Провадження № 2/755/2187/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" серпня 2022 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі:

Головуючого судді - Хромової О.О.

при секретарі - Кошель К.А.

розглянувши в порядку загального позовного провадження в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Орган опіки та піклування Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, Орган опіки та піклування Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просить позбавити відповідача ОСОБА_2 батьківських прав відносно його неповнолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позов обґрунтовує тим, що 09 вересня 2011 року вони з відповідачем уклали шлюб, від якого у них народився спільний син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спільне життя у сторін не склалося, рішенням суду від 03 вересня 2015 року шлюб між ними розірвано, а рішенням суду від 22 червня 2015 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання сина, в розмірі 1/3 частини його заробітку, та на її утримання в розмірі 1/3 частини його заробітку. Аліменти відповідач не сплачує, внаслідок чого утворилася заборгованість. Неповнолітній син сторін є дитиною з інвалідністю, його вихованням та утриманням займається мати ОСОБА_1 , батько дитини участі у його вихованні та матеріальному забезпеченні не приймає.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 23 вересня 2021 року відкрито провадження у даній справі, постановлено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Сторонам роз`яснено їх процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки.

Крім того, даною ухвалою судом витребовувався від Органу опіки та піклування Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації висновок про наявність або відсутність підстав щодо доцільності позбавлення відповідача ОСОБА_2 батьківських прав щодо його неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 17 грудня 2021 року залучено до участі у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав, третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Орган опіки та піклування Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації. Витребувано від Органу опіки та піклування Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації висновок щодо наявності або відсутності підстав позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відносно його малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач ОСОБА_1 подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, в якій вказала, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 подав до суду заяву про визнання позову, в якій зазначив, що не заперечує щодо позбавлення його батьківських прав відносно дитини ОСОБА_3 . Просив розглянути справу за його відсутності.

Третя особа - Орган опіки та піклування Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації, подала до суду заяву про розгляд справи за відсутності їхнього представника. Також направила до суду висновок від 05 серпня 2022 року № 102/02/38-2335 про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав.

Згідно із частинами першою, четвертою статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Враховуючи те, що розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, керуючись частиною другою статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані позивачем докази, суд приходить до таких висновків.

З свідоцтва про народження від 02 листопада 2012 року серії НОМЕР_1 вбачається, що ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , його батьком є ОСОБА_2 , матір`ю - ОСОБА_1 .

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 03 вересня 2015 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 22 червня 2015 року стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/3 частини всіх видів доходів щомісячно, але не менше

30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 08 травня 2015 року і до досягнення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повноліття. Стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_1 на її утримання у розмірі 1/3 частини всіх видів доходів щомісячно, починаючи з 08 травня 2015 року і до досягнення ОСОБА_3 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , трирічного віку.

21 серпня 2015 року державним виконавцем Дніпровського відділу державної виконавчої служби міста Києва ЦМУ МЮ (м. Київ) відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 755/9207/15-ц, виданого 10 липня 2015 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь

ОСОБА_1 аліментів на дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/3 частки усіх видів його доходів щомісячно, починаючи з 08 травня 2015 року і до повноліття.

01 жовтня 2018 року державним виконавцем Дніпровського відділу державної виконавчої служби міста Києва ЦМУ МЮ (м. Київ) винесено постанову про накладення на ОСОБА_2 штрафу у розмірі 50 % суми заборгованості зі сплати аліментів.

Згідно із довідкою, виданою Дніпровським відділом державної виконавчої служби міста Києва ЦМУ МЮ (м. Київ) 07 липня 2021 року, заборгованість ОСОБА_2 зі сплати аліментів на сина ОСОБА_3 станом на 01 липня 2021 року з дня пред`явлення виконавчого листа до виконання складає 268 055,49 грн.

З довідки Спеціального дошкільного навчального закладу (дитячий садок) від 05 квітня

2019 року № 569 встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 дійсно навчається у СДНЗ (дитячий садок) № 569. Батько дитини ОСОБА_2 жодного разу не відвідував свого сина ОСОБА_3 , до закладу сина не приводив та не забирав, на батьківських зборах, святах присутнім не був. Допомогу в процесі навчання і виховання, забезпеченні відвідування закладу ОСОБА_3 надає його мати ОСОБА_1 .

З характеристики дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , також вбачається, що батько ОСОБА_3 не приймає участі у його вихованні. Матір дитини характеризується позитивно.

Службою у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації 27 травня 2019 року прийнято рішення про «Д» спостереження у дільничного лікаря - психіатра.

Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_2 ОСОБА_3 є дитиною з інвалідністю.

На підставі клініко-статистичної класифікації хвороб, розробленої на базі МКХ-10 у дитини ОСОБА_3 діагностовано розумова відсталість та розлади, пов`язані з психологічним розвитком, що встановлено індивідуальною програмою реабілітації дитини - інваліда від 20 травня 2019 року № 92.

З свідоцтва про право власності на житло від 12 грудня 2002 року вбачається, що ОСОБА_1 належить на праві власності ј частина квартири за адресою: АДРЕСА_1 , в якій вона проживає спільно зі своїми батьками та сином.

Відповідно до висновку Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації від

05 серпня 2022 року № 1012/102/02/38-2335 Орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно його малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з тим, що він ухиляється від виховання та утримання дитини, батько надав комісії письмові пояснення щодо позбавлення його батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 .

Згідно із частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11 червня 2021 року у справі № 758/9706/18 (провадження № 61-17898св20).

У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).

Згідно із частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Частиною першою статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України.

Згідно із правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постанові від 17 червня

2021 року у справі № 466/9380/17 (провадження № 61-2175св20) ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Частиною четвертою статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування.

Відповідно до частини п`ятої статті 19 СК України орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу і повинен застосовуватись у випадках свідомого та умисного ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, та з врахуванням того, що такий захід буде застосований в інтересах дітей.

Європейський суд з прав людини наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (Hunt v. Ukraine, № 31111/04, § 58, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Така позиція викладена Верховним Судом у постанові від 15 квітня 2021 року у справі

№ 243/13192/19-ц (провадження № 61-2237св21).

У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. При цьому основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

При встановлених обставин, оцінюючі надані суду письмові докази, суд дійшов висновку, що відповідач без поважних причин та свідомо не виконує свої батьківські обов`язки по вихованню неповнолітнього сина та його утриманню, не проявляє інтересу до внутрішнього світу дитини та його подальшої долі, що свідчить про його нехтування покладеними на нього правами та обов`язками по вихованню та утриманню власної дитини. Крім того, відповідач подав до суду заяву, в якій погодився щодо позбавлення його батьківських прав відносно сина. Аналогічні пояснення направив до Органу опіки та піклування, які були враховані при складанні висновку щодо доцільності позбавлення

ОСОБА_2 батьківських прав.

З аналізу наведених вище обставин, суд дійшов висновку про наявність всіх законних підстав для позбавлення відповідача ОСОБА_2 батьківських прав.

На підставі викладеного, керуючись Конвенцією про права дитини від 20 листопада

1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, Конституцією України, Законом України «Про охорону дитинства», статтями 19, 150, 155, 164, 165 СК України, статтями 81, 89, 141, 259, 263 - 265, 274, 279, 280, 353 ЦПК України, суд-

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Орган опіки та піклування Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, Орган опіки та піклування Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав, - задовольнити.

Позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьківських прав відносно його малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Повне рішення суду виготовлено 12 серпня 2022 року.

Суддя О.О. Хромова