Постанова

Іменем України

15 серпня 2022 року

м. Київ

справа № 565/1101/20

провадження № 61-4726св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа - ОСОБА_4 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 , про визнання договорів дарування недійсними, визнання житлового будинку об`єктом права спільної власності та поділ майна, що є у спільній власності,

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 03 серпня 2021 року у складі судді Малкова В. В. та постанову Рівненського апеляційного суду від 01 лютого 2022 року у складі колегії суддів: Хилевича С. В., Боймиструка С. В., Шимківа С. С.,

ВСТАНОВИВ:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати недійсними договір дарування від 26 грудня 2010 року 3/4 часток житлового будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Кузнецовського міського нотаріального округу Рівненської області Сусь Л. У., зареєстрований в реєстрі за № 2556, та договір дарування від 26 грудня 2010 року 3/4 часток земельної ділянки площею 0,10 га на АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:011:0013, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Кузнецовського міського нотаріального округу Рівненської області Сусь Л. У., зареєстрований в реєстрі за № 2558; визнати житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , об`єктом права спільної власності ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ; поділити майно, що є у спільній сумісній власності, та визнати за позивачем право власності на 1/2 частку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Як на обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 посилався на те, що з липня 2001 року він, його дружина ОСОБА_6 , яка померла, син ОСОБА_2 разом із дружиною ОСОБА_3 та дітьми ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , проживали однією сім`єю у квартирі АДРЕСА_2 , вели спільне господарство та мали спільний бюджет.

У березні 2006 року позивач із дружиною ОСОБА_6 придбали земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель на АДРЕСА_3 та за спільною домовленістю оформили на ім`я ОСОБА_2 , який у цей період отримував невелику заробітну плату, а його дружина ОСОБА_3 не працювала.

За згодою всіх членів родини ОСОБА_7 на придбаній земельній ділянці було вирішено побудувати будинок для позивача із дружиною та сім`ї сина ОСОБА_2 , який мав належати позивачу, його дружині та сім`ї ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності, оскільки будувався за спільні кошти вказаних осіб та в результаті спільної праці. Під час будівництва будинку вони проживали спільно, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, спільні плани на будівництво. Позивач повинен був зареєструвати право спільної часткової власності на будинок на усіх повнолітніх членів сім`ї (позивача, його дружину, ОСОБА_2 та його дружину), однак ОСОБА_2 повідомив його, що зареєстрував будинок як домовлялися.

У липні 2020 року позивачу стало відомо, що ОСОБА_2 зареєстрував право власності на будинок лише на своє ім`я, після чого, не повідомивши ні його, ні його дружину, 26 грудня 2010 року подарував 3/4 частки житлового будинку та земельної ділянки ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Ураховуючи вказані обставини, позивач вважає, що ці договори дарування були укладені з метою позбавити його та його дружину прав на будинок, а тому є фіктивними. ОСОБА_1 просив позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Кузнецовський міський суд Рівненської області рішенням від 03 серпня 2021 року в задоволенні позову відмовив.

Рішення суду першої інстанції мотивоване недоведеністю заявлених позовних вимог.

Короткий зміст рішення апеляційного суду

Рівненський апеляційний суд постановою від 01 лютого 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 03 серпня 2021 року - без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована законністю і обґрунтованістю рішення суду першої інстанції. Будь-яких переконливих і допустимих доказів, які підтверджували б те, що спірне майно створене і набуте ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 як сім`єю, матеріали справи не містять і позивач не надав. Самі по собі посилання на те, що відповідачі на час виникнення спірних правовідносин отримували незначну заробітну плату, тоді як доходи ОСОБА_1 і ОСОБА_6 дозволяли купівлю земельної ділянки і будівництво житлового будинку, не ґрунтуються на обставинах справи.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзивів на неї, їх узагальнені аргументи

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду 23 травня 2022 року, ОСОБА_1 просить скасувати рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 03 серпня 2021 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 01 лютого 2022 року і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17, від 06 квітня 2020 року у справі № 293/780/18, від 28 квітня 2020 року у справі № 263/16688/17, від 02 жовтня 2019 року у справі № 140/2589/15, від 22 жовтня 2020 року у справі № 127/1527/17, від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18, від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17, від 01 серпня 2018 року у справі № 445/1011/17.

На обґрунтування касаційної скарги заявник зазначає про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вважає, що під час розгляду справи на підставі письмових матеріалів, показань свідків, пояснень учасників суди встановили, що оскаржувані договори дарування укладалися відповідачами з основною метою - «на зло», щоб позбавити його та його дружину права власності на частку у спірному майні, таким чином збільшивши розмір своїх часток у спірному будинку та земельній ділянці. Вказана обставина, без сумніву, доводить фіктивність оскаржуваних договорів та досягнення відповідачами корисливої мети задля власного збагачення. Однак суди на це уваги не звернули.

Існування обману зі сторони обдаровуваних за оскаржуваними договорами було встановлено судами, що було причиною для визнання відповідачем ОСОБА_2 позовних вимог, однак суди не надали цьому жодного значення, не надали правової оцінки обставинам обману, та безпідставно, без дослідження обставин і джерел набуття, створення спірного майна, дійшли висновку, що визнання відповідачем ОСОБА_2 позову порушує права ОСОБА_3 .

Відповідачі не надали належних і допустимих доказів того, що вони доклали зусиль для придбання спірного майна, що використали кошти з сімейного бюджету подружжя чи принаймні кошти когось із них, тобто не довели факту залучення трудових, грошових витрат кожного з відповідачів та їх розмір.

Сам по собі факт оформлення спірного майна на ім`я ОСОБА_2 у період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення цього майна до об`єкта права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 як подружжя.

Вирішуючи спір, суди не звернули уваги на те, що матеріали нотаріальної справи, а також матеріали цієї справи не містять нотаріально посвідченої письмової відмови від права власності на частку у спірному майні, та безпідставно прийняли копію заяви відповідача, адресовану органу опіки та піклування, яка не може вважатися відмовою позивача чи його дружини від права власності, а також бути наслідком виникнення права власності на нерухоме майно у відповідачів.

15 липня 2022 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_2 на касаційну скаргу, який мотивований визнанням вимог касаційної скарги.

Так, визнаючи позовні вимоги та вимоги касаційної скарги, він бажає відновити справедливість та виправити допущену ним помилку. Він визнає, що, будучи під впливом колишньої дружини та уклавши оскаржувані договори, він надзвичайно непорядно вчинив зі своїми батьками, про що дуже шкодує. Можливо, це якоюсь мірою неправильно, але він уважає, що лише справедливий суд допоможе йому спокутувати його провину перед батьком.

Визнання позову не буде порушувати нічиїх прав, його діти не втратять права користуватися спірним будинком, адже вони в ньому проживають.

15 липня 2022 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_3 на касаційну скаргу, який мотивований законністю і обґрунтованістю ухвалених у справі судових рішень.

Доводи позивача, які викладені в касаційні скарзі, є безпідставними і необґрунтованими, наведені в ній обставини справи перекручені та не узгоджуються з дійсністю, зазначені аргументи зводяться лише до суб`єктивної переоцінки обставин справи та доказів, підстави позову та їх правове обґрунтування вказані абсолютно нові, що суперечить підставам позовної заяви, а тому на увагу не заслуговують.

Позивач наводить нові підстави позову у поданій ним касаційній скарзі, а саме начебто спірні договори дарування укладені під впливом обману, при цьому навівши обґрунтування укладання договорів під впливом помилки, хоча позовна заява обґрунтовується фіктивністю укладання договорів. Проте позивач жодного разу не вказав обставини того, що він не укладав договір дарування частин будинку чи дарування частин земельної ділянки, тобто не був стороною договорів, адже ці договори були укладені з однієї сторони його сином ОСОБА_2 , а з іншої сторони його колишньою невісткою, дружиною сина ОСОБА_3 в її інтересах та інтересах їх малолітній дітей, тобто онуків позивача.

01 серпня 2022 року до Верховного Суду надійшли заперечення ОСОБА_3 на відзив ОСОБА_2 , які мотивовані тим, що доводи, викладені у відзиві, є неправдивими, а наведені обставини - суб`єктивно перекрученими.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 22 червня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

30 червня 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

05 липня 2006 року Кузнецовська міська рада Рівненської області видала ОСОБА_2 державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0, 10 га на АДРЕСА_1 серії РВ № 045686, що зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 56, кадастровий номер: 56 107 000 00:01:011:0013.

Відповідно до свідоцтва на право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 , виданого 13 вересня 2010 року виконавчим комітетом Кузнецовської міської ради (право власності зареєстроване в КП «Кузнецовське міське бюро технічної інвентаризації» в книзі 24к, номер запису 67-6195; реєстраційний номер за Електронним реєстром прав власності на нерухоме майно 31477254), ОСОБА_2 набув право власності на індивідуальний житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 368, 6 кв. м, житловою - 108, 8 кв. м.

26 грудня 2010 року на підставі нотаріально посвідченого договору дарування, ОСОБА_2 подарував ОСОБА_3 та двом малолітнім дітям, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , 3/4 частки спірного будинку, кожному по 1/4 частці.

Також 26 грудня 2010 року ОСОБА_2 подарував ОСОБА_3 та дітям 3/4 частки, кожному по 1/4 частці, земельної ділянки на АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0, 10 га, кадастровий номер 56 107 000 00:01: 011: 0013.

Із заяви відповідача ОСОБА_3 від 11 листопада 2010 року, адресованої начальнику служби у справах дітей, про надання дозволу на укладення договору купівлі-продажу квартири, право на частку в якій належить малолітній дитині відповідачів - ОСОБА_4 та договорів дарування 2/4 часток житлового будинку та 2/4 часток земельної ділянки, що знаходяться на АДРЕСА_1 , видно, що з 11 листопада 2010 року позивач ОСОБА_1 був обізнаний про укладення в подальшому договорів дарування 2/4 часток (по 1/4 кожному) спірної земельної ділянки та 2/4 часток (по 1/4 кожному) спірного житлового будинку малолітнім дітям відповідачів, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , та не заперечував проти укладення таких договорів. Не заперечувала проти укладення таких договорів також дружина позивача ОСОБА_6 , про що міститься відповідний запис на заяві.

Рішенням виконавчого комітету Кузнецовської міської ради від 25 листопада 2010 року № 268 на підставі вказаної заяви та з метою гарантування збереження прав малолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на житло надано дозвіл ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на укладення договору купівлі-продажу належної малолітній дитині ОСОБА_4 1/5 частки квартири АДРЕСА_2 від імені малолітньої дитини ОСОБА_4 .

Оспорювані договори дарування були укладені в інтересах дітей відповідачів, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , з метою забезпечення їх житлом.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судами норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Згідно зі статтями 11, 328, 331, 368 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій особи, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Набуття права власності на новостворене майно та об`єкти незавершеного будівництва, право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником речі.

Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Відповідно до статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно із статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно з частинами першою та другою статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Тлумачення статті 234 ЦК України, свідчить, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Частиною першою статті 80 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Вирішуючи спір, суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки позивач не довів як те, що спірне майно набуте ним, його дружиною, яка померла, сином та дружиною сина в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, так і те, що ОСОБА_2 , укладаючи оспорювані договори, не мав наміру досягти обумовлених ним юридичних наслідків, зокрема безоплатно передати у власність частки у спірному майні своїй на той час дружині та своїм дітям.

Аргументи касаційної скарги таких висновків судів не спростовують, за своїм змістом зводяться до незгоди з ними та необхідності здійснення переоцінки фактичних обставин справи стосовно доведеності заявлених позивачем вимог, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду (стаття 400 ЦПК України).

Висновки судів у цій справі не суперечать висновкам, викладеним у постановах від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17, від 06 квітня 2020 року у справі № 293/780/18, від 28 квітня 2020 року у справі № 263/16688/17, від 02 жовтня 2019 року у справі № 140/2589/15, від 22 жовтня 2020 року у справі № 127/1527/17, від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18, від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17, від 01 серпня 2018 року у справі № 445/1011/17.

Доводи касаційної скарги щодо введення позивача в оману щодо дій зі спірним майном касаційний суд не перевіряються, адже позов було пред`явлено, зокрема, з підстав фіктивності правочинів, а не з підстав введення позивача в оману. Матеріали цієї справи не містять будь-яких письмових заяв про зміну предмета або підстав позову.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить із того, що у справі, що переглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, як у матеріально-правовому, так і в процесуальному сенсах.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні

підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 03 серпня 2021 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 01 лютого 2022 року залишити без змін.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

М. Ю. Тітов