Справа №694/1078/22
провадження № 2-з/694/15/22
У Х В А Л А

про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову

19.08.2022 року м. Звенигородка

Суддя Звенигородського районного суду Черкаської області Сакун Д. І., розглянувши заяву представника позивача ТОВ «Фінансова компанія «ВІВА КАПІТАЛ» Грушевого Ю. В., у цивільній справі за позовом ТОВ «Фінансова компанія «Віва Капітал» (код 40860735) від імені якої на підставі довіреності діє адвокат Грушевий Ю.В. (свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю № 001043 від 03.12.2018 року, яке видане Радою адвокатів Черкаської області, РНОКПП НОМЕР_1 , тел. НОМЕР_2 , адреса для листування: 18002, м. Черкаси-2, а/с незазначена, е-mail: ІНФОРМАЦІЯ_1 ) до ОСОБА_1 (код НОМЕР_3 , паспорт НОМЕР_4 , виданий Звенигородським РВУМВС України в Черкаській області 15.11.2006 року, адреса: АДРЕСА_1 , тел. НОМЕР_5 , електронна адреса невідома),третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Звенигородська державна нотаріальна контора, Звенигородський районний нотаріальний округ (20202, Черкаська область, Звенигородський район, м. Звенигородка, проспект Шевченка,10) про визнання договору дарування недійсним, про забезпечення позову, -

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Звенигородського районного суду Черкаської області перебуває цивільна справа за позовом ТОВ «Фінансова компанія «Віва Капітал» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Звенигородська державна нотаріальна контора, Звенигородський районний нотаріальний округ про визнання договору дарування недійсним.

17.08.2022 року до суду надійшла заява представника позивача про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, а саме житловий будинок за АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_2 на підставі договору дарування №2562 від 23.12.2020 року.

Заява мотивована тим, що наявні ризики відчуження вказаного житлового будинку на користь інших осіб, що призведене до утруднення виконання рішення суду.

Суддя, дослідивши заяву про забезпечення позову та матеріали справи, дійшов наступного висновку.

Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивачів, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за їхнім позовом.

Згідно з положенням ч. 1ст.149 ЦПК України суд за заявою учасників справи має право вжити передбачених статтею 150цього Кодексу заходів забезпечення позову.

У відповідності до ч. 2ст.149ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Частиною 1ст.150 ЦПК України встановлено перелік видів забезпечення позову. Зокрема, позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору.

Частиною 1 ст.151 ЦПК України передбачено, що заява про забезпечення позову повинна містити, зокрема, предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності.

За змістом ч. 2 ст.150 ЦПК України суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Разом з тим, заявник, зазначаючи захід забезпечення позову, який належить застосувати, не надає жодного належного вмотивованого обґрунтування його необхідності.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Згідно роз`яснень, викладених у п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22.12.2006 №9, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має

з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, згідно з роз`ясненнями, викладеними у вказаній постанові, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивачів, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. При цьому суд має врахувати наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов`язаний з предметом позову, наскільки він співмірний позовній вимозі, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.

Законом передбачено, що забезпечення позову можливе лише у разі достатньо обґрунтованого припущення про те, що невжиття заходів забезпечення позову може у майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Водночас у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено причини, у зв`язку з якими потрібно забезпечити позов, вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності, обґрунтуванням співмірності виду забезпечення позову, інші відомості, необхідні для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивачів на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивачів, так і відповідача.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 зазначено, що "умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача".

Суддя зауважує, що предметом позову у цій справі є позовні вимоги немайнового характеру про визнання недійсним договору. В разі задоволення позову рішення суду не підлягатиме примусовому виконанню, а тому представник позивача помилково вважає, що незабезпечення позову в обраний спосіб ускладнить чи унеможливить виконання рішення суду. Отже, такий захід забезпечення позову не відповідає змісту порушеного, на думку позивача, права, та не є співмірним із заявленими вимогами в цій справі.

У своєму правовому висновку, сформульованому у постанові від 31 січня 2019 року у справі № 761/45074/17, Верховний Суд зазначив, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Тобто, метою забезпечення позову є вжиття судом, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивачів від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачам реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте

на користь позивачів, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просять заявники, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності до конкретного випадку.

При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Зі змісту заяви про забезпечення позову вбачається, що позивач переконаний у існуванні очевидної небезпеки заподіяння шкоди його правам та інтересам у майбутньому, або захист цих прав та інтересів стане неможливим що буде зумовлено ускладненням виконання рішення суду, а тому, на думку позивача, необхідно накласти арешт вказаний житловий будинок.

Однак належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин заявник суду не надав.

Суд вважає, що позивачем у клопотанні про забезпечення позову не надано беззаперечних та переконливих доказів того, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду або обґрунтоване припущення такої загрози.

Слід відмітити, що у цивільному судочинстві відповідно до принципу змагальності сторін і загальних правил розподілу тягаря доказування обов`язок доведення підстав для застосування заходів забезпечення позову покладається на осіб, які звертаються з відповідною заявою.

Проте об`єктивних обставин, що несуть реальну загрозу невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду заявниками не наведено.

Виходячи з того, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, підстав вважати, що невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду в майбутньому, судом не вбачається.

Крім того, Верховний суд у постановах від 01 грудня 2021 року у справі № 569/5761/19, від 24 лютого 2021 року № 755/5333/20 та від 22.05.2022 року № 752/17797/20 зазначив, що позов забезпечується накладенням арешту на майно, що належить відповідачеві. Тому є помилковим накладення арешту на майно особи, яка не є відповідачем у справі.

Проте, як вбачається з матеріалів справи вказаний житловий будинок ще до подачі позову, з 23.12.2020 на праві власності належить ОСОБА_2 , а не ОСОБА_1 , яка на час подачі позову вже не була власницею спірного житлового будинку. Причин не зазначення належних відповідачів позивач не надав.

Суддя зауважує, що на час вирішення питання про забезпечення позову, ОСОБА_2 (особа, якій подаровано будинок у 2020 році) до участі у справі не залучалась, а позовні вимоги до неї не заявлялись, у зв`язку з чим, підстави для накладення арешту на спірне майно, яке належить на праві власності особі, що не є відповідачем по даній справі, відсутні.

Крім того, представником позивача не надано актуальної на час подачі заяви інформації про дійсного власника майна.

Таким чином, суд вважає необхідним відмовити заявнику у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Керуючись ст.ст.149-153,259-260,353-355 ЦПК України, -

постановив:

У задоволенні заяви представника позивача ТОВ «Фінансова компанія «ВІВА КАПІТАЛ» Грушевого Ю. В., у цивільній справі за позовом ТОВ «Фінансова компанія «Віва Капітал» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Звенигородська державна нотаріальна контора, Звенигородський районний нотаріальний округ про визнання договору дарування недійсним, про забезпечення позову - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Черкаського апеляційного суду або через Звенигородський районний суд Черкаської області.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Д.І. Сакун