ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/7151/21
провадження № 2/753/451/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" серпня 2022 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Лужецької О.Р.,

при секретарі - Григораш Н.М.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 (в режимі відеоконференції),

представника відповідача ОСОБА_3 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації про зміну місця проживання дитини

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_4 (далі по тексту - Позивач, ОСОБА_4 ) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі - Відповідач, ОСОБА_2 ), третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації про зміну місця проживання дитини.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 24 жовтня 2014 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. У шлюбі у них народилася дитина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 26 червня 2019 року рішенням Дарницького районного суду м. Києва шлюб між сторонами розірвано. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26 червня 2020 року визначено місце проживання малолітньої дитини, ОСОБА_5 разом з матір`ю, ОСОБА_2 . Не погоджуючись з даним рішенням суду ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу. Постановою Київського апеляційного суду м. Києва від 16 листопада 2020 року рішення Дарницького районного суду м. Києві від 26 червня 2020 року залишено без змін. Однак, ОСОБА_4 , посилаючись на те, що він працевлаштований та здатний забезпечити дитині всі необхідні умови для проживання вважає за необхідне звернутися до суду з даним позовом про зміну місця проживання малолітньої ОСОБА_5 з батьком, ОСОБА_4 .

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 21 квітня 2021 відкрито провадження у цій цивільній справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання з повідомлення учасників справи.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 19 жовтня 2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач в судовому засіданні наполягаючи на позовних вимогах, пояснив, що у доньки з ним міцний соціальний та духовний зв`язок, на даний час він працевлаштований, має стабільний дохід, а тому вважає, що доньці буде більш комфортно і безпечно проживати разом із нім.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимог підтримав та просив суд задовольнити позов.

Відповідач проти позову заперечувала, просила відмовити у задоволенні позову. Зазначила про те, що 15 березня 2021 року вона нарешті мала змогу повернути дитину від батька. Звернула увагу суду на те, що під час відібрання донька була в жахливому стані: чорні нігті, брудна, неохайно підстрижена, мала проблеми зі шкірою. Через тиждень вони почали займатися з дитячим психологом, писанням, читанням, малюванням, найняла репетитора. Спочатку про тата дитина не могла говорити і тільки з часом, почавши жити зі мною дитина розказала, про те, що тато казав ніби вона мамі не потрібна, а тому дитина запитувала у мене «мамочка, а чому він так поступив? Зробив так, що у мене не має мами?». Коли я починаю говорити про тата, вона змінює тему. Дитина все пам`ятає, як тато бив маму, сварився з бабусею. Зазначає про те що зараз у дитини за висновком психолога порушено відчуття безпеки, дитина боїться, що тато її знову забере та висловила бажання жити з матір`ю. У зв`язку з введенням в Україні воєнного стану дитина з матір`ю знаходяться за межами України. Повідомляє, що має стабільний дохід, працює дистанційно, а тому весь вільний час присвячує дитині. Вони забезпечені житлом, у дитини своя окрема кімната, забезпечена іграшками, одягом, всіма необхідними речами, їжею. Ми разом малюємо, ходимо в басейн, дитина займається верховою їздою, вивчає іноземну мову. Додала, що в жодному разі не проти спілкування батька з дитиною, але зміна місця проживання дитини буде суперечити її інтересам.

Представник відповідача проти позову заперечував з підстав безпідставності та необґрунтованості, просив суд відмовити у задоволенні позову

Представник третьої особи, Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, просив приєднати до матеріалів справи висновок про недоцільність зміни місця проживання ОСОБА_5 , яка проживає разом із матір`ю ОСОБА_2 та просив розглянути справу без їх участі з максимальним врахуванням інтересів дитини.

Вивчивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, що містяться в матеріалах справи, суд доходить наступного.

Згідно з статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції встановлене право на ефективний спосіб захисту прав, що означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Право на суд не є абсолютним, а судового розгляду потребують ті справи, в яких є «спір» про «право», реальний і серйозний, який може стосуватися як самого існування права, так і сфери його дії (справа Аллан Якобсон проти Щвеції). Результат проваджень має бути значущим для відповідного права (наприклад, Ulyanov v. Ukraine (dec.) (Ул`янов проти України)).

Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Так, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-яку заяву, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі "Голден проти Сполученого королівства" та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції).

Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що з 24 жовтня 2014 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, у якому народилася дитина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

26 червня 2019 року рішенням Дарницького районного суду м. Києва шлюб між сторонами розірвано.

26 червня 2020 року рішенням Дарницького районного суду м. Києва задоволені позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визначення місця проживання дитини.

Визначено місце проживання малолітньої дитини, ОСОБА_5 разом з матір`ю, ОСОБА_2 .

Постановою Київського апеляційного суду м. Києва від 16 листопада 2020 року рішення Дарницького районного суду м. Києві від 26 червня 2020 року залишено без змін.

22 січня 2021 року рішенням Дарницького районного суду м. Києва позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про негайне відібрання дитини та повернення її матері, заборону вчинення дій, задоволені частково.

Вирішено відібрати у ОСОБА_4 малолітню дитину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та повернути дитину матері ОСОБА_2 .

Відповідно до акту обстеження умов проживання від 16 грудня 2021 року, складеного Службою у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , у дитини в кімнаті, яка для неї облаштована є ліжко, столик для занять, є місце для дозвілля та навчання.

Відповідно до висновку Служби у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації № 101-4376/02 від 12.07.2022 Дарницька районна в м. Києві державна адміністрація вважає, що зміна місця проживання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка проживає з матір`ю ОСОБА_2 є недоцільною.

Зі змісту Висновку вбачається, що ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом про зміну місця проживання доньки ОСОБА_5 , оскільки під час спільного проживання, починаючи з народження дитини, завжди піклувався про сім`ю, брав участь у вихованні, розвитку, матеріальному забезпеченні дитини. У січні 2021 року Дарницьким районним судом м. Києва було винесено рішення за позовом ОСОБА_2 про негайне відібрання дитини та повернення її на виховання матері. Вищезазначене рішення суду було виконане частині відібрання, дитина повернута матері, після чого, зі слів батька, він взагалі не має можливості з нею спілкуватися, а тому вважає, що ОСОБА_7 краще проживати з ним.

ОСОБА_2 у письмовому поясненні вважала, що з вимогами батька щодо зміни місця проживання дитини ОСОБА_7 не згодна, вважає їх надуманими, та такими, що не відповідають найкращим інтересам дитини.

Згідно з ч.ч. 2, 8, 9 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ч.ч. 1, 2 ст. 155 СК України).

У відповідності до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 (далі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно зі ст. 9 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

За ч. ч. 2 та 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків (ч. 1 ст. 160 СК України).

За нормами ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність з виховання, навчання і розвитку дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Ухвалюючи рішення в справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків.

Таким чином, суд при прийнятті рішення надає переваги та керується ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, яка передбачає, що в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У своїй постанові від 16.01.2019 по справі № 487/2480/17 Касаційний цивільний суд у складі Верховного суду визначив, що при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи, при цьому, сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Пунктом 72 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 № 866 передбачено, що під час розв`язання спорів між батьками щодо визначення місця проживання дитини служба у справах дітей має захищати інтереси дитини з урахуванням рівних прав та обов`язків матері та батька щодо дитини. Під час вирішення питання щодо визначення місця проживання дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, стан здоров`я дитини та інші обставини, що мають істотне значення. Після обстеження житлово-побутових умов, проведення бесіди з батьками та дитиною служба у справах дітей складає висновок про визначення місця проживання дитини і подає його органу опіки та піклування для прийняття відповідного рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів, що спільне проживання малолітньої дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 з матір`ю ОСОБА_2 суперечить її інтересам, або зміни обставин, які б слугували підставою для зміни місця проживання дитини і що зміна місця проживання буде в інтересах дитини.

Посилання позивача на працевлаштування, як на підставу для зміни місця проживання судом оцінюється критично.

На думку суду, звернення ОСОБА_4 з позовом за таких обставин свідчить лише про його незгоду з рішенням Дарницького районного суду від 26 червня 2020 року, яким визначено місце проживання доньки з матір`ю, ОСОБА_2 та намагання переглянути рішення, яке набрало законної сили.

Згідно з вимогами статей 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання.

Відповідно до частини першої-п`ятої статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Ухвалюючи саме таке рішення по справі, суд на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення.

Суд, також, вважає необхідним роз`яснити сторонам, що побудова сімейних відносин має здійснюватись на паритетних засадах, на почуттях любові і поваги, взаємодопомоги і підтримки. Сторони не повинні поглиблювати конфліктну ситуацію, захищаючи свої власні інтереси, а намагатись проявити справжню турботу, реалізувати свої права шляхом домовленості і забезпечити належні умови для розвитку дитини.

Зважаючи на викладене, суд доходить до висновку, що зміна місця проживання малолітньої дитини, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка проживає з матір`ю ОСОБА_2 не відповідатиме найкращому забезпеченню інтересів дитини, у зв`язку з чим, суд приходить до висновку про відмову ОСОБА_4 у задоволенні позову.

У зв`язку з відмовою позивачу у задоволенні позову судові витрати, відповідно до положень статті 141 ЦПК України покладаються на позивача.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 2, 10, 49, 76, 77-81, 209, 210, 247, 280, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації про зміну місця проживання дитини - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

СУДДЯ О.Р.ЛУЖЕЦЬКА