Справа № 202/4267/15-ц
Провадження № 2/202/150/2022
ІНДУСТРІАЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2022 року місто Дніпро

Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська у складі головуючої судді Марченко Н.Ю., за участю секретаря судового засідання Пономаренка М.М., представника позивача - адвоката Коломойця С.В., відповідача ОСОБА_1 , його представника - адвоката Черненкова О.В., третьої особи ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

14 травня 2015 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що він зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 .

Також у вказаній квартирі зареєстровані ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_1 .

Останній не проживає у квартирі з 2001 року, комунальні послуги не сплачує, кореспонденцію не отримує, квартирою взагалі не цікавиться, його особисті речі в квартирі відсутні.

Перешкод у користуванні жилим приміщення ані він, ані інші члени сім?ї відповідачу не чинили.

Відповідач добровільно визначив собі інше місце проживання і спірним житлом не користується без поважних причин понад шести місяців.

Отже, посилаючись на положення ст. 71 ЖК України, позивач просив визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 ).

Зазначена справа перебувала в провадженні судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Мороза В.П.

Ухвалою від 15 травня 2015 року у справі було відкрито провадження та призначене попереднє судове засідання.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 травня 2015 року позов ОСОБА_3 був задоволений, а саме визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

В липні 2019 року відповідач звернувся до суду з заявою про перегляд даного заочного рішення.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 липня 2019 року ОСОБА_1 був поновлений пропущений строк на подання заяви про перегляд заочного рішення та його заяву прийнято до розгляду.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 вересня 2019 року заочне рішення від 20 травня 2015 року було скасовано та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

У зв?язку з неявкою позивача в судове засідання ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 червня 2020 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, було залишено без розгляду.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 19 січня 2021 року ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 червня 2020 року було скасовано та справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 березня 2021 року з огляду на предмет позову, суть спору, обсяг та характер доказів, які необхідно дослідити в судовому засіданні, необхідність залучення до участі у справі третіх осіб, допиту свідків, з урахуванням думки сторін було постановлено розглядати даному справу за правилами загального позовного провадження, для чого судове засідання для розгляду справи по суті було замінено підготовчим засіданням.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01 липня 2021 року було залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, нового власника спірної квартири ОСОБА_2 .

Під час підготовчого провадження відповідачем ОСОБА_1 був поданий відзив на позов, в якому зазначено, що в 1977 році йому в якості компенсації за знесення приватного будинку за адресою: АДРЕСА_2 виконкомом Індустріальної районної ради був виданий ордер на двохкімнатну квартиру загальною площею 48,24 кв.м. за адресою: АДРЕСА_3 на склад сім?ї: дружина ОСОБА_4 і син ОСОБА_3 .

У 1978 році в них з дружиною народився другий син ОСОБА_5 , який також був зареєстрований у вказаній квартирі.

12.07.1993 року шлюб між ним і ОСОБА_4 був розірваний, але вони продовжували проживати у спільній квартирі.

В 1999 році в якості подарунку на весілля свого старшого сина ОСОБА_3 він вклав значні власні кошти в реконструкцію приватного будинку невістки за адресою: АДРЕСА_4 , в якому останні оселилися.

Молодшому сину ОСОБА_5 він згодом теж придбав окреме житло - приватний будинок в с. Новоселиця Новомосковського району.

Після народження дитини в сім`ї старшого сина він з невісткою і дитиною переселилися з приватного будинку по АДРЕСА_4 до спірної квартири.

Проживати у двохкімнатній квартирі у такому складі сім`ї стало нестерпно. Оскільки площа та планування квартири не давали можливості для одночасного проживання в квартирі, щоб зняти напругу в сім`ї за домовленістю з сином він тимчасово оселився в орендованому ним як підприємцем нежитловому підсобному приміщені на свинофермі в с. Соколово Новомосковського району. Там він проводив науково-технічні дослідження по енергетиці та впроваджував на практиці свої напрацювання в сфері сільського господарства.

Під час тимчасової відсутності він ставився до житла як до свого постійного місця проживання, так як іншого житла не мав. Періодично навідувався до квартири, порався у побутових справа, отримував на поштовому відділенні пенсію і тому подібне. Такий варіант організації їх спільного користування квартирою був гарним тимчасовим вирішенням проблеми, що склалася.

У 2019 році він приїхав з с. Соколово до міста Дніпра, щоб відвідати квартиру і отримати чергову пенсію. До квартири не зміг потрапити, так як замок на дверях було замінено. Поштарка, яка видавала пенсію, повідомила, що начебто в його квартирі проживають сторонні люди.

З`ясувалося, що після зняття його на підставі заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20.05.2015 року з реєстрації за місцем проживання сини та дружина приватизували квартиру та згодом продали її ОСОБА_2 .

Вважає, що позивачем було порушено його право на житло.

На думку відповідача, акти про його непроживання в спірній квартирі були складені неуповноваженими на те особами та є сфальсифікованими.

Він як головний квартиронаймач належним чином виконував свої обов?язки по утриманню житла.

У зв?язку з вищевикладеним відповідач просив відмовити в задоволенні позову.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2021 року підготовче провадження у справі було закрито та справу призначено до розгляду по суті.

При цьому ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 травня 2022 року до участі у справі було залучено як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

В судовому засіданні представник позивача Коломоєць С.В. позов підтримав та наполягав на його задоволенні.

Також представником позивача були надані письмові пояснення по суті справи, в яких зазначено, що після припинення в 1993 році шлюбних відносин між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 останній дійсно проживав в спірній квартирі до 1997 року.

В 1997 році відповідач разом із ОСОБА_4 переїхав до с. Михайлівка Царичанського району для догляду за бабкою та проживав там до 2001 року.

Після смерті бабки у 2001 році відповідач переїхав до с. Соколово Новомосковського району, де займався з ОСОБА_4 підприємницькою діяльністю з вирощування овочів.

Після погіршення у 2005 році стану здоров`я ОСОБА_4 і відмови відповідача в наданні будь-якої матеріальної допомоги на лікування позивач був змушений забрати свою матір до лікарні.

З того часу йому було невідомо про подальше життя відповідача. Останнє, що він сказав, що переїде до росії, в нього там є будинок.

Звертав увагу, що відповідач, не проживаючи в спірній квартирі, що підтверджується актами, посвідченими начальником житлово-експлуатаційного підприємства, втратив право користування цим житлом.

Відповідач у 1997 році добровільно залишив квартиру, переїхав до іншого місця проживання, забравши всі свої речі. З того часу відповідач не цікавився житловим приміщення, не сплачував квартплату та комунальні платежі, не надавав матеріальну допомогу на утримання житла, будь-яких особистих речей відповідача в зазначеному житловому приміщенні не було.

Звертає увагу, що відповідач більше 22 років був відсутній у вищевказаній квартирі. Доказів на підтвердження того, що він періодично навідувався до квартири та порався у побутових справах не надав.

Також відповідачем не надано доказів про сплату житлово-комунальних платежів, інших витрат з утримання житлового приміщення.

Крім того, представник позивача наголосив на тому, що свідчення заявлених відповідачем свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 містять між собою розбіжності, а саме: ОСОБА_7 свідчив про те, що останній раз відповідач не зміг потрапити до квартири навесні 2015 року, а за свідченнями ОСОБА_8 останній раз він разом із відповідач заходив до квартири в 2018-2019 роках та заносив овочі. Тоді як квартира була відчужена 22.02.2018 році, тобто наприкінці лютого 2018 року. Жоден зі свідків не міг повідомити, де саме розташована квартира та в якому районі міста Дніпра.

Тому просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Черненков О.В. позов не визнали, просили відмовити в задоволенні позову.

Відповідач наполягав на тому, що до с. Михайлівка з дружиною виїхав для догляду за матір?ю, а після смерті останньої працював у с. Соколово Новомосковського району. До спірної квартири їздив на вихідні. З 2004 року позивач перешкоджав йому проживати в квартирі.

Третя особа ОСОБА_2 в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, пояснивши, що в лютому 2018 році придбала квартиру АДРЕСА_1 , в якій проживає з чоловіком та дочкою. Квартира була в поганому стані. Речей і меблів у квартирі майже не було. З радянських часів не робився ремонт. Сусіди приблизно 15 років ОСОБА_1 не бачили.

Треті особи ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у судове засідання не з?явилися, повідомлялися про розгляд справи.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_7 пояснив, що відповідач його знайомий. Останній займався підприємницькою діяльністю. Періодично зустрічався з ним. Відповідач повідомив, що в с. Соколово буде займатися винаходами. Відповідач працював там у майстерні, обробляв землю, ремонтував автомобілі. Пояснював, що живе там, іноді їздить до дому, а також, що в квартирі став мешкати син з дружиною та дитиною. Приблизно навесні 2015 року з відповідачем був в його квартирі, бачив багато книжок. У квартирі інших осіб не бачив. Пізніше при зустрічі відповідач пояснив, що не може потрапити до квартири. Пішли з ним до квартири, з`ясували, що квартира продана дружиною та синами. Відповідач звертався з цього приводу до поліції. Назву вулиці, де знаходиться квартира, він не знає.

Свідок ОСОБА_8 у судовому засіданні пояснив, що відповідач його знайомий, працював у с. Соколово. Відповідач живе поряд із фермою в приміщенні, переробленому з корівнику. Приблизно в 2018-2019 році возив відповідача з ферми до м. Дніпра, допомагав йому заносити овочі до квартири.

Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що позов є необґрунтованим та задоволенню не підлягає за наступних підстав:

Судом установлено, що на підставі рішення виконавчого комітету районної ради від 08.08.1977 року ОСОБА_1 на склад родини: дружина ОСОБА_4 та син ОСОБА_3 був виданий ордер № 352 від 12.08.1977 року на право зайняття двокімнатної квартири загальною площею 48,24 кв.м. за адресою: АДРЕСА_3 .

Того ж року відповідач був зареєстрований у вказаній квартирі, яка складається з двох кімнат житловою площею 12,6 кв.м. та 14.8 кв.м. відповідно.

Також судом установлено, що в 1978 році в родині відповідача народився другий син - ОСОБА_5 .

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 липня 1993 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 був розірваний з причини відсутності взаєморозуміння, сварок та скандалів.

Однак останні продовжили проживати разом із дітьми у вищевказаній квартирі.

З пояснень обох сторін установлено, що в 1997 році відповідач разом із ОСОБА_4 тимчасово проживав у с. Михайлівка Царичанського району у зв?язку з доглядом за родичкою.

У 2001 році відповідач разом із ОСОБА_4 став займатися сільським господарством у с. Соколово Новомосковського району, де працював та проживав.

При цьому в період тимчасової відсутності відповідача в квартирі за адресою: АДРЕСА_3 став мешкати його син - ОСОБА_3 разом зі своєю дружиною та дитиною.

В середині 2000-х років до вказаної квартири повернулася ОСОБА_4 , яка 13 листопада 2007 року оформила свідоцтво про розірвання шлюбу з відповідачем.

Таким чином з середини 2000-х років спірну квартиру займав позивач із своєю родиною та колишня дружина відповідача.

Після визнання відповідача у 2015 році в судовому порядку таким, що втратив право користування житловим приміщенням, позивач разом із матір?ю та братом спірну квартиру приватизували та 22.02.2018 року відчужили її ОСОБА_2 .

Звертаючись у 2015 році з позовом про визнання відповідача такими, що втратив право користування спірною квартирою, позивач послався на те, що відповідач з 2001 року у квартирі не проживає, комунальні послуги не сплачує, кореспонденцію не отримує, квартирою не цікавиться, його особисті речі в квартирі відсутні, перешкод у користуванні жилим приміщення відповідачу не чиниться, він добровільно визначив собі інше місце проживання і спірним житлом не користується без поважних причин понад шести місяців.

На підтвердження своїх позовних вимог позивач надав копії актів від 12.05.2005, 09.08.2006, 18.06.2007, 30.01.2012, складені сусідами про непроживання відповідача в спірній квартирі з 2001 року.

Вирішуючи спір щодо визнання відповідача таким, що втрати право користування квартирою, суд враховує, що статтею 47 Конституції України та статтею 9 ЖК України гарантовано право громадянина на житло, відповідно до якого ніхто не може бути виселеним із займаного житла або обмежений у праві користування жилим приміщенням, не інакше як на підставі і у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до частини 1 статті 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом (частина 2 статті 71 ЖК України).

За змістом частини 3 статті 71 ЖК України жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках, зокрема, тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи - протягом усього часу виконання цієї роботи; виїзду у зв`язку з виконанням обов`язків опікуна чи піклувальника- протягом усього часу виконання таких обов`язків тощо.

У випадках, передбачених пунктами 1-7 цієї статті, право користування жилим приміщенням зберігається за відсутнім протягом шести місяців з дня закінчення строку, зазначеного у відповідному пункті.

Відповідно до законодавства України може бути встановлено й інші умови і випадки збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами на більш тривалий строк.

Статтею 72 ЖК України встановлено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Таким чином, виходячи із вказаних положень закону, особа може бути визнана такою, що втратила право на користування жилим приміщенням у випадку, коли вона була відсутня в ньому понад шість місяців і без поважних причин.

Визначаючи наявність правових підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_3 , суд ураховує, що матеріали справи не містять переконливих доказів щодо не проживання та не користування відповідачем спірною квартирою з 2001 року без поважних причин.

Суд бере до уваги, що сам позивач зазначає, що відповідач мешкав у с. Соколово Новомосковського району у зв?язку з зайняттям підприємницькою діяльністю з вирощування овочів.

Крім того, з середини 2000-х років спірну квартиру займав позивач зі своєю родиною та колишня дружина відповідача, що виключало можливість користування відповідачем цим житлом, яке складається з двох кімнат.

Суд звертає увагу, що статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Отже, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання в право на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, слід відзначити, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Суд вважає, що аналогічні висновки можуть бути застосовані й при вирішенні питання про втрату особою права на житло, оскільки це також пов`язано із втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, а тому воно має бути оцінено на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Суд звертає увагу, що відповідач у 1977 року на підставі ордеру як основний квартиронаймач набув право користування спірною двокімнатною квартирою, тобто набув охоронюване законом право на мирне володіння цим майном.

Відповідач у встановленому порядку був зареєстрований у цьому житлі, де постійно проживав разом із дружиною та синами.

У 1997 році у зв?язку з необхідністю догляду за родичкою відповідач з дружиною почав тимчасово мешкати у с. Михайлівка Царичанського району, а згодом у 2001 році у зв`язку із зайняттям сільським господарством - у с. Соколово Новомосковського району, що, на переконання суду, є поважною причиною відсутності відповідача у спірному житлі.

В період перебування відповідача в с. Соколово Новомосковського району в спірній квартирі став проживати позивач разом зі своєю сім?ю.

Крім того, у середині 2000-х років до спірної квартири повернулася дружина відповідача, яка в 2007 році оформила розірвання шлюбу з відповідачем.

Суд вважає, що проживання у спірній квартирі, яка складається з двох кімнат, позивача разом зі своєю сім`ю та колишньої дружини відповідача унеможливлювало одночасне проживання відповідача в цьому житлі, оскільки б в такому разі він фактично був би змушений займати нежитлові приміщення квартири, що принижує людську гідність.

Доказів того, що відповідно до порядку користування квартирою відповідачу була виділена кімната, але він нею не користувався без поважних причин, позивачем не надано.

В той час як законом саме на позивача покладено обов?язок доведення непроживання відповідача в спірному житлі понад шести місяців і без поважних причин.

В даному випадку вирішення питання щодо визнання відповідача таким, що втратив право користування спірною квартирою має здійснюватися у контексті пропорційності застосування такого заходу з урахуванням порушення права останнього на житло та можливої недобросовісності дій позивача, внаслідок яких відповідач по суті втратив право на користування єдиним житлом та став безхатченком.

Суд звертає увагу, що відповідач є особою похилого віку, іншого житла на праві власності чи законного володіння не має, в судовому засіданні проти визнання його таким, що втратив право користування квартирою категорично заперечував, переконливих доказів його не проживання та не користування спірним житлом без поважних причин понад шести місяців суду не надано.

Навпаки з показів допитаних у судовому засіданні свідків слідує, що відповідач, тимчасово мешкаючи у нежитловому приміщенні в с. Соколово Новомосковського району, виявляв заінтересованість до вищевказаного житла, періодично його відвідуючи.

Крім того, відповідач у травні 2019 року звертався до поліції з приводу дій колишньої дружини та сина, які здійснити продаж квартири.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами тривалий час наявні напружені відносини.

Суд вважає, що ці обставини є суттєвим елементом при оцінюванні можливості спільного проживання сторін у спірному житлі, поважності причин непроживання відповідача в квартирі.

На переконання суду, сам по собі факт тривалого непроживання відповідача в спірній квартирі не може бути підставою для визнання його таким, що втратив право користування цим житлом, оскільки відповідач мешкав у с. Соколово Новомосковського району в нежитловому приміщенні у зв`язку із зайняттям ним сільським господарством. У свою чергу, спірну квартиру займала його колишня дружина та старший син зі своєю сім`єю, з якими у нього наявні неприязні стосунки, і йому не була виділена окрема кімната в цьому житлі, яке складається всього з двох житловий кімнат, іншого житла на праві власності чи користування відповідач не має.

Посилання позивача у позовній заяві на те, що відповідач без поважних причин не користувався спірною квартирою та його речей у квартирі не було, суд вважає такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки з середини 2000-х років квартира була зайнята саме родиною позивача та сама третя особа ОСОБА_2 у судовому засіданні відзначала, що у спірній квартирі меблів майже не було та ремонт не робився з радянських часів, а тому в суду є достатні підстави вважати, що наявні в квартирі речі також належали і відповідачу, якому ця квартира була виділена на сім`ю в 1977 році.

Той факт, що відповідач не вживав активних заходів щодо усунення йому перешкод у користуванні спірною квартирою також не може бути підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користування цим житлом, оскільки квартира була зайнята не сторонніми для нього особами, а колишньою дружиною та сином, які також мали законне право користування нею, і визначити інший порядок користування цією квартирою з урахуванням інтересів усіх мешканців було неможливо з огляду на те, що квартира має лише дві житлові кімнати, шлюб між відповідачем і ОСОБА_4 було припинено, їх спільне проживання стало нестерпним.

Надані стороною позивача на підтвердження позовних вимог копії актів від 12.05.2005, 09.08.2006, 18.06.2007, 30.01.2012 щодо непроживання відповідача у спірній квартирі з 2001 року, а також доводи представника позивача про наявність розбіжностей у показах свідків щодо часу відвідування відповідачем спірної квартири, не спростовують поважність причин відсутності відповідача в цьому житлі.

Суд вважає, що визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням буде мати для відповідача негативні наслідки, оскільки відповідач, будучи особою похилого віку - 1948 року народження, фактично залишився безхатченком, іншого житла, придатного для гідного проживання, чи коштів для забезпечення себе іншим житлом не має.

Доводи сторони позивача щодо порушення принципу правової визначеності скасуванням заочного рішення від 20.05.2015 року, яким відповідача було визнано таким, що втратив право користування житлом, приватизація та відчуження житла іншій особі, на переконання суду, не можуть бути підставою для відмови в позові, оскільки позивач, звернувшись 14.05.2015 року до суду з даним позовом, діяв недобросовісно, оскільки не повідомив усіх обставин не проживання відповідача в спірній квартирі. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що відповідач не був повідомлений про розгляд справи та ухвалене судом рішення. Третя особа - ОСОБА_2 як новий власник житла самостійних вимог до відповідача не заявляла. Більш того, суд звертає увагу, що наявність підстав для визнання відповідача таким, що втрати право користування житловим приміщенням, має визначатися, насамперед, на час пред`явлення позивачем цього позову.

Отже, виходячи з усіх обставин справи, зокрема негативних взаємовідносин між відповідачем та колишньою дружиною і сином, непридатності спірного житла для спільного проживання сторін, дійсних причин не проживання відповідача в цьому житлі, суд вважає, що законні підстави для визнання відповідача таким, що втратив право користування спірною квартирою відсутні, а тому у задоволенні позову ОСОБА_3 необхідно відмовити.

Відповідно до статті 141 ЦПК України у зв`язку з відмовою в позові понесені судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Керуючись ст. ст. 258-259, 263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відмовити.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити рішення суду в апеляційному порядку повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду безпосередньо або через Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська (до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи) протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.Ю. Марченко