Ухвала

17 серпня 2022 року

м. Київ

справа № 2-40/11

провадження № 61-16179св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого (суддя-доповідач) - Мартєва С. Ю.

суддів: Петрова Є. В., Сердюка В. В., Стрільчука В. А., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Приватне акціонерне товариство «АБС-УКР», Київська міська державна адміністрація,

розглянув заяву ОСОБА_1 про роз`яснення постанови Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року, прийнятої за результатами розгляду касаційної скарги ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2016 року у складі судді Піхур О. В. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 21 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Слободянюк С. В., Білич І. М., Лапчевської О. Ф.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст судових рішень у справі

У жовтні 2006 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Закритого акціонерного товариства «АБС-УКР» (далі - ЗАТ «АБС-УКР») про заборону руйнування гаражів та усунення перешкод у користуванні належного йому гаража та автомобіля.

Під час розгляду справи позовні вимоги неодноразово змінював та уточнював (29 листопада 2006 року т. 1 а. с. 68-69; 06 лютого 2007 року т. 1 а. с. 94-101; 17 квітня 2007 року т. 1 а. с. 202-205; 12 березня 2007 року т. 1 а. с. 143-150; 29 липня 2014 року т. 2 а. с. 116-117; 27 січня 2015 року т. 3 а. с. 2-4).

Ухвалою від 25 листопада 2014 року Шевченківський районний суд м. Києва залишив без розгляду позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди та стягнення коштів з відповідачів з 2007 року до 2009 року понесені позивачем, як непередбачувані витрати, пов`язані з послугами щодо охорони автомобіля (т. 2 а. с. 227, 228).

Ухвалою від 27 січня 2015 року Шевченківський районний суд м. Києва заяву ОСОБА_1 про зміну позовних вимог задовольнив частково.

Виключив вимогу про визнання права власності ОСОБА_1 на автогараж на АДРЕСА_1 за набувальною давністю, а також виключив слова пункту 2 «або привести його гараж у первинний стан, який був за кошти відповідачів» (т. 3 а. с. 40-43).

Враховуючи зміни та доповнення до позовних вимог, остаточно ОСОБА_1 звернувся з позовом до Приватного акціонерного товариства «АБС-УКР» ( надалі ПАТ «АБС-УКР») та Київської міської державної адміністрації і просив суд зобов`язати відповідачів забезпечити його машиномісцем у критому паркінгу, з передачею цього місця йому у власність.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням від 27 січня 2015 року Шевченківський районний суд м. Києва позов задовольнив частково.

Зобов`язав ПАТ «АБС-УКР» виконати щодо ОСОБА_1 , як члена ГБК «Покровський», зобов`язання по забезпеченню машиномісцем у критому паркінгу, згідно із підпунктом 5.6 пункту 5 розпорядження Київської міської державної адміністрації від 02 липня 2004 року № 1187 «Про надання дозволу ЗАТ «АБС-УКР» на реконструкцію та забудову території, обмеженої вулицями Глибочицькою, Студентською та Пимоненка в Шевченківському районі м. Києва», з урахуванням вимог рішення Київської міської ради від 28 грудня 2004 року № 1088/2498, яким зобов`язано забезпечити членів ГБК «Покровський» на вулиці Пимоненко, 24 у місті Києві машиномісцями у критому паркінгу на території, прилеглій до кварталу обмеженому вулицями Глибочицькою, Студентською та Пимоненка в Шевченківському районі м. Києва.

Зобов`язав Київську міську державну адміністрацію вжити заходи щодо забезпечення відповідними службами контролю виконання ПАТ «АБС-УКР» зобов`язання по забезпеченню ОСОБА_1 машиномісцем.

У решті позову відмовив.

Ухвалою від 13 жовтня 2015 року Апеляційний суд міста Києва рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 січня 2015 року залишив без змін.

Ухвалою від 27 січня 2016 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 13 жовтня 2015 року скасував, справу передав на новий апеляційний розгляд.

Рішенням від 29 березня 2016 року Апеляційний суд міста Києва рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 січня 2015 року скасував та ухвалив нове, яким задовольнив позовні вимоги.

Зобов`язав ПАТ «АБС-УКР» забезпечити ОСОБА_1 машиномісцем у критому паркінгу на АДРЕСА_1 , прилеглій до кварталу обмеженого вулицями Глибочицькою, Студентською та Пимоненка у Шевченківському районі м. Києва, з передачею цього парко-місця у власність ОСОБА_1 за рахунок

Ухвалою від 06 липня 2016 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 січня 2015 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 29 березня 2016 року скасував, справу передав на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням від 11 жовтня 2016 року Шевченківський районний суд м. Києва у позові відмовив.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 21 грудня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою від 23 жовтня 2019 року Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково.

Скасував рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 21 грудня 2016 року і ухвалив нове рішення про часткове задоволення позову.

Зобов`язав ПАТ «АБС-УКР» забезпечити ОСОБА_1 машиномісцем у критому паркінгу на АДРЕСА_1 , прилеглій до кварталу обмеженого вулицями Глибочицькою, Студентською та Пимоненка у Шевченківському районі м. Києва, з передачею цього парко-місця у власність ОСОБА_1 за рахунок ПАТ «АБС-УКР».

Ухвалою від 05 серпня 2020 року Верховний Суд виправив описку, допущену у абзаці третьому резолютивної частини постанови Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року зазначив: «у кварталі обмеженому вулицями Глибочицькою, Студентською та Пимоненка у Шевченківському районі м. Києва» замість: « АДРЕСА_1 , прилеглій до кварталу обмеженого вулицями Глибочицькою, Студентською та Пимоненка у Шевченківському районі м. Києва».

Короткий зміст заяви стягувача

24 червня 2022 року ОСОБА_1 подав до суду касаційної інстанції заяву про роз`яснення постанови Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року.

Заяву мотивовав тим, що під час виконання зазначеної постанови начальник Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва звернувся до нього з пропозицією подати до Верховного Суду заяву про роз`яснення способу виконання цієї постанови, оскільки на території обмеженій вулицями Глибочицькою, Студентською та Пимоненка, немає критих паркінгів.

Зазначав, що, на думку начальника Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва, вказаної у постанові території взагалі не існує, оскільки «містобудівною документацією не визначені червоні лінії вул. Студентської та вул. Пимоненка».

Якщо не існує території, обмеженої вулицями Глибочицькою, Студентською та Пимоненка, то не існує і критих паркінгів, про які іде мова у постанові Верховного Суду, яка перебуває на виконанні у Шевченківському районному відділі державної виконавчої служби м. Києва.

Вважає, що сумніви представників державної виконавчої служби щодо наявності території є необґрунтованими, з огляду на наявність договору оренди від 14 червня 2005 року, укладеного Київською міською радою та ПАТ «АБС-УКР», об`єктом якого є земельні ділянки, розташовані саме у кварталі, обмеженому вулицями Глибочицькою, Студентською та Пимоненка.

Метою зазначеного договору було будівництво житлового комплексу з підземним паркінгом, що підтверджується підпунктом 2.1 цього ж договору.

Згідно з онлайн картою із вказівкою вулиць і номерів будинків на території кварталу, обмеженого вулицями Глибочицькою, Студентською та Пимоненка, знаходиться житловий комплекс « ІНФОРМАЦІЯ_1 » з адресами будинків АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 на АДРЕСА_5 з підземними «машиномісцями в критому паркінгу», які були збудовані на виконання розпорядження Київської міської державної адміністрації від 02 липня 2004 року № 1187, рішення Київської міської ради від 28 грудня 2004 року і зазначеного договору оренди.

Замовником реконструкції вказаної території і будівництва житлового комплексу «Покровський посад», згідно з пунктом 2 розпорядження Київської міської державної адміністрації від 02 липня 2004 року № 1187 є відповідач - боржник ПАТ «АБС-УКР» і йому достовірно відомо про місце знаходження машиномісць у критому паркінгу (підземні).

На підставі викладеного просив суд роз`яснити державній виконавчій службі і відповідачу - боржнику спосіб виконання постанови Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року, з урахуванням ухвали Верховного Суду від 05 серпня 2020 року.

Зазначена заява задоволенню не підлягає.

Щодо наявності підстав роз`яснення судових рішень

Відповідно до частин першої, третьої, четвертої статті 271 ЦПК України за заявою учасників справи, державного виконавця, приватного виконавця суд роз`яснює судове рішення, яке набрало законної сили, не змінюючи змісту судового рішення.

Суд розглядає заяву про роз`яснення судового рішення у порядку, в якому було ухвалено відповідне судове рішення, протягом десяти днів з дня її надходження.

У разі необхідності суд може викликати учасників справи, державного чи приватного виконавця в судове засідання.

Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розглядові заяви про роз`яснення рішення. Про роз`яснення або відмову у роз`ясненні судового рішення суд постановляє ухвалу, яку може бути оскаржено.

За змістом положень зазначеної статті незрозумілим є рішення суду, в якому припускається декілька варіантів його тлумачення, що призводить до утруднення чи неможливості його виконання.

В ухвалі від 06 жовтня 2020 року Велика палата Верховного Суду в справі № 233/3676/19 (провадження № 14-65цс20) зазначила, що «необхідність роз`яснення судового рішення може бути зумовлена його нечіткістю в резолютивній частині, коли воно є неясним та незрозумілим для осіб, стосовно яких воно ухвалене, або які будуть здійснювати його виконання. Тобто це стосується випадків, коли рішення містить положення, які викликають суперечки щодо його розуміння та під час його виконання.

Отже, в ухвалі про роз`яснення судового рішення суд викладає більш повно та зрозуміло ті частини рішення, розуміння яких викликає труднощі, не змінюючи при цьому суті рішення і не торкаючись питань, які не були предметом судового розгляду».

По - перше, постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року, з урахуванням ухвали Верховного Суду від 05 серпня 2020 року, по суті вирішення спору є зрозумілою та не допускає різних варіантів її тлумачення.

По - друге, відповідно до статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Із заяви ОСОБА_1 убачається, що особисто для нього відсутні труднощі у розумінні резолютивної частини судового рішення та способу його виконання.

Роз`яснити судові рішення ОСОБА_1 просить державному виконавцеві та відповідачу - боржникові.

Проте справа не містить відомостей про надання зазначеними особами стягувачу повноважень на представництво їх інтересів.

По - трете, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Стаття 129-1 Конституції України визначає, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення (стаття 129 Конституції України).

Із наведеними конституційними положеннями кореспондується частина перша статті 18 ЦПК України, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013 в справі № 1-7/2013 виконання судового рішення є невід`ємноюскладовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Водночас, з огляду на статтю 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Крім того, кримінальна відповідальність службових осіб за невиконання судових рішень передбачена статтею 382 Кримінального Кодексу України.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для задоволення заяви про роз`яснення судового рішення.

Керуючись статтями 271, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні заяви про роз`яснення постанови Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Головуючий С. Ю. Мартєв
Судді: Є. В. Петров В. В. Сердюк В. А. Стрільчук І. М. Фаловська