Справа № 573/700/22
Номер провадження 2/573/243/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2022 року Білопільський районний суд Сумської області в складі:

головуючої судді Терещенко О.І.

з участю секретаря судового засідання Кислої Ю.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Білопіллі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

18 липня 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 01 жовтня 2021 року ОСОБА_2 власноручно написав боргову розписку про зобов`язання повернути позивачці грошову суму в розмірі 20000 грн платежами по 10000 грн до 01 листопада та до 01 грудня 2021 року. У вказаний строк відповідач зобов`язання не виконав, тому йому 15 червня 2022 року позивачкою направлено претензію. На даний час відповідач гроші не повернув, відповіді не надав, тому ОСОБА_1 просить суд стягнути з ОСОБА_2 борг у сумі 20000 грн, 3623,01 грн інфляційних витрат, 373,15 грн 3% річних, а також судові витрати.

25 липня 2022 року відкрито спрощене позовне провадження і справа призначена до судового розгляду.

Позивачка ОСОБА_1 у судове засідання не прибула, її інтереси представляв адвокат Гінгуляк О.М., який позов підтримав, наполягав на його задоволенні, посилаючись на обставини, що викладені в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, причин неприбуття не повідомив, про день, час і місце розгляду справи був сповіщений належним чином.

Заслухавши представника позивачки - адвоката Гінгуляка О.М., дослідивши матеріали цивільної справи, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх у сукупності, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, враховуючи таке.

Відповідно до положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України).

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 січня 2022 року у справі № 206/6401/18 (провадження № 61-9197св21) зазначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. Зазначене узгоджується з висновками викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18)».

Судом встановлено, що ОСОБА_2 01 жовтня 2021 року написав боргову розписку про зобов`язання повернути ОСОБА_1 грошову суму в розмірі 20000 грн, а саме: 10000 грн до 01 листопада та 10000 грн до 01 грудня 2021 року (а. с. 9).

Однак, вказана розписка від 01 жовтня 2021 року не містить відомостей щодо отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 грошових коштів у позику, тобто не підтверджує факт передачі коштів 01 жовтня 2021 року або у будь-який інший день.

У судовому засіданні представник позивачки - адвокат Гінгуляк О.М. підтвердив, що розписка не містить дати отримання відповідачем 20000 грн від позивачки, але зазначив, що передача коштів відбулася саме в день написання відповідачем розписки, тобто 01 жовтня 2021 року.

Але будь-якими доказами вказане не підтверджується, а тому пояснення представника позивачки з цього приводу не є належним та допустими доказом того, що відповідач дійсно 01 жовтня 2021 року отримав кошти від позивачки.

На думку представника позивачки письмова розписка відповідача про повернення грошових коштів свідчить як про факт укладення договору, так і про факт отримання грошових коштів.

З такими доводами сторони позивачки суд погодитися не може, бо із вказаної розписки не вбачається, що ОСОБА_2 , як позичальник, отримав 01 жовтня 2021 року або у інший день грошові кошти з умовою їх повернення у визначений розпискою строк.

З`ясовуючи юридичну природу вказаного документу, суд виходить з того, що вказана розписка не містить даних про отримання відповідачем в борг від позивачки грошових коштів, не містить даних про укладення та умови договору позики, про зобов`язання повернути гроші, а тому не є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Суд вважає, що зазначена розписка не є підтвердженням укладення між сторонами договору позики як реальної односторонньої оплатної угоди на зазначених позивачкою умовах.

Зазначене вище свідчить про іншу правову природу отримання ОСОБА_2 грошей від ОСОБА_1 і написання розписки не підтверджує факту укладення саме договору позики.

Сам лише факт наявності оригіналу розписки у ОСОБА_1 не може безумовно свідчити про існування договору позики між нею та відповідачем.

Тому суд дійшов висновку, що між сторонами договір позики, в розумінні зазначених вище вимог закону, не укладався.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно із частинами 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позивачкою не доведено та не надано доказів на підтвердження факту укладання з відповідачем саме договору позики, а отже підстав для стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів на користь ОСОБА_1 судом не встановлено, тому в задоволенні позову слід відмовити за необґрунтованістю.

Згідно зі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Враховуючи, що у позові ОСОБА_1 відмовлено повністю, судові витрати стягненню з відповідача не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись статтями 141, 258, 263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) про стягнення боргу за договором позики.

Рішення може бути оскаржене протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Сумського апеляційного суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого ЦПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Повний текст рішення складений 18 серпня 2022 року.

Суддя