Справа № 727/951/22
Провадження № 2/727/1249/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2022 року Шевченківський районний суд м. Чернівці в складі:

головуючого судді Чебан В.М.

при секретарі Гладкій Л.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», де третіми особами без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача виступають приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна, Перший відділ держаної виконавчої служби у м. Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, -

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

Так, 07 лютого 2022 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, уточнивши позовні вимоги 01.07.2022 року до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», де третіми особами без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача виступають приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна, Перший відділ держаної виконавчої служби у м. Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 16 грудня 2021 року старшим державним виконавцем Першого ВДВС у м. Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Чупак К.В. відкрито виконавче провадження за №67914688 на підставі виконавчого напису №2195 від 23.07.2019 року, вчиненого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М., про звернення стягнення на нерухоме майно квартиру за адресою АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 .

Вважає виконавчий напис №2195 від 23.07.2019 року таким, що не підлягає виконанню, оскільки приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна не перевірила факт безспірності боргу, не дотрималась вимог ст.88 ЗУ «Про нотаріат», у зв`язку з чим порушила 3-х річний строк, в який нотаріус міг вчинити виконавчий напис.

А тому просила визнати виконавчий напис №2195 від 23.07.2019 року, вчинений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. про звернення стягнення на нерухоме майно квартиру за адресою АДРЕСА_1 , що належить їй на праві власності, таким, що не підлягає виконанню.

Рух справи

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Чернівці від 14 червня 2022 року заочне рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 18 квітня 2022 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», де третіми особами без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача виступають приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна, Перший відділ держаної виконавчої служби у м. Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню було скасовано та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження в підготовче судове засідання на 01 липня 2022 року.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Чернівці від 12 серпня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 17 серпня 2022 року.

Аргументи учасників справи

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, однак її представник спрямувала до суду заяву про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримують повністю та просять суд їх задовольнити.

Представник відповідача АТ КБ «ПриватБанк» в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Згідно поданого до суду відзиву на позовну заяву, вказує, що позивач ОСОБА_1 визнає факт укладення з АТ КБ «ПриватБанк» кредитного договору та договору іпотеки, а також факту наявності заборгованості та часткового виконання зобов`язання перед банком.

Вважає, що оскільки видача виконавчих написів не входить до видів діяльності банків, то АТ КБ «ПриватБанк» не являється належним відповідачем в даній категорії справ.

Представник відповідача також вважає, що даний спір стосується оскарження дій органу владних повноважень, а тому відповідно до ст.19 ЦПК ця справа не підпадає під перелік справ підвідомчих загальним судам.

Вказує, що позивачем не надано жодних доказів, які б підтвердили спірність оспорюваного виконавчого напису.

Зазначає, що банком були надані нотаріусу усі необхідні документи, згідно з Переліком документів затверджених Кабінетом Міністрів України, які підтверджують наявність заборгованості та безспірність правовідносин.

Вважає, що наявність розбіжностей в сумі боргу не свідчить про наявність спору.

Стверджує, що кредитний договір досі чинний, а тому в кредитора виникає право вимагати виконання боржником своїх зобов`язань, передбачених зазначеним договором та Законом.

Вважає, що виконавчий напис є цілком правомірним, оскільки нотаріус діяв у рамках чинного законодавства.

Також, згідно наявного в матеріалах справи клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами по справі №727/951/22, вважає зазначені витрати необґрунтованими та такими, що суперечать приписами ст.137 ЦПК України, оскільки в матеріалах справи відсутній Акт виконаних робіт, квитанція до прибуткового ордеру, а також детальний опис виконаних робіт, що унеможливлює з`ясування судом обсягу фактично наданих адвокатом послуг та їх вартість.

Крім цього, стверджують, що вказані позивачем витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10950,00 грн. є неспівмірними зі складністю справи та обсягом фактично наданих адвокатом послуг.

При цьому, вважає, що позивач не довів фактичність та неминучість вказаних витрат, а також не обґрунтував належним чином їх розмір, а тому немає права на компенсацію зазначених витрат у вказаному в уточненій позовній заяві розмірі.

На підставі вищевикладеного просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог, в тому числі й щодо вимоги про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу.

Третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце була повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила.

Представник третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Перший відділ держаної виконавчої служби у м. Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) в судове засідання не з`явився, про день, час та місце був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом встановлено, що 14.09.2007 року між відповідачем ПАТ КБ «ПриватБанк» та позивачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №CVНМGL00000087, відповідно до змісту якого ОСОБА_1 отримала грошові кошти у розмірі 85560,00 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом на строк до 11.09.2037 року (а.с.6-8). Зазначений кредитний договір був забезпечений договором іпотеки від 14.09.2007 року, відповідно до якого предметом іпотеки виступає належна на праві власності ОСОБА_1 квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.9-11).

Так, рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 23.08.2016 року у справі 727/966/16-ц в задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення в солідарному порядку заборгованості у розмірі 91732,61 доларів США, що за курсом 24,52 грн. відповідно до розпорядження НБУ складає 2249283,69 грн. за укладеним кредитним договором CVHMGL00000087 від 14.09.2007 року, стягненні судових витрат - було відмовлено (а.с.12-14).

Відповідно до постанови Чернівецького апеляційного суду від 25.01.2021 року у справі №727/966/16-ц - рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 18 жовтня 2016 року апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23 серпня 2016 року скасовано, позовні вимоги банку задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 85187,47 доларів США та 113440 гривень 11 копійок. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 вересня 2020 року рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 18 жовтня 2016 року, скасовано та направлено справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. (а.с.15-16).

При цьому, згідно змісту постанови Чернівецького апеляційного суду від 25.01.2021 року Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - задовольнено частково; рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23 серпня 2016 року, скасовано; позов Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено частково; стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 71582,52 доларів США; Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» в рівних частках судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги в розмірі 55286 гривень 15 копійок; стягнуто з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання касаційної скарги в розмірі 14825 гривень 02 копійки (а.с.17-21).

23.07.2019 року за заявою АТ КБ «ПриватБанк», приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. було вчинено виконавчий напис №2195, на підставі договору іпотеки № CVHMGL00000087, укладеного між позивачкою та АТКБ «ПриватБанк» про звернення стягнення на нерухоме майно квартиру за адресою АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 (а.с.22).

Відповідно до вказаного виконавчого напису приватним виконавцем Першого ВДВС у м. Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Чупак К.В., 16.12.2021 року було відкрито виконавче провадження №67914688, що підтверджується наявною в матеріалах справи постановою про відкриття виконавчого провадження від 16.12.2021 року (а.с.23).

Так, ухвалою суду від 10.02.2022 року було витребувано у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. належним чином завірену копію виконавчого напису №2195, вчиненого 23.07.2019 року, а також документи і матеріали, на підставі яких вчинявся виконавчий напис №2195 від 23.07.2019 року.

Разом з тим, від приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. на адресу суду не надійшли витребувані згідно ухвали суду від 10.02.2022 року документи.

Позиція суду

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В тому числі, суд враховує вимоги ст.80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду.

У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, суд, у відповідності з ч.2 ст.247 ЦПК України, постановив здійснювати розгляд справи без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд, дослідивши письмові докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, вважає, що позов підлягає задоволенню частково.

Мотиви, з яких виходив суд, та застосовані норми права

Між сторонами виникли правовідносини, які регулюються положеннями Цивільного кодексу України, Законом України «Про нотаріат», а також Законом України «Про захист прав споживачів», Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012 року.

Зокрема, за змістом ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно до ст. 87 Закону України «Про нотаріат» та глави 6 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012р., для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу.

При цьому, судом встановлено, що згідно наявної в матеріалах справи копії постанови Чернівецького апеляційного суду від 25.01.2021 року у справі №727/966/16-ц 15 грудня 2015 року банк звернувся до позичальника та поручителя з вимогою про дострокове стягнення всієї заборгованості за кредитним договором, таким чином відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінивши умови основного зобов`язання щодо строку дії договору та порядку сплати процентів за користування кредитом та використав своє право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, а тому, саме з цієї події необхідно рахувати трьох річний строк звернення до нотаріуса з метою винесення останнім виконавчого напису.

А тому, суд приходить до висновку, що передбачений частиною першої статті 88 Закону України «Про нотаріат» строк, в який нотаріус міг вчинити виконавчий напис сплинув 15 грудня 2018 року, про що й зазначає позивач у своєму позові.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що спірний виконавчий напис №2195 від 23.07.2019 року, вчинений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. з порушенням 3-х річного строку, передбаченого частиною першої статті 88 Закону України «Про нотаріат».

При цьому, згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку). Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. Цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій, а лише їх конкретизує.

У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 Розділу ІІ Порядку).

Верховний Суд зазначає, що дійсно на сьогодні чинне законодавство України не зобов`язує нотаріуса викликати позичальника і з`ясовувати наявність чи відсутність його заперечень проти вимог позикодавця.

Проте, право позичальника на захист його інтересів забезпечується шляхом направлення йому повідомлення про заборгованість та необхідність її погашення. Однак, враховуючи те, що нотаріальне провадження є безспірним, для забезпечення такої безспірності нотаріусові слід з`ясувати у позичальника наявність заперечень щодо вчинення виконавчого напису або сплати ним боргу.

Таке повідомлення (заява, претензія, лист-вимога тощо) передається позикодавцем позичальнику у порядку, визначеному статтею 84 Закону України «Про нотаріат».

Отже, встановлена законом процедура стягнення боргу за нотаріально посвідченим договором позики на підставі виконавчого напису нотаріуса не вважається дотриманою (виконана), якщо боржник не був повідомлений про вимогу повернути заборгованість, що є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

До таких правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 13 жовтня 2021 року у справі № 554/6777/17.

При цьому, в матеріалах справи відсутнє вказане повідомлення (заява, претензія, лист-вимога тощо) та рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, яке б підтвердило дотримання позичальником вимог ст.84 Закону України «Про нотаріат».

Крім цього, відповідно до вимог Закону безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172.

При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172.

Отже, безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком, нотаріус під час вчинення виконавчого напису не встановлює права та обов`язки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність необхідних документів.

За результатами аналізу вище наведених норм права можна дійти наступних висновків.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.

Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису заборгованість повинна існувати та бути безспірною.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів .

Отже, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.

Крім цього, щодо твердження представника відповідача в частині того, що Банк є неналежною стороною в справі суд зазначає наступне.

Так, в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 201/9570/18 (провадження № 61-7299св21) зроблено висновок, що «нотаріус є публічною особою, якій державою надано повноваження щодо посвідчення прав і фактів, які мають юридичне значення, та вчинення інших нотаріальних дій із метою надання їм юридичної вірогідності. Вчиняючи нотаріальні дії, нотаріус діє неупереджено, він не може діяти в інтересах жодної з осіб - учасника нотаріальної дії. Нотаріус не стає учасником цивільних правовідносин між цими особами, а отже, не може порушувати цивільні права, які є змістом цих відносин. Відсутня і процесуальна заінтересованість нотаріуса в предметі спору та реалізації прийнятого рішення. Спори за позовами про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, про повернення стягнутого за виконавчим написом вирішуються судом у порядку цивільного судочинства за позовами боржників або зазначених осіб до стягувачів, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа. За правилами цивільного судочинства як спір про право в позовному провадженні розглядаються позови про оскарження дій нотаріуса щодо вчинення виконавчого напису, коли йдеться виключно про порушення нотаріусом правил вчинення відповідної нотаріальної дії і при цьому позивачем не порушується питання про захист права відповідно до положень цивільного законодавства. Тобто нотаріус не може бути відповідачем у цій категорії справ, оскільки предметом позову є спір про право, зокрема позивач заперечує наявність у нього суми заборгованості перед кредитором, яка вказана у виконавчому написі. Цивільна відповідальність за незаконно вчинений виконавчий напис покладається не на нотаріуса, а на особу, яка зверталася за виконавчим написом. Сам же нотаріус може залучатися судами як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача».

Враховуючи вищевикладене, судом відхиляється твердження представника відповідача в частині того, що Банк не є належною стороною відповідачем, по даній справі.

Також, враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, відносно того, що позивачем вірно визначена предметна підсудність даної категорії справ, а тому твердження представника відповідача відносно того, що дана справа не підпадає під перелік підвідомчих загальним судам справ судом до уваги не береться.

Разом з тим, суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи сторін у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Такий правовий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду, який викладений у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц з подібних правовідносин.

Крім цього, судом не встановлено документи, на підставі яких був виданий виконавчий напис, як і не встановлено, чи при вчиненні напису нотаріус отримував від стягувача первинні бухгалтерські документи щодо видачі кредиту та здійснення його часткового погашення (квитанції, платіжні доручення, меморіальні ордери, чеки тощо), що в свою чергу могли б свідчити про безспірність заборгованості.

При цьому, відповідно до пункту 1 вищевказаного діючого Переліку «Нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно», для одержання виконавчого напису подаються: а)оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.

Саме до таких висновків про застосування зазначеної норми права дійшов Верховний Суд у постанові від 12.03.2020 року у справі №757/24703/18.

Крім цього, як було встановлено судом, серед документів наданих Банком нотаріусу для вчинення виконавчого напису оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів), за яким стягнення заборгованості може провадитися у безспірному порядку, відсутній.

Проаналізувавши все вище наведене, а також надані суду письмові докази в їх сукупності, суд зауважує, що при вчиненні виконавчого напису 23.07.2019 року нотаріус не пересвідчився у безспірності пред`явленої до стягнення заборгованості та не витребував необхідних документів у стягувача.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У даному випадку, суд вважає, що представник відповідача не надав суду доказів того, що сума боргового зобов`язання на час звернення про вчинення виконавчого напису була безспірною.

За змістом ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, судом зазначається наступне.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. ) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що заборгованість боржника на момент вчинення виконавчого напису не була безспірною, а нотаріус належним чином не виконав вимог ст.ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат» та не пересвідчився у безспірності заборгованості, що унеможливлює видачу виконавчого напису, а отже надані позивачем докази в своїй сукупності є достатніми та дають змогу суду дійти до висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог.

При цьому, спірний виконавчий напис №2195 від 23.07.2019 року, вчинений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. з порушенням 3-х річного строку, передбаченого частиною першої статті 88 Закону України «Про нотаріат».

Щодо стягнення витрат на професійну правову допомогу.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються, зокрема, із витрат пов`язаних з розглядом справи. Витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову.

Згідно із ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно положень частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

При цьому, у рішенні Конституційного Суду України від 30.09.2009 року №23-рп/2009 щодо офіційного тлумачення статті 59 Конституції України, яка гарантує право на професійну правничу допомогу, зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи.

Так, судом встановлено, що 02.02.2022 року між ОСОБА_1 та адвокатом Бабійчук А.С. було укладено договір про надання правової допомоги (а.с.82-84).

Так, як вбачається із наданого суду Розрахунку суми витрат, які позивач поніс у зв`язку із розглядом справи від 17.08.2022 сторонами узгоджено, що винагорода за послуги, які надаються адвокатом, визначається за згодою адвоката та Клієнта в межах 30 (тридцяти) відсотків розміру місячної мінімальної заробітної плати встановленої на 1 січня поточного року, за годину роботи адвоката, якщо інший порядок розрахунків не зазначений в угоді до даного договору. Відповідно до ЗУ «Про державний бюджет України на 2022 рік» мінімальна заробітна плата становить 6500 грн., а відповідно година роботи адвоката становить 1950,00 грн.

Так, ОСОБА_1 у 2022 році надано правничу допомогу, в межах 4:20 год., що складається з наступного: 02.02.2022 року - консультація клієнта щодо скасування виконавчого напису 00:30 год.; 04.02.2022 року - визначення правової позиції щодо оскарження виконавчого напису - 00:30 год.; 04.02.2022 року - підготовка позовної заяви про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню - 02:00 год.; 04.02.2022 року - оформлення позовної заяви та додатків до неї - 00:20 год.; підготовка та участь у судових засіданнях - 01:00 год. Всього адвокатом витрачено часу 04 години 20 хвилин, а тому загальна вартість наданих послуг складає 8450,00 грн.

Згідно з прибутковим касовим ордером від 18.04.2022 року ОСОБА_1 сплатила адвокату Бабійчук А.С. зазначені в розрахунку кошти в сумі 8450,00 грн.

Разом з цим, у постанові ВС від 22 грудня 2021 року по справі №873/212/21 колегія суддів Верховного Суду зауважила, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

Проаналізувавши вищевикладені обставини, дослідивши докази на підтвердження витрат відповідача на правничу допомогу, суд вважає, що необхідний фактичний обсяг правової допомоги є меншим, ніж зазначено у розрахунку суми витрат, які позивач поніс у зв`язку із розглядом справи, у зв`язку з тим, що вказані витрати, на думку суду, не відповідають фактично понесеним витратам на правничу допомогу та суперечать критерію розумності їхнього розміру.

Так, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження того, що витрачений час на підготовку та участь в судових засіданнях становив 1 год., враховуючи також той факт, що адвокат Бабійчук А.С. не була присутньою в жодному судовому засіданні.

А тому, суд приходить до висновку, що зазначені витрати не підлягають до стягнення з позивача.

При цьому, суд вважає, що сума в 1950,00 грн. за годину роботи адвоката не відповідає реальній ринковій вартості послуг з надання правової допомоги, а тому суд приходить до висновку що зазначену вартість наданих послуг за годину часу необхідно зменшити до 1500,00 грн. за годину роботи адвоката.

При цьому, під час розгляду цивільної справи №753/15687/15-ц (постанова від 14.11.2018 року) Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про відшкодування витрат на розгляд справи за статтею 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначає, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим: рішення у справах «Двойних проти України» (пункт 80) від 12 жовтня 2006 року, «Гімайдуліна і інші проти України» (пункти 34-36) від 10 грудня 2009 року, «East/West Alliance Limited» проти України» (пункт 268) від 23 січня 2014 року, «Баришевський проти України» (пункт 95) від 26 лютого 2015 року. У рішенні «Лавентс проти Латвії» (пункт 154) від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір і супроводжуються необхідними документами на їх підтвердження.

З урахуванням вищевикладеного, фактичних обставин справи, виходячи із принципу розумності і справедливості, суд вважає необхідною та доведеною компенсацію судових витрат на правову допомогу у цій справі в сумі 5000 грн. (3 * 1500 + 1500/3 = 5000 грн.), оскільки саме такий розмір судових витрат є доведеним та документально обґрунтованим та відповідає критерію розумної необхідності таких витрат. Підстав для стягнення з відповідача ще 3450,00 грн. - суд не вбачає.

На підставі викладеного та керуючись ст.18 ЦК України, ст.ст. 87,88 Закону України «Про нотаріат», Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012 р., ст.ст.4, 5, 10, 18, 80, 89, 133, 134, 137, 141, 259, 263-265, 273, 280 - 284 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», де третіми особами без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача виступають приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна, Перший відділ держаної виконавчої служби у м. Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню задовольнити частково.

Визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною, зареєстрований 23.07.2019 року за №2195 про звернення стягнення на нерухоме майно квартиру за адресою АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 .

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 992,40 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні (сорок) копійок.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати на професійну (правничу) допомогу в розмірі 5000 (п`ять тисяч) гривень 00 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Чернівецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

З повним текстом рішення суду учасники справи можуть ознайомитись 19 серпня 2022 року.

СУДДЯ: