КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2022 року місто Київ.

Справа 759/550/21

Апеляційне провадження № 22-ц/824/8496/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Судді-доповідача: Желепи О.В.,

суддів: Кравець В.А., Мазурик О.Ф.

секретар судового засідання Вєтчінова О.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 26 травня 2022 року (у складі судді КириленкоТ. В., інформація щодо дати складання повного тексту відсутня)

в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

У січні 2021 року позивач звернувся до Святошинського районного суду міста Києва з вищеназваним позовом, у якому просив:

стягнути з відповідача ОСОБА_2 5 500 доларів США, 3 % річних у розмірі 220,50 доларів США та 10 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що:

відповідач ОСОБА_2 отримав від нього навантажувач марки АВ Bolinder - Munktel 621, 1975 р.в., н.к. 3414, вартістю 5 500 доларів США, за який зобов`язався розрахуватись до 01.10.2019року, про що написав розписку.

Станом на день звернення до суду із цим позовом відповідач свої зобов`язання не виконав, грошові кошти не повернув. Таким чином, відповідач має сплатити 5 500 доларівСША, а також сплатити 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 01.10.2019 до 31.01.2021 року (включно), що складає 220,5 доларівСША.

Крім того позивачу завдана моральна шкода, якаполягає у душевних стражданнях, яких позивач зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього з боку відповідача, адже відповідач по суті безкоштовно заволодів і користується його майном вже декілька років, не сплативши коштів за це майно. Думки про безоплатне позбавлення майна позивача, і залишення на старості років без заощаджень та коштів для належного існування звичайно заподіяло і продовжує заподіювати йому моральних страждань. У зв`язку з цим позивач просив відшкодувати завдану йому моральну шкоду у розмірі 10 000 грн, які (на думку позивача) є обґрунтованою компенсацією за спричинену з вини відповідача шкоду, що в свою чергу безумовно призвело до зміни звичайного способу життя і безсумнівно, є негативним явищем. Враховуючи наведене позивач просив позов задовольнити.

У травні 2021 року ОСОБА_2 пред`явив зустрічний позов, у якому просив:

визнати розписку від 19 вересня 2018 року недійсною та такою, що вчинена під впливом помилки.

Позовні вимоги позивач за зустрічним позовом обґрунтовував тим, що:

навантажувач марки АВ Bolinder - Munktel 621, 1975 р.в., н.к. 3414 дійсно знаходиться у нього, однак він не має наміру його купувати і готовий у будь-який момент повернути ОСОБА_1 , оскільки цей навантажувач ним фактично не використовується та знаходиться у несправному стані. Крім того на навантажувач відсутні будь-які правовстановлюючі документи.

Щодо розписки ОСОБА_2 посилався на те, що вона не містить підпису ОСОБА_1 , а тому не може вважатись договором купівлі-продажу. Написана ним розписка засвідчувала отримання від ОСОБА_1 навантажувача на зберігання, із можливістю його придбання в майбутньому, однак такий договір так і не було укладено через відсутність у ОСОБА_1 правовстановлюючих документів на навантажувач.

У зв`язку із вищезазначеним просив визнати складену ним розписку від 19.09.2018 року недійсною та такою, що вчинена під впливом помилки.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 26 травня 2022 рокув задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів та зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання розписки недійсною відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 15.01.2021 року.

Не погодившись з таким рішенням суду, позивач за первісним позовом подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати в частині вирішення первісного позову та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення цих позовних вимог.

Скаргу обґрунтовував тим, що суд першої інстанції всупереч вимог закону дійшов помилкових висновків про правовідносини сторін, тобто їх відсутність, при цьому не застосував, а також хибно застосував правові норми, які регулюють правовідносини, що виникли між сторонами спору. За обставинами цієї справи сторони дійшли згоди щодо продажу ОСОБА_1 . ОСОБА_2 навантажувача за ціною 5 500 доларів США. Зокрема, на пропозицію позивача придбати навантажувач, відповідач її прийняв, про що власноручно написав розписку. Отже, відповідач прийнявши пропозицію придбати навантажувач з розстрочкою платежу написав розписку, яка містить всі необхідні умови, зокрема найменування товару, його ціну та порядок розрахунку. Більше того, позивач виконав зобов`язання щодо передання товару відповідачу, який він отримав, взявши на себе зобов`язання по оплаті ціни товару, тобто вчинив дії які засвідчують прийняття пропозиції.Зазначені вимоги закону та встановлені обставини вказують на те, що між сторонами був укладений договір купівлі-продажу навантажувача, а тому суд неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення.

Неправильно застосував суд норми матеріального права. зазначивши в мотивувальній частині рішення про норми права, яка стосується автомобілів і їх облік в органах МВС. Разом з цим навантажувач не є автомобілем, постановка на облік не регулюється Порядком № 1388, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року, на який посилався суд в оскаржуваному рішенні, а тому не постановка (зняття) його на облік в органах МВС не стосується укладеного договору і тим більше не може бути підставою відмови у позові. Навантажувач на обліку в МВС ніколи не стояв.

Крім того суд не врахував, що дійсність договору купівлі-продажу ніяк не залежить від відомчої реєстрації навантажувача його покупцем, що відбувається ним після укладення договору. При цьому ніяких зауважень ні щодо якості навантажувача ні щодо його вартості, порядку розрахунків або форми договору відповідач ні під час укладення договору, отримання навантажувача, всього часу його експлуатації (до речі без будь-якої реєстрації) аж до мого звернення до суду не висловлював.

Суд помилково послався і на норми статей 204, 215 ЦК України щодо нікчемності укладеного правочину, оскільки відповідно до вимог статей 207, 640, 642, 650 ЦК України він є укладеним у письмовій формі. В будь-якому випадку, відповідно до статті 218 ЦК України, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Також скарга містить доводи про те, що очевидним є факт про порушення прав позивача за захистом яких він звернувся, оскільки він віддав відповідачу майно, на вигідних для нього умовах з відстрочкою платежу на рік, однак за це не отримав від відповідача жодних грошових коштів. Разом з тим, відповідач продовжує користуватись майном протягом багатьох років безкоштовно порушуючи право власності позивача на належні йому кошти, які зобов`язався сплатити, ще у 2019 році.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача - ОСОБА_3 заперечував проти задоволення апеляційної скарги. Просив залишити рішення суду без змін.

Позивач до суду не з`явився. Про розгляд справи повідомлений належним чином.

Заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення представника відповідача ОСОБА_2 , розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, перевіривши наявні в справі письмові докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Так, відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Ч.1 ст. 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для правильного вирішення спору та захисту порушеного права позивача суд повинен визначитися з предметом й підставою позову.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25.06.2019 року у справі № 924/1473/15 зробила висновок про те, що суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Місцевий суд вважав встановленими наступні обставини:

19.09.2018 року ОСОБА_2 склав розписку, у якій засвідчив, що отримав від ОСОБА_1 навантажувач АВ Bolinder - Munktel 621, 1975 р. в., н.к. 3414, вартістю 5 500 доларів США та зобов`язувався виплатити зазначену суму до 01.10.2019 року.

Відмовляючи в задоволенні первісного позову суд першої інстанції виходив з того, що правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 11.11.2009 року № 1200, та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року № 1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки відповідних договорів.

При цьому дослідивши додану до матеріалів справи розписку від 19.09.2018 року, місцевий суд дійшов висновку, що вона не є правочином у розумінні норм цивільного законодавства України, зокрема, договором купівлі-продажу. Крім того суд посилався на те, що зазначений у розписці навантажувач в установленому порядку з обліку не знімався та перереєстрації на ім`я відповідача чи третьої особи не здійснювалось. У зв`язку з цим суд вважав, що договір купівлі-продажу зазначеного навантажувача з власником чи уповноваженою ним особою не укладався, цей автомобіль не знятий з обліку в уповноваженому органі МВС та не зареєстрований за відповідачем. Складання ОСОБА_2 розписки без належного укладення договору купівлі-продажу не можна вважати договором, що укладений відповідно до закону, а тому підстав для стягнення з ОСОБА_2 коштів за навантажувач та 3 % річних у суду немає.

Колегія суддів із зазначеним висновком погодитись не може, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Ч.1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ч.2 ст. 638 ЦК України).

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Ч. 2 ст. 642 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

З огляду на зазначені норми права не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами, якщо дії свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 2-1383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Як вбачається з матеріалів справи та це встановлено судом 19 вересня 2018 року ОСОБА_2 склав розписку, у якій засвідчив, що отримав від ОСОБА_1 навантажувач АВ Bolinder - Munktel 621, 1975 р. в., н.к. 3414, вартістю 5 500 доларів США та зобов`язався виплатити зазначену суму до 01.10.2019 року.

Тобто, ОСОБА_2 прийняв від ОСОБА_1 пропозицію укласти договір і на підтвердження цього договору ОСОБА_2 надав розписку про отримання навантажувача та зобов`язання в строк до 01.10.2019 рокусплатити грошові кошти за навантажувач.

Кваліфікуючи спірні правовідносини апеляційний суд виходить з того, що між сторонами фактично був укладений договір купівлі-продажу навантажувача з відстрочкою платежу. При цьому продавець на виконання умов цього договору передав навантажувач відповідачу, що не заперечуються сторонами. Разом з цим ОСОБА_2 на виконання зобов`язань за договором мав би до 01.10.2019 року сплатити грошові кошти в розмірі 5 500 доларівСША, однак не виконав свої зобов`язань за договором.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 року у справі № 373/2054/16-ц виклала правовий висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу.

Отже закон не забороняє укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта та стягнення коштів за невиконання зобов`язань в іноземній валюті.

Таким чином, позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача повернути позивачу грошові кошти в розмірі 5 500 доларів США є обґрунтованими та доведеними.

При цьому безпідставними є посилання суду першої інстанції як на підставу відмови у задоволенні позову на те, що перереєстрація навантажувача на ім`я відповідача чи третьої особи не здійснювалась з огляду на таке.

Порядком відомчої реєстрації та ведення обліку великотоннажних та інших технологічних транспортних засобів, затвердженим постановою кабінету Міністрів України від 06.01.2010 року № 8, в редакції, яка була чинною на раз виникнення спірних правовідносин (далі - Порядок № 8) затверджено процедуру відомчої реєстрації (далі - реєстрація) та ведення обліку великотоннажних та інших технологічних транспортних засобів, що не підлягають експлуатації на вулично-дорожній мережі загального користування.

Згідно з п. п. 3, 6, 7, 11 Порядку № 8 реєстрація, перереєстрація, тимчасова реєстрація, взяття на облік та зняття з нього технологічного транспортного засобу здійснюється територіальними органами Держпраці.

Юридичні і фізичні особи, іноземні фізичні і юридичні особи, особи без громадянства (що перебувають в Україні на законних підставах), які є власниками технологічних транспортних засобів чи використовують їх на законних підставах, або уповноважені ними особи (далі - власники) зобов`язані зареєструвати зазначені транспортні засоби протягом 10 днів після придбання або виникнення інших законних прав на їх використання, у тому числі у разі тимчасового ввезення на територію України.

Технологічний транспортний засіб, що належить юридичній особі, реєструється за місцезнаходженням органу управління юридичної особи, а той, що належить фізичній особі, за місцем проживання або перебування фізичної особи. Допускається реєстрація технологічного транспортного засобу за місцем його експлуатації, у тому числі того, що перебуває у постійному користуванні або оренді юридичної чи фізичної особи.

Правомірність придбання або використання технологічного транспортного засобу, вузлів і агрегатів, які мають ідентифікаційні номери, може бути підтверджена будь-якими з наведених документів, зокрема: договором купівлі-продажу, міни, дарування, лізингу, позички, застави, біржовою угодою, договором про спільне володіння, користування і розпорядження майном, що перебуває у спільній частковій власності; договором оренди майна із зазначенням у ньому домовленості між сторонами щодо реєстрації технологічного транспортного засобу за орендарем та доручення на право керування і використання цього транспортного засобу.

З урахуванням наведеного місцевий суд дійшов до помилкового висновку про те, що не проведення відомчої реєстрації придбаного технологічного транспорту свідчить про не укладення договору, оскільки така відомча реєстрація проводиться особою, що є власником майна, тобто відомча реєстрація є похідною від права власності особи та не проведення такої реєстрації не може свідчити про не набуття відповідачем права власності на майно.

Аналогічну правову позицію наведено у постанові Верховного Суду від 13.02.2018 року у справі № 910/11266/17.

Разом з цим місцевий суд помилково застосував до спірних правовідносин Порядок державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року № 1388, оскільки зазначений Порядок не стосується реєстрації навантажувача.

Також обґрунтованими є вимоги позову про стягнення з відповідача 3 % річних виходячи з такого.

Ч. 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з розрахунком наданим позивачем 3 % річних за період з 01 жовтня 2019 року по 31 січня 2021 року складають 220,5 доларів США(3% ? 365 днів) х 489 днів х 5 500 (сума боргу) = 220,5 доларівСША).

Суд першої інстанції безпідставно на вказане уваги не звернув та дійшов необґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення первісного позову в зазначеній частині позовних вимог.

При цьому колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про відсутність підстав для стягнення моральної шкоди, враховуючи наступне.

Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Під моральною шкодою варто розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди обов`язковомуз`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та чим він при цьому керувався, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

При цьому сам факт завдання особі моральних страждань, так і розмір відшкодування за них, підлягає доказуванню за допомогою відповідних доказів.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову в частині відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не надав жодних належних та допустимих доказів завдання йому моральної шкоди.

Відповідно до положень статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оскільки позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження завдання йому моральної шкоди та про її розмір, апеляційний суд погоджується з висновком місцевого суду, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині відшкодування моральної шкоди в розмірі 10 000 грн не підлягають задоволенню у зв`язку з їх недоведеністю.

Рішення суду першої інстанції в частині вирішення зустрічного позову в апеляційному порядку не оскаржувалося, а тому не переглядається апеляційним судом в цій частині.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Колегією суддів встановлено, що суд першої інстанції не повно встановив обставини, які мали значення для вирішення спору, ті обставини справи, які суд вважав доведеними спростовуються наявними в справі доказами, висновки суду не відповідають фактичним обставинам, а тому рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні вимог первісного позову про стягнення боргу та 3 % річних підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову в цій частині. В частині відмови у стягненні моральної шкоди за первісним позовом рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Відповідно до ч. 1, ч.13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Колегія суддів задовольняє позов частково про стягнення боргу та 3 % річних. За подання цих вимог до суду першої інстанції судовий збір підлягав сплаті в розмірі 1 617,75 грн, а за подання апеляційної скарги 2 426,62 грн, тому ці витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 141, 268, 367, 374- 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 26 травня 2022 року в частині вирішення первісного позову про стягнення боргу та 3 % річних скасувати та постановити нове.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в частині стягнення боргу та 3 % річнихзадовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 5 720 (п`ять тисяч сімсот двадцять) доларівСША 20 центів, з яких: 5 500,00 доларівСША неповернуті кошти за договором купівлі-продажу навантажувача, 220,5 доларів США -3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 01.10.2019 до 31.01.2021 року (включно).

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 26 травня 2022 року в частині вирішення первісного позову про стягнення моральної шкоди залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати понесені на сплату судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги в розмірі 4 044 (чотири тисячі сорок чотири) гривень 37 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 18 серпня 2022 року.

Головуючий О.В. Желепа

Судді В.А. Кравець

О.Ф. Мазурик