженнями, насамперед, ампутацією правої гомілки. Він назавжди залишився без правої ноги, а замість неї йому було встановлено протез і, як наслідок, він визнаний інвалідом довічно.

Зауважував і те, що незважаючи на свій молодий вік, уже ніколи не стане повноцінно здоровою людиною та постійно потребуватиме нагляду лікарів, а відтак не зможе у повній мірі реалізувати себе у житті, зокрема, обирати професії і організовувати дозвілля, які протипоказані інвалідам. Ці обставини викликають та будуть викликати протягом усього його життя значні душевні страждання через відчуття своєї неповноцінності і хвилювання за подальший стан здоров`я, а тому заподіяну йому відповідачем моральну шкоду оцінив у розмірі 500 000 гривень.

Посилаючись на наведені вище обставини просив стягнути з АТ «Українська залізниця» на свою користь 500 000 грн у відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я і каліцтвом, а також вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10.12.2021 позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 100 000 гривень, а також 4 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь держави судовий збір у розмірі 1 000 гривень.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Водночас скасовано постановлені Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області ухвали від 06.10.2021 та 02.11.2021 про застосування до Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області заходу процесуального примусу шляхом накладення штрафу.

Не погоджуючись із цим рішенням місцевого суду відповідач АТ «Українська залізниця», в інтересах якого діє регіональна філія «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця», подало на нього апеляційну скаргу внаслідок його незаконності та необґрунтованості через порушення судом норм процесуального права, неправильного застосування норм матеріального права та невідповідність висновків суду фатичним обставинам справи.

Скарга мотивована тим, що судом першої інстанції залишено поза увагою відсутність у матеріалах справи будь-яких доказів, які би підтверджували заподіяння позивачу моральної шкоди, оскільки неправомірних дій зі сторони залізниці у порушенні правил безпеки руху або експлуатації залізничного транспорту не було, а причиною заподіяння ОСОБА_1 тілесних ушкоджень і каліцтва стала його груба необережність та порушення правил безпеки громадян на залізничному транспорті.

Зазначав апелянт, що позивачем не надано суду висновку психологічної експертизи та ОСОБА_1 не заявлялось відповідне клопотання про проведення судом такої експертизи, а відтак факт заподіяння йому моральної шкоди та її розмір не є доведеними. Також місцевим судом в оскарженому рішенні не наведено розрахунку задоволеного розміру моральної шкоди та мотиви з яких суд дійшов саме до такого розміру для відшкодування завданої позивачу моральної шкоди й якими доказами це підтверджується.

Указувала залізниця і про не врахування судом абзацу 2 пункту 2 Постанови Пленуму ВСУ № 6 від 27.03.1992 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», в якому зазначено, що якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, коли іншого не встановлено законом, розмір належного з володільця джерела підвищеної небезпеки відшкодування має бути зменшений або у відшкодуванні має бути відмовлено. А також про не врахування судом роз`яснень, наданих в абзацах 3, 4 пункту 7 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справах «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» за № 4 від 01.03.2013.

Звертала увагу залізниця і на те, що задоволений судом розмір на відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 в 10 разів перевищує розмір такої шкоди, які були стягнуті судами у подібних правовідносинах (постанови Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 355/981/16-ц, від 25.03.2019 у справі № 355/813/17).

Також залізниця уважала безпідставним і необґрунтованим стягнення із неї на користь позивача 4 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

З огляду на наведене апелянт просив оскаржене рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити, а також вирішити питання розподілу судових витрат.

Своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу відповідача АТ «Українська залізниця» позивач ОСОБА_1 не скористався.

В апеляційні скарзі позивач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокат Гончаров В.В., посилався на незаконність і необґрунтованість зазначеного рішення суду першої інстанції через неправильне застосування судом норм матеріального права та невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи.

Скарга загалом обґрунтована тими же доводами, які наведні в позовній заяві, а також додатково тим, що, задовольнячи частково вимоги про відшкодування завданої моральної шкоди, місцевий суд у порушення вимог ст. 23 ЦК України належним чином не врахував обсягу його страждань та наслідків ушкодження здоров`я і каліцтва, тобто втрати частини ноги і пожиттєвої інвалідності.

На його переконання, оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню повністю, а тому з відповідача на його користь слід стягнути понесенні ним витрати з оплати професійної правничої допомоги адвоката в розмірі 20 000 гривень.

Посилаючись на зазначені вище обставини просив оскаржене рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення його позовних вимог, а також стягнути з відповідача на його користь 20 000 грн витрат на професійну правничу допомогу адвоката.

У «запереченнях» (відзиві) на апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 відповідач АТ «Українська залізниця» посилалось на її надуманість та безпідставність, просило у задоволенні такої відмовити, оскаржене рішення суду скасувати та відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 .

У судовому засіданні представниця відповідача АТ «Українська залізниця» - адвокатеса Борисова Г.Й. подану залізницею апеляційну скаргу підтримала, просила таку задовольнити з підстав наведених у ній, а оскаржене рішення місцевого суду скасувати та відмовити як у задоволенні позову ОСОБА_1 , так і його апеляційної скарги на це рішення суду.

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Гончаров В.В. у судовому засіданні подану позивачем апеляціну скаргу підтримав, просив таку задовольнити, оскаржене рішення суду скасувати та задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 повністю, у тому числі щодо понесених витрат на правничу допомогу, а апеляційну скаргу АТ «Українська залізниця» - відхилити.

Заслухавши суддю-доповідачку, пояснення представників сторін, перевіривши доводи апеляційних скарг та матеріали справи, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга відповідача АТ «Українська залізниця» задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом установлено, що 29.05.2019 приблизно о 16:00 год неподалік будівлі № 22 по вул. Болгарській у м. Ужгороді, де розташовані залізнично-дорожні колії, було виявлено позивача ОСОБА_1 , який унаслідок переїзду його потягом отримав тяжкі тілесні ушкодження в результаті чого йому було ампутовано частину кінцівки.

Ці обставини підтверджуються матеріалами кримінального провадження № 0001660 від 30.05.2019 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 276 КК України, з яких убачається, що 29.05.2019 о 16:32 год зі служби «102» надійшло повідомлення про те, що на вул. Болгарській, 22 у м. Ужгороді чергова по залізничному вокзалу повідомила про чоловіка, який упав на колії біля ЛВЧ та якому потягом відтяло ногу, що узгоджується з рапортом від 29.05.2019.

Зі змісту наявного в матеріалах кримінального провадження витягу ЄРДР видно, що Ужгородським ВП ГУНП в Закарпатській області проводилося досудове розслідування кримінального провадження № 0001660, відомості про яке внесено до ЄРДР 30.05.2019 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 276 КК України. Підставою внесення таких відомостей про кримінальне правопорушення за ч. 2 ст. 276 КК України до ЄРДР слугувало те, що 29.05.2019 приблизно о 16:00 год неподалік будівлі № 22 по вул. Болгарській у м. Ужгороді, де розташовані залізнично-дорожні колії, було виявлено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_1 , який унаслідок переїзду його потягом отримав тілесні ушкодження в результаті чого йому було ампутовано частину кінцівки.

Відповідно до довідки № 396/2019 від 24.06.2019, виданої Ужгородською районною лікарнею, ОСОБА_1 було госпіталізовано до комунального закладу «Ужгородська районна лікарня» 29.05.2019 о 17:00 год із діагнозом: травматична ампутація правої гомілки, забійно-розчавлена рана п`яткової ділянки лівої стопи з дефектом м`яких тканин.

Згідно з висновком судово-медичної експертизи № 99 від 19.03.2020, на момент судово-медичного обстеження на тілі ОСОБА_1 виявлено рубці на шкірних покривах середньої третини лівої гомілки по задній поверхні та на п`ятці лівої стопи, ліва п`ятка деформована; відмічається відсутність правої гомілки до верхньої третини, установлено протез. За відомостями медичної документації у нього встановлено діагноз: «Травматична ампутація правої гомілки, забійно-розчавлена рана п`яткової ділянки лівої стопи з дефектом м`яких тканин. Травматичний шок ІІ ступеня». Ці тілесні ушкодження є характерними для залізничної травми і могли виникнути від ударної дії тупих предметів із прикладанням значної сили, якими могли бути виступаючі частини рухомого залізничного транспорту, під час чого потерпілий, найбільш імовірно, знаходився у вертикальному положенні повернутий лівою половиною тіла до джерела спричинення, із подальшим відкиданням потерпілого на тверде покриття залізничної колії та переїздом колеса потягу через нижні кінцівки з повною ампутацією правої гомілки, під час чого потерпілий, найбільш вірогідно, знаходився у горизонтальному положенні. По давності виникнення, згідно з даними медичної документації, зазначені тілесні ушкодження вкладаються в час події, яка мала місце 29.05.2019, і не суперечить обставинам справи. Вказані тілесні ушкодження були небезпечними для життя в момент їх спричинення і за цією ознакою, згідно з пунктом 2.1.3. «м, п» Правил судово-тілесних ушкоджень, відносяться до тяжких тілесних ушкоджень.

Як убачається з постанови старшого слідчого СВ Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області Вовчка Р.Ю. про закриття кримінального провадження від 15.05.2020, кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0001660 від 30.05.2019, закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. Водночас у цій постанові зазначено, що під час допиту ОСОБА_1 було встановлено, що його дійсно збив потяг і дана подія мала місце внаслідок його необережного поводження під час переходу через залізничні колії (а.с.5 і на звороті).

З акту службового розслідування аварії від 05.06.2019, затвердженого начальником виробничого структурного підрозділу «Ужгородська дирекція залізничних перевезень» Пушкашом О.А., слідує, що 29.05.2019 о 16 год 08 хв, при проведенні маневрової роботи з переподачі 10 вагонів на під`їзну колію «Бетон Груп-4» на колії № 50а станції Ужгород-1, маневровим локомотивом ЧМЕЗ-Т № 4687 під керуванням машиніста ОСОБА_2 та помічника машиніста ОСОБА_3 стався наїзд на стороннього на залізничному транспорті чоловіка, який, імовірно, почав перехід колії під час руху маневрового складу з протилежної сторони від машиніста маневрового локомотива та складача поїздів. Локомотивна бригада та складач поїздів під час руху поїзда сторонніх осіб на даній ділянці колії не бачили. Після випадкового виявлення на узбіччі колії №50а у траві потерпілого ОСОБА_1 , приймальником поїздів ст. Ужгород ОСОБА_4 і складачем поїздів ОСОБА_5 було надано першу допомогу потерпілому. Було повідомлено чергову по станції Ужгород-1 ОСОБА_6 . Чергова по станції Ужгород-1 про випадок доповіла керівництву станції, поїзному диспетчеру, викликала швидку допомогу та поліцію (пункт 9 акту). Водночас у пункті 12 цього акту міститься висновок комісії про те, що під час розслідування встановлено, причиною нещасного випадку стала особиста необережність потерпілого ОСОБА_1 та порушення ним вимог пунктів 2.1, 2.2, 2.3, 2.5, 2.6 «Правил безпеки громадян на залізничному транспорті», затверджених наказом Міністерства транспорту України від 19.02.1998 № 54, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 24.03.1998 за № 193/2633. Комісія по розслідуванню випадку аварії, допущеної 29.05.2019 о 16 год 08 хв на під`їзній колії № 50а механічного заводу станції Ужгород-1, установила, що вини працівників регіональної філії «Львівська залізниця» у даному випадку немає (а.с.6, 7).

Довідкою приватного підприємства «Протезно-ортопедична «ДОПОМОГА» від 04.06.2021 підтверджується, що ОСОБА_1 було видано протезно-ортопедичні вироби, згідно зі замовленням № 24203825/2019/612 від 11.12.2019, а саме: ПН.3.3.3.4.0, протези гомілки модульні з мобільності для пацієнтів вагою до 100 кг (а.с.22).

Із виписки з медичної картки стаціонарного хворого ОСОБА_1 вбачається, що він з 29.05.2019 по 18.06.2019 перебув у комунальному закладі «Ужгородська районна лікарня» з діагнозом: травматична ампутація правої гомілки на рівні в-с/третини, забійно-розчавлена рана п`яткової ділянки лівої стопи з дефектом м`яких тканин. Травматичний шок ІІ ступеня (а.с.96).

Згідно з повідомленням підприємству, установі, організації про результати огляду медико-соціальною експертною комісією ОСОБА_1 , проведено первинний його огляд 26.09.2019, установлено третю групу інвалідності, причина - загальне захворювання. Висновок про умови і характер праці - протипоказана робота, пов`язана зі статико-динамічним навантаженням та ходою (а.с.97).

З виписки із протоколу ЛКК № 14/2 від 22.01.2020 ОСОБА_1 встановлено діагноз постравматична ампутаційна кукса в/з правої гомілки та висновок, що потребує заміни кукси (а.с.98).

Як убачається з диплома кваліфікованого робітника серії НОМЕР_1 від 30.06.2009 ОСОБА_1 закінчив у 2009 році Ужгородське вище комерційне училище Київського національного торговельно-економічного університету і здобув професію столяра (а.с.105).

Відповідно до пенсійного посвідчення № НОМЕР_2 серії № НОМЕР_3 від 12.11.2019, ОСОБА_1 довічно призначено пенсію по інвалідності, 3-тя група, загальне захворювання (а.с.8).

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної /немайнової/ шкоди (пункт 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Як кореспондує ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає, зокрема у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої; за загальним правилом моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб; розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення; при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості; моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування; моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, установлених частиною другою цієї статті.

За змістом пункту 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Правилом ч. 1 ст. 1168 ЦК України регламентовано, що моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Згідно з частинами 1, 2, 5 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана, зокрема з використанням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб; шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом використання якого створює підвищену небезпеку; особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Положеннями ч. 2 ст. 1193 ЦК України врегульовано, що якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а вразі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.

Особливістю відшкодування моральної шкоди завданої джерелом підвищеної небезпеки є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати цю шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду як винуваті, так і невинуваті власники, володільці об`єктів, які є джерелом підвищеної небезпеки.

Така правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року № 14-463цс18 (справа № 210/5258/16-ц), постанові Верховного Суду від 08 листопада 2018 року провадження № 61-44173св18 (справа № 336/3665/16-ц), постанові Верховного Суду від 01 грудня 2021 року провадження № 61-12797св21 (справа № 127/13341/20), яку, відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України, апеляційний суд ураховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Отже, на переконання колегії суддів, у даному випадку відповідачем АТ «Українська залізниця» було заподіяно позивачу ОСОБА_1 моральної шкоди.

Доводи апеляції відповідача АТ «Українська залізниця» про те, що шкода спричинена не з його вини, а з грубої необережності самого потерпілого-позивача ОСОБА_1 , не є підставою для відмови у захисті порушеного права, оскільки за змістом зазначених вище норм матеріального права власник чи володілець джерела підвищеної небезпеки відповідає за шкоду без врахування вини, та може бути звільнений від такої відповідальності лише через спричинення шкоди за наслідками непоборної сили або умислу потерпілого на завдання самому собі цієї шкоди.

Обставин непереборної сили або умислу потерпілого ОСОБА_1 апеляційним судом не установлено.

Водночас, на думку колегії суддів, у даному випадку та з урахуванням переходу позивачем у не встановленому, небезпечному для життя і здоров`я місці залізничних колій, мала місце з його боку груба необережність.

З огляду на наведене вище, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги залізниці про те, що судом першої інстанції залишено поза увагою відсутність у матеріалах справи будь-яких доказів, які би підтверджували заподіяння позивачу моральної шкоди внаслідок неправомірних дій зі сторони залізниці, оскільки у даному випадку наявність чи відсутність винуватості відповідача значення немає для підстав відшкодування ОСОБА_1 завданої моральної шкоди джерелом підвищеної небезпеки (локомотивом). Заразом апеляційний суд не бере до уваги доводи апелянта-залізниці, що за відсутності відповідного висновку психологічної експертизи, позивач ОСОБА_1 апріорі не має права на відшкодування завданої йому моральної шкоди.

Також є голослівними твердження апелянта АТ «Українська залізниця» про те, що задоволений місцевим судом розмір на відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 в 10 разів перевищує розмір такої шкоди, які були стягнуті судами у подібних правовідносинах (постанови Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 355/981/16-ц, від 25.03.2019 у справі № 355/813/17), оскільки такі висновки суду касаційної інстанції не є обов`язковими для суду апеляційної інстанції в цій справі та розмір завданої моральної шкоди визначається судом із урахуванням фактичних, конкретних обставин кожної справи.

Вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди, колегія суддів керується тим, що моральна шкода позивачу завдана тілесними ушкодженнями і каліцтвом, що спричинило та буде спричиняти йому протягом усього життя душевних страждань. Відновити становище, яке існувало до каліцтва (ампутації ноги) у житті ОСОБА_1 неможливо.

При цьому колегія суддів ураховує, що каліцтво позивача спричинено також у зв`язку з його особистою грубою необережністю та переходом залізничної колії у місці, яке для цього не пристосовано, та не є безпечним для життя і здоров`я, а відтак, однією з причин тілесних ушкоджень і каліцтва ОСОБА_1 є недотримання ним правил поведінки на залізничному транспорті, що має наслідком зменшення суми відшкодування завданої йому моральної шкоди із заявлених позовних вимог.

На переконання колегії суддів, задовольняючи частково позовні вимоги, місцевий суд не навів мотивів, які би свідчили про безпідставність суми заявленого позивачем відшкодування. Хоча у справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною, розумною, справедливою цій шкоді. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути аргументованим судом із урахуванням, зокрема критеріїв, визначених у ч. 3 ст. 23 ЦК України, та навіть і тоді, коли таке відшкодування присуджується у розмірі суттєво меншому, аніж просив позивач.

Апеляційний суд констатує, що суд першої інстанції уважав за необхідне задовольнити позовну вимогу у розмірі значно меншому порівняно з тим, яку просив стягнути позивач. Однак при цьому, не відкинувши жодні аргументи позивача ОСОБА_1 про обставини, які свідчать про глибину його фізичного болю та страждань завданих ушкодженням здоров`я і каліцтвом, у тому числі і на майбутнє, місцевий суд не навів переконливих і обґрунтованих мотивів для такого визначення розміру відшкодування моральної шкоди.

Отже, з огляду на те, що позивач просив стягнути на відшкодування завданої йому моральної шкоди 500 000 грн, а тому, з урахуванням зазначених вище обставин цієї справи, стягненню із залізниці на його користь підлягають кошти у розмірі 250 000 грн, що, на переконання колегії суддів, є належним відшкодуванням у цьому випадку. З огляду на це рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає до зміни.

Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних із розглядом справи, зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 137 цього Кодексу передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Такого клопотання відповідачем у цій справі заявлено не було.

Витрати на правничу допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі. Такі витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, щодо закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За положеннями частин 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У цій справі на підтвердження понесених витрат на правову допомогу, позивачем ОСОБА_1 надано: - договір про надання правничої допомоги № 10/с від 02.06.2021, укладений між ним та адвокатом Гончаровим В.В. (а.с.13); - додаток № 1 до договору з описом наданих адвокатом послуг (а.с.14); - квитанцію прибуткового касового ордера № 08 від 03.06.2021 про сплату ОСОБА_1 20 000 грн за надання правничої допомоги (а.с.15); - повноваження адвоката Гончарова В.В. підтверджуються ордером на надання правничої (правової) допомоги серія АО № 1031554 від 03.06.2021 (а.с.12).

Так, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь 20 000 грн понесених витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які місцевим судом було задоволено пропорційно до задоволених вимог у розмірі 20%, тобто 4 000 гривень.

Колегія суддів погоджується з правильністю висновків місцевого суду, що розмір витрат на правничу допомогу адвоката в розмірі 20 000 грн є доведеним та документально підтвердженим, а також є співмірним: - зі складністю справи; - виконаних адвокатом Гончаровим В.В. робіт (наданих послуг); - часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); - обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; - ціною позову і значенням справи для сторони.

Однак, ураховуючи пропорційність задоволених апеляційним судом вимог позивача з 500 000 грн у 250 000 грн, понесені ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу з 20 000 грн, підлягають задоволенню у розмірі 10 000 гривень, а відтак рішення місцевого суду в цій частині пілягає до зміни.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України).

Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на наведене, апеляційний суд констатує, що позивач частково довів належними, допустимими, достовірними, а в їх сукупності достатніми доказами свої вимоги, які знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010).

Доводи апеляційної скарги відповідача залізниці, колегія суддів уважає безпідставними, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах закону і фактичних обставинах справи та не спростовують правильність висновків суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я і каліцтвом, а тому апеляційна скарга АТ «Українська залізниця» задоволенню не підлягає.

Натомість, доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 , колегія суддів уважає частково слушними, оскільки вони ґрунтуються на вимогах закону і дійсних обставинах справи та спростовують висновки місцевого суду щодо визначеного розміру для відшкодування заподіяної йому моральної шкоди, понесених витрат на правничу допомогу адвоката, а тому апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

За таких обставин, оскаржене рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України, підлягає зміні в частині визначеного розміру моральної шкоди, яка підлягає стягненню з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 , а також витрат на професійну правничу допомогу, що понесені позивачем.

За приписами ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги АТ «Українська залізниця» у розмірі 7 500 грн слід покласти на відповідача-апелянта АТ «Українська залізниця».

Керуючись статтями 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця», в інтересах якого діє Регіональна філія «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця», залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник адвокат Гончаров Валентин Вікторович, задовольнити частково.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 грудня 2021 року в частині визначення розміру моральної шкоди, яка підлягає стягненню з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 , змінити та визначити таку в розмірі 250 000 (двісті п`ятдесят тисяч) гривень 00 копійок.

У частині стягнення з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу змінити та визначити їх у розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень 00 копійок.

В частині стягнення з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави судового збору змінити та визначити такий в розмірі 2 500 (дві тисячі п`ятсот) гривень 00 копійок.

У решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду на протязі тридцяти днів із дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 10 серпня 2022 року.

Суддя-доповідачка

Судді