Справа № 302/244/15-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

04 серпня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Куштана Б.П., Кондора Р.Ю.

з участю секретаря судового засідання: Жганич К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області ухваленого 03 вересня 2015 року головуючим суддею Гайдур А.Ю. за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Траст Фінанс» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки

встановив:

У лютому 2015 року Публічне акціонерне товариство «ВіЕс Банк» правонаступником якого являється Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Траст Фінанс» (далі ФК «Траст Фінанс») звернулось з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовні вимоги обґрунтувало тим, що 14 березня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Електрон Банк», правонаступниками якого є Публічне акціонерне товариство «Фольксбанк», яке у подальшому змінило назву на ПАТ «ВіЕс Банк», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 25 000 доларів США на строк до 11 березня 2016 року зі сплатою 12,5% річних за користування кредитом.

У забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 , 14 березня 2008 року між ним, банком та ОСОБА_3 укладений договір іпотеки, згідно із яким остання передала в іпотеку банку нерухоме майно житловий будинок загальною площею 68,98 кв.м., гараж, дві літні кухні, погріб, огорожу, ворота з хвірткою, що знаходяться у АДРЕСА_1 , та земельну ділянку загальною площею 0,6041 га, призначену для обслуговування житлового будинку та ведення особистого селянського господарства і розташована на території Нижньостуденівської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області.

ОСОБА_2 не виконує зобов`язання з повернення кредиту і станом на 16 лютого 2015 року має заборгованість у розмірі 59 639,43 доларів США, що за офіційно встановленим Національним банком України курсом гривні до долара США еквівалентно 1 545 765,93 гривень, з яких: 591 656,38 гривень заборгованість за кредитом, 438 070,47 гривень заборгованість за процентами, 516 039,08 гривень пеня.

ІНФОРМАЦІЯ_1 майновий поручитель за кредитним договором ОСОБА_3 померла.

Починаючи з 15 листопада 2010 року, банк неодноразово звертався до Міжгірської державної нотаріальної контори Закарпатської області з претензіями до спадкоємців іпотекодавця та просив вжити заходи щодо охорони спадкового майна, проте на жоден з листів не отримав відповіді.

25 липня 2014 року ПАТ «ВіЕс Банк» звернулося до відділу нотаріату Головного управління юстиції в Закарпатській області зі скаргою на бездіяльність Міжгірської державної нотаріальної контори Закарпатської області і лише після цього банком отримано відповідь про те, що 15 березня 2010 року заведено спадкову справу щодо майна ОСОБА_3 і її спадкоємцем є ОСОБА_1 .

Посилаючись на зазначене, ПАТ «ВіЕс Банк» просило у рахунок погашення кредитної заборгованості на загальну суму 59 639,43 доларів США, що за офіційно встановленим Національним банком України курсом гривні до долара США еквівалентно 1 545 765,93 гривень, звернути стягнення на домоволодіння у АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,6041 га, розташовану на території Нижньостуденівської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області, шляхом їх продажу на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження за ціною, встановленою в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження».

Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 3 вересня 2015 року, ухваленим у складі судді Гайдура А. Ю., позов задоволено.

Звернено стягнення на домоволодіння у АДРЕСА_1 , яке складається із: житлового будинку загальною площею 68,98 кв.м, житловою площею 32,58 кв.м, що на плані значиться літерою А; гаражу, що на плані значиться літерою Б; літньої кухні, що на плані значиться літерою Г; погребу, що на плані значиться літерою Д; огорожі, що на плані значиться літерою Е; воріт з хвірткою, що на плані значаться літерою Є, та на земельну ділянку площею 0,6041 га із цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку та ведення особистого селянського господарства, розташовану на території Нижньостуденівської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області, шляхом продажу на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження за ціною, встановленою в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження».

Визначено, що за рахунок коштів, отриманих від продажу переданого в іпотеку майна, підлягають задоволенню вимоги ПАТ «ВіЕсБанк» за кредитним договором № KF 47819 від 14 березня 2008 року у розмірі 59 639,43 доларів США, що за офіційно встановленим Національним банком України курсом гривні до долара США еквівалентно 1 545 765,93 гривень.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційному порядку суди справу переглядали неодноразово.

Останнім рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 18 жовтня 2016 року рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 3 вересня 2015 року скасовано і ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постановою Верховного Суду від 20 листопада 2019 року касаційну скаргу ПАТ «ВіЕс Банк» задоволено частково, рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 18 жовтня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні позову. Скарга обґрунтована тим, що банк пропустив строки, передбачені статтею 1281 ЦК України, для звернення до нього з вимогою, оскільки судом не було враховано заяву ОСОБА_2 до ПАТ «Фольксбанк» від 19.10.2010 року, якою повідомлено про смерть іпотекодавця ОСОБА_3 . Крім того, судом не враховано заочне рішення Міжгірського районного суду від 06.07.2010 року, яким з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Фольксбанк» стягнуто заборгованість за кредитом у повному розмірі. Також судом неправомірно стягнуто з нього судовий збір, як за вимогу майнового характеру.

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 15 липня 2020 року замінено ПАТ «ВіЕс Банк» на його правонаступника АТ «Таскомбанк», Т.2, а.с. 91.

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 03 лютого 2021 року замінено АТ «Таскомбанк» на його правонаступника Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Траст Фінанс», Т.2, а.с. 148.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів, вважає що така підлягає частковому задоволенню, зважуючи на наступні доводи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з приписами ч. 5 ст. 411 ЦПК України висновки суду касаційної інстанції, у зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

У справі встановлено, що 14 березня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Електрон Банк», правонаступником якого є ПАТ «Фольксбанк», яке у подальшому змінило назву на ПАТ «ВіЕс Банк», та ОСОБА_2 укладений кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 25 000 доларів США на строк до 11 березня 2016 року зі сплатою 12,5% річних за користування кредитом.

У забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 за цим кредитним договором 14 березня 2008 року між ним, банком і ОСОБА_3 укладений договір іпотеки, згідно з яким остання передала в іпотеку банку нерухоме майно житловий будинок загальною площею 68,98 кв.м., гараж, дві літні кухні, погріб, огорожу, ворота з хвірткою, що знаходяться у АДРЕСА_1 , та земельну ділянку загальною площею 0,6041 га, призначену для обслуговування житлового будинку та ведення особистого селянського господарства і розташована на території Нижньостуденівськоїсільської ради Міжгірського району Закарпатської області.

Оцінивши поданий позивачем розрахунок заборгованості, суд встановив, що ОСОБА_2 не виконує зобов`язання з повернення кредита і станом на 16 лютого 2015 року має заборгованість у розмірі 59 639,43 доларів США, що за офіційно встановленим Національним банком України курсом гривні до долара США еквівалентно 1 545 765,93 гривень, з яких: 591 656,38 гривень заборгованість за кредитом, 438 070,47 гривень заборгованість за процентами, 516 039,08 гривень пеня.

ІНФОРМАЦІЯ_1 майновий поручитель за кредитним договором ОСОБА_3 померла. ЇЇ спадкоємцем є ОСОБА_1 , який прийняв спадщину на підставі заяви, поданої до Міжгірської державної нотаріальної контори Закарпатської області 9 листопада 2010 року.

Так, 15 листопада 2010 року позивач звернувся до Міжгірської нотаріальної контори Закарпатської області із претензією до спадкоємців ОСОБА_3 щодо звернення стягнення на іпотечне майно у рахунок погашення кредитної заборгованості та просив вжити заходи з охорони спадкового майна, Т.1, а.с. 18.

У січні 2011 року Міжгірська державна нотаріальна контора Закарпатської області надіслала ПАТ «ВіЕс Банк» лист про заведену спадкову справу і про особу, яка звернулася із заявою про прийняття спадщини, а ОСОБА_1 повідомила про претензію кредитора.

Позивач, посилаючись на неотримання відповіді, 04 вересня 2012 року та 29 жовтня 2013 року направив до Міжгірської державної нотаріальної контори Закарпатської області чергові претензії до спадкоємців ОСОБА_3 , а 25 липня 2014 року скаргу на бездіяльність нотаріальної контори до Головного управління юстиції у Закарпатській області, Т.1, а.с. 21-23.

Та 29 серпня 2014 року Головне управління юстиції у Закарпатській області надало відповідь на скаргу, у якій повідомило, що спадкоємцем ОСОБА_3 є ОСОБА_1 , якого було повідомлено державним нотаріусом листом від 04.01.2011 року про претензію кредитора ПАТ «Фольксбанк», Т.1, а.с. 24-25. Відповідь також містить дані з приводу того, що листом завідуючої Міжгірської ДНК Олексик Л.В. від 04.01.2011 року на претензію від 15.11.2010 року ПАТ «Фольксбанк», яка 06.12.2010 року надійшла до держнотконтори було повідомлено ПАТ «Фольксбанк», що 15.03.2010 року було заведено спадкову справу № 33-2010 та повідомлено про спадкоємця ОСОБА_1 який прийняв спадщину за померлою ОСОБА_3 згідно поданої до держнотконтори заяви від 09.11.2010 року, та повідомлено про претензію кредитора ПАТ «Фольксбанк». Проте, доказів отримання ПАТ «Фольксбанк» листа Міжгірської ДНК від 04.01.2011 року матеріали справи не містять.

Згодом, а саме 04 листопада 2014 року ПАТ «ВіЕс Банк» направило ОСОБА_1 як спадкоємцю майна померлого майнового поручителя ОСОБА_3 , а також ОСОБА_2 як боржнику вимогу про погашення заборгованості за Кредитним договором № KF 47819 від 14.03.2008 року та повідомило про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі її невиконання, Т.1, а.с. 15, 16.

Та 20 лютого 2015 року банк звернувся у суд із цим позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на іпотечне майно.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції ОСОБА_1 подав заяву про застосування до спірних правовідносин наслідків спливу строку пред`явлення кредитором спадкодавця вимоги до спадкоємців боржника, передбачених статтею 1281 ЦК України.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтовану доведеність факту порушення ОСОБА_2 зобов`язань за кредитним договором і про наявність визначених законодавством правових підстав для звернення стягнення на передані в іпотеку домоволодіння та земельну ділянку з метою погашення заборгованості за основним зобов`язанням.

Однак апеляційний суд не може повністю погодитись з такими висновками суду першої інтонації з огляду на таке.

Так, 14 березня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Електрон Банк», правонаступниками якого є Публічне акціонерне товариство «Фольксбанк», яке у подальшому змінило назву на ПАТ «ВіЕс Банк», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір за № KF 47819 на строк до 11 березня 2016 року зі сплатою 12,5% річних за користування кредитними коштами у сумі 25 000 доларів США.

На виконання зобов`язань ОСОБА_2 за кредитним договором, 14 березня 2008 року укладено іпотечний договір між Відкритим акціонерним товариством «Електрон Банк», правонаступниками якого є Публічне акціонерне товариство «Фольксбанк», яке у подальшому змінило назву на ПАТ «ВіЕс Банк», ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у відповідності до якого остання передала в іпотеку Банку домоволодіння загальною площею 68,98 кв.м., гараж, дві літні кухні, погріб, огорожу, ворота з хвірткою, що знаходяться у АДРЕСА_1 , та земельну ділянку загальною площею 0,6041 га, призначену для обслуговування житлового будинку та ведення особистого селянського господарства і розташована на території Нижньостуденівської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області.

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України "Про іпотеку" (тут і далі - Закон), іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із частиною 1 статті 7 цього Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

У статті 33 Закону передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки. Зокрема, частиною 1 цієї статті передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.

У пункті 4 Іпотечного договору сторони узгодили, що за рахунок предмета іпотеки Іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами кредитного договору, а також відшкодувати витрати пов`язані з пред`явленням вимоги за основним зобов`язанням і звернення стягнення на предмет іпотеки, витрати на утримання і збереження предмета іпотеки, витрати на страхування предмета іпотеки, збитки завдані порушенням основного зобов`язання чи умов даного договору.

Проте, іпотекодавець майновий поручитель ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 . Та спадкоємцем нерухомого майна ОСОБА_3 є ОСОБА_1 , який подав 9 листопада 2010 року заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини.

Зазначене доводить ту обставину, що у цій справі позичальник за кредитним договором та іпотекодавець майновий поручитель за іпотечним договором є різними фізичними особами.

ПАТ «ВіЕс Банк» правонаступником якого являється Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Траст Фінанс» заявило до ОСОБА_1 як спадкоємця нерухомого майна померлої іпотекодавиці ОСОБА_3 позовні вимоги про звернення стягнення на передане в іпотеку нерухоме майно в рахунок погашення заборгованості за основним зобов`язанням.

Порядок прийняття спадщини визначений главою 87 ЦК України.

Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені зокрема у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 608 ЦК України зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою.

Проте, зобов`язання за договором іпотеки за своєю правовою природою не є таким, що нерозривно пов`язане із особою спадкодавця, а тому входить до складу спадщини.

Статтею 17 Закону України «Про іпотеку» передбачено підстави припинення іпотеки, однак такої підстави, як смерть іпотекодавця, положення зазначеної норми не містять.

А відповідно до вимог частин 1 - 3 статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи-іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання основного зобов`язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки.

За приписами статті 1281 ЦК України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги.

Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.

Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги.

Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Встановлено, що ПАТ «Фольксбанк» яке у подальшому змінило назву на ПАТ «ВіЕс Банк» 02.02.2010 року звернулося у суд із позовом до ОСОБА_2 як боржника про повне стягнення заборгованості за кредитним договором N KF 47819 від 14 березня 2008 року.

Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 06 липня 2010 року позов задоволено, та стягнуто з ОСОБА_2 на користь банку заборгованість за кредитним договором в розмірі загальної суми 202 601, 59 гривень, що за курсом НБУ станом на 29.01.2010 року становить 25 321,40 доларів США.

З матеріалів справи вбачається, що ПАТ «Фольксбанк» яке у подальшому змінило назву на ПАТ «ВіЕс Банк» станом на момент смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 іпотекодавця майнового поручителя ОСОБА_3 не було її кредитором, оскільки до іпотекодавця як майнового поручителя банк не звертався з позовом.

Таким чином, не будучи кредитором спадкодавця, ПАТ «Фольксбанк» яке у подальшому змінило назву на ПАТ «ВіЕс Банк» не мало обов`язку в установлений статтею 1281 ЦК України строк пред`являти свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину.

Зокрема, у пункті 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі N 522/407/15-ц зазначено, що стаття 17 Закону України "Про іпотеку" визначає підстави для припинення іпотеки, серед яких немає такої як смерть іпотекодавця, оскільки за змістом частини 1 статті 1282 ЦК України та частини 1 статті 23 Закону України "Про іпотеку" у разі переходу права власності на предмет іпотеки в порядку спадкування іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, який як спадкоємець набуває статус іпотекодавця.

Тож правила статті 1281 ЦК України регулюють порядок пред`явлення кредитором спадкодавця (позичальника) вимог до спадкоємців щодо виконання його зобов`язань перед кредитором, а не порядок звернення стягнення на предмет іпотеки у разі, якщо позичальник і іпотекодавець є різними.

А звідси, преклюзивні строки, передбачені статтею 1281 ЦК України (пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців), не застосовуються у випадку смерті іпотекодавця (майновий поручитель), відмінного від боржника (позичальник).

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 08 квітня 2019 року у справі N 338/1769/15-ц, від 09 червня 2021 року у справі N 283/1988/16-ц, від 21 липня 2021 року у справі N 127/16575/19, від 15 вересня 2021 р. N 752/14500/19.

Позаяк у спірних правовідносинах позичальник та іпотекодавець є різними, а помер лише іпотекодавець ОСОБА_3 , то правила статті 1281 ЦК України не застосовуються до вимог банку про звернення стягнення на предмет іпотеки до спадкоємців ОСОБА_3 . Таким чином, відповідні доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо спливу преклюзивного строку на пред`явлення банком вимоги до спадкоємців іпотекодавця (майновий поручитель), підлягають відхиленню як безпідставні, Т.1, а.с. 77.

При цьому строк, в межах якого іпотекодержатель може звернутися з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки, встановлюється загальними положеннями про позовну давність (глава 19 ЦК України).

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Аналіз положень цієї статті дає підстави для висновку, що без відповідної заяви сторони у спорі позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування наслідків її спливу пов`язана лише із наявністю про це заяви сторони. Суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

Апеляційний суд констатує, що ОСОБА_1 відповідної заяви не подавав, а клопотав про застосування до спірних правовідносин наслідків частини 4 статті 1281 ЦК України стосовно позбавлення банка права вимоги до спадкоємця, Т.1, а.с 77.

Застосоване у статті 1281 ЦК України поняття «строк пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців» не є тотожним поняттю «позовна давність». Сплив такого строку має наслідком позбавлення кредитора права вимоги (припинення його цивільного права), а отже, і неможливість вимагати у суді захисту відповідного права, у той час як сплив позовної давності не виключає наявність у кредитора права вимоги та є підставою для відмови у позові за умови, якщо про застосування позовної давності у суді заявила одна зі сторін.

Відтак, таку заяву ОСОБА_1 не можна розцінювати як заяву про застосування наслідків спливу позовної давності, а отже, апеляційний суд і не розглядає дане питання.

Узагальнюючи наведене, апеляційний суд вважає, що банк вправі вимагати від ОСОБА_1 задовольнити свої вимоги в межах вартості предмета іпотеки.

Щодо визначення розміру відповідальності іпотекодавця.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зокрема, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

У межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості.

За частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За частиною ж другою цієї статті якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому на підставі статті 1048 цього Кодексу.

Водночас за змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13, дійшла висновків про те, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.

Також у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 Велика Палата Верховного Суду вказала, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Отож Велика Палата Верховного Суду вказала, що зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти за кредитом.

Колегією суддів встановлено, що 14 березня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Електрон Банк», правонаступниками якого є Публічне акціонерне товариство «Фольксбанк», яке у подальшому змінило назву на ПАТ «ВіЕс Банк», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір за № KF 47819 на строк до 11 березня 2016 року зі сплатою 12,5% річних за користування кредитними коштами у сумі 25 000 доларів США.

Але ж ПАТ «Фольксбанк» яке у подальшому змінило назву на ПАТ «ВіЕс Банк» 02 лютого 2010 року звернулося у суд із позовом до ОСОБА_2 як боржника щодо повного стягнення заборгованості за кредитним договором № KF 47819 від 14 березня 2008 року.

Та заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 06 липня 2010 року позов задоволено, та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Фольксбанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі загальної суми 202 601,59 гривень, що за курсом НБУ станом на 29.01.2010 року становить суму 25 321,40 доларів США.

Зазначене підтверджує ту обставину, що у лютому 2010 року ПАТ «Фольксбанк» звернулось з позовом до ОСОБА_2 про дострокове повне стягнення всієї суми заборгованості за кредитним договором № KF 47819 від 14 березня 2008 року, яка утворилась станом на 29 січня 2010 року. Після цієї дати у ПАТ «Фольксбанк» яке у подальшому змінило назву на ПАТ «ВіЕс Банк» припинилося право нараховувати проценти за кредитом. В цьому випадку права та інтереси ПАТ «ВіЕс Банк» забезпечені частиною 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Згідно листа Ужгородського МВ ДВС від 02.08.2022 року вих. № 52940 на виконанні в Ужгородському МВ ДВС перебуває виконавче провадження № 52481751 по виконанню виконавчого листа № 2-3480/10 виданого 05.10.2010 року Ужгородським міськрайонним судом про стягнення з ОСОБА_2 на користь ТзОВ «Фінансова компанія «Траст Фінанс» суми 200 765,65 грн. як залишок заборгованості та 1 820,00 грн. судових витрат. Станом на 29.07.2022 року залишок суми коштів до стягнення у розмірі 58 744,54 грн. та виконавчий збір у сумі 10 140,24 грн. Також на рахунку відділу ДВС перебувають кошти у розмірі 5 747,84 грн., які надійшли 12.04.2022 року від Пенсійного фонду України, Т.2, а.с. 205.

Звертаючись 20 лютого 2015 року ПАТ «ВіЕс Банк» правонаступником якого є ТзОВ «Фінансова компанія «Траст Фінанс» з позовом до ОСОБА_4 як спадкоємця померлого іпотекодавця ОСОБА_3 про звернення стягнення на успадкований предмет іпотеки, позивач зазначив, що станом на 16 лютого 2015 року заборгованість позичальника ОСОБА_2 перед Банком за кредитним договором становить загальну суму 59 639,43 долари США, що в гривневому еквіваленті станом на 16 лютого 2015 року становить 1.545.765,93 гривень по курсу НБУ: 1 дол. США = 25,918523 грн., з них 22 827,55 дол.США в гривневому еквіваленті 591 656,38 грн., заборгованість за тілом кредиту; 16 901,83 дол. США в гривневому еквіваленті 438 070,47 грн., заборгованість за процентами та 19 910,05 дол. США в гривневому еквіваленті 516 039,08 грн., заборгованість за пенею.

Проте, такі вимоги позивача в частині нарахованих відсотків у сумі 16 901,83 дол. США та пені у сумі 19 910,05 дол. США станом на 16.02.2015 року за порушення вимог кредитного договору є неправомірними так-як суперечать приписам частини 2 статті 1050 ЦК України.

Бо заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 06 липня 2010 року за вимогою банку про достроковою повернення частини кредиту, що залишився, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Фольксбанк» повну заборгованості за кредитним договором на загальну суму 202 601, 59 гривень, що за курсом НБУ станом на 29.01.2010 року становило суму 25 321,40 доларів США.

Тож, після цієї дати у ПАТ «Фольксбанк» яке у подальшому змінило назву на ПАТ «ВіЕс Банк» правонаступником якого є ТзОВ «Фінансова компанія «Траст Фінанс» припинилось право нараховувати проценти та пеню за кредитом. В цьому випадку права та інтереси ТзОВ «Фінансова компанія «Траст Фінанс» забезпечені частиною 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

За цих обставин колегія суддів вважає, що вимоги позивача у цій справі будуть правомірними тільки в розмірі тієї суми, яку вже стягнув заочним рішенням Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області від 06 липня 2010 року, а саме: 22 827,55 доларів США заборгованість за тілом кредиту, що за курсом НБУ еквівалентно сумі 182 647,80 грн., та 2 493,85 долари США заборгованість по відсоткам за користування кредитом, що за курсом НБУ еквівалентно сумі 19 953,79 грн.

Разом з тим, колегія суддів наголошує на тому, що на момент вирішення апеляційної скарги у цій справі, боржник ОСОБА_2 станом на 29.07.2022 року має залишок боргу з визначеного заочним рішенням Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області від 06 липня 2010 року до стягнення у розмірі 58 744,54 грн. та виконавчий збір у сумі 10 140,24 грн. А також на рахунку відділу ДВС перебувають кошти у розмірі 5 747,84 грн., які надійшли 12.04.2022 року від Пенсійного фонду України, Т.2, а.с. 205.

Сплачені боржником ОСОБА_2 суми у виконавчому провадженні № 52481751 з примусового виконання виконавчого листа № 2-3480/10 виданого 05.10.2010 року Ужгородським міськрайонним судом підлягають зарахуванню в загальний розмір заборгованості ОСОБА_2 перед ТзОВ «Фінансова компанія «Траст Фінанс».

Станом на зараз, колегія суддів позбавлена будь-якої об`єктивної можливості самостійно при розгляді позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, визначити загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки. Оскільки, позивачем не надано колегії суддів точних та повних даних з приводу того, що сплачені боржником внаслідок примусового виконання заочного рішення Ужгородського міськрайонного суду від 06 липня 2010 року суми були зараховані на конкретні складові заборгованості та в якому розмірі. Такі дані не містяться і в листах Ужгородського МВ ДВС. Також визначити точний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки колегія суддів не має можливості також і по тій причині, що заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 06 липня 2010 року стягнуто заборгованість у розмірі 202 601,59 грн., та курс НБУ станом на 29.01.2010 року становив 8,0012 грн. за 1 дол. США. А в переглядаємій справі ПАТ «ВіЕс Банк» правонаступником якого є ТзОВ «Фінансова компанія «Траст Фінанс» просило звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення боргу у розмірі 59 639,43 долари США, що в гривневому еквіваленті станом на 16.02.2015 року становить суму 1 545 765,93 гривень.

За цих обставин правильним буде звернення стягнення на предмет іпотеки в межах вже стягнутої заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 06 липня 2010 року загальної суму 202 601, 59 гривень, що за курсом НБУ станом на 29.01.2010 року становило суму 25 321,40 доларів США.

Щодо вирішення питання про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення основного зобов`язання.

Так, статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

А згідно з ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 ЗУ «Про іпотеку» (далі - Закон) у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону, іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із частиною 1 статті 7 цього Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

У статті 33 Закону передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки. Зокрема, частиною 1 цієї статті передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.

На виконання зобов`язань ОСОБА_2 за кредитним договором, 14 березня 2008 року укладено іпотечний договір між Відкритим акціонерним товариством «Електрон Банк», правонаступниками якого є Публічне акціонерне товариство «Фольксбанк», яке у подальшому змінило назву на ПАТ «ВіЕс Банк» та правонаступником якого є ТзОВ «Фінансова компанія «Траст Фінанс», ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у відповідності до якого остання передала в іпотеку Банку домоволодіння загальною площею 68,98 кв.м., гараж, дві літні кухні, погріб, огорожу, ворота з хвірткою, що знаходяться у АДРЕСА_1 , та земельну ділянку загальною площею 0,6041 га, призначену для обслуговування житлового будинку та ведення особистого селянського господарства і розташована на території Нижньостуденівської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області.

Стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Статтею 38 Закону передбачено право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки.

Положеннями частини 1 статті 39 Закону передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Згідно частини 1 статті 41 Закону реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження", з дотриманням вимог цього Закону.

У справі, яка розглядається, суд першої інстанції, встановивши наявність заборгованості за кредитним договором, порушення обов`язків позичальником на момент звернення з цим позовом, прийняв рішення про звернення стягнення на предмети іпотеки шляхом продажу вищевказаного нерухомого майна з прилюдних торгів.

При цьому суд першої інстанції не зазначив початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначеної відповідно до частини 6 статті 38 Закону України "Про іпотеку".

Виходячи зі змісту поняття "ціна", як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України "Про іпотеку" можна зробити висновок, що у розумінні норми статті 39 Закону України "Про іпотеку" встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону.

Водночас у статтях 19, 57 Закону України "Про виконавче провадження" зазначено, що сторони виконавчого провадження під час здійснення виконавчого провадження не позбавлені можливості заявляти клопотання про визначення вартості майна, тобто визначення іншої ціни предмета іпотеки, ніж буде зазначена в резолютивній частині рішення суду, якщо наприклад, така вартість майна змінилася.

Як зазначено у п.7. Договору іпотеки від 14.03.2008 року сторони такого за згодою між собою, предмет іпотеки за цим договором оцінили в 141 400,00 грн., що станом на 14.03.2008 року згідно курсу НБУ (100 дол. США 505,00 грн.) становить суму 28 000,00 дол. США. Оцінка предмета іпотеки проведена з врахуванням ринкових цін, Т.1, а.с.11 (на звороті).

Отож, продаж предмета іпотеки з прилюдних торгів слід здійснити на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, але в будь-якому разі не менше за вартість предмету іпотеки визначену сторонами в іпотечному договорі у розмірі 141 400,00 грн., що за курсом НБУ станом на 14.03.2008 року еквівалентно сумі 28000,00 доларів США.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ «ВіЕс Банк» правонаступником якого є ТзОВ «Фінансова компанія «Траст Фінанс» у цілому та звертаючи стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за основним зобов`язанням в розмірі 59 639,43 долари США, що в гривневому еквіваленті станом на 16.02.2015 року становить суму 1 545 765,93 гривень, суд першої інстанції припустився помилки не застосувавши до спірних правовідносин вимоги частини 2 статті 1050 ЦК України. Позаяк, звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. За цих обставин права та інтереси ТзОВ «Фінансова компанія «Траст Фінанс» забезпечені частиною 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Враховуючи наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції не відповідає обставинам справи, що призвело до ухвалення такого з порушенням норм матеріального і процесуального права, а це в свою чергу є підставою для скасуванню такого з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову. У зв`язку з цим, доводи апеляційної скарги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання позову та касаційної скарги у розмірі 8 038,80 (3654+4384,80) гривень.

Зважуючи на викладене та керуючись нормами статей 141, 368, 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Рішення Міжгірського районного суду від 03 вересня 2015 року, скасувати та постановити у цій справі постанову про часткове задоволення позову.

У рахунок погашення заборгованості за основним зобов`язанням по Кредитному договору № KF 47819 від 14 березня 2008 року, який укладено між Відкритим акціонерним товариством «Електрон Банк» правонаступником якого являється Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Траст Фінанс» та ОСОБА_2 , яка станом на 16.02.2015 року становить загальну суму в розмірі 202 601,59 грн., що за курсом НБУ станом на 29.01.2010 року еквівалентно сумі 25 321,40 доларів США, з якої: заборгованість за тілом кредиту в сумі 182 647,80 грн., що за курсом НБУ еквівалентно сумі 22 827,55 доларів США; та заборгованість по відсоткам за користування кредитом у сумі 19 953,79 грн., що за курсом НБУ еквівалентно сумі 2 493,85 долари США:

- звернути стягнення на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Траст Фінанс» (МФО 325213, , юридична адреса: 01001, м. Київ, вул. Софіївська, буд. 10, приміщення 4) на предмет іпотеки за Іпотечним договором від 14 березня 2008 року укладеного між Відкритим акціонерним товариством «Електрон Банк» правонаступником якого являється Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Траст Фінанс» та ОСОБА_3 іпотекодавець, спадкоємцем якої є ОСОБА_1 , а саме, на нерухоме майно:

Домоволодіння до складу якого входить: - житловий будинок загальною площею 68,98 кв.м., житловою площею 32,58 кв.м., що на плані значиться під літерою А; гараж під літерою Б; літня кухня під літерою В; літня кухня під літерою Г; погреб під літерою Д; огорожу під літерою Е; ворота з хвірткою під літерою Є, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; - земельну ділянку площею 0,6041 га, що розташована за адресою: Закарпатська область, Хустський (до зміни територіального устрою був Міжгірський) район, Нижньостуденівська сільська рада, урочище «Біля хати - Двір», урочища «Вершок» і «Загорода» за цільовим призначенням земельної ділянки - для обслуговування житлового будинку та ведення особистого селянського господарства, які належать ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , Реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , адреса проживання: АДРЕСА_2 на праві приватної власності:

- шляхом продажу предмету іпотеки із прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною продажу предмета іпотеки визначеною на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, але в будь-якому разі не менше за вартість предмету іпотеки визначену в пункті 7 Іпотечного договору від 14 березня 2008 року у розмірі 141 400,00 грн., що за курсом НБУ станом на 14.03.2008 року еквівалентно сумі 28000,00 доларів США.

У решті вимог по визначенню заборгованості за основним зобов`язанням, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , Реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , адреса проживання: АДРЕСА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Траст Фінанс» (МФО 325213, , юридична адреса: 01001, м. Київ, вул. Софіївська, буд. 10, приміщення 4), судові витрати у розмірі 8 038,80 (3654+4384,80) гривень, судового збору.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 15 серпня 2022 року.

Суддя-доповідач:

Судді: