Справа № 362/6595/21
Провадження № 2/362/1255/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 липня 2022 року Васильківський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді Ковбеля М.М.,

за участю секретаря судового засідання - Сілецької М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Василькові Київської області цивільну справу за правилами загального позовного провадження за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду із позовом, в якому просить здійснити поділ житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 110,7 кв.м, житловою площею 45 кв.м. з прибудинковими господарськими спорудами, та земельної ділянки кадастровий номер :01:015:0031.

Свої позовні вимоги обгрунтовує тим, що 11.05.1989 року між сторонами було укладено шлюб. Як зазначає позивач, 11.10.2006 року відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки під час шлюбу, за спільні кошти подружжя було куплено земельну ділянку кадастровий номер :01:015:0031 та в подальшому на ім`я Відповідача 18 серпня 2008 року було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЖ № . На вказаній земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , за спільні кошти подружжя у 2006 році було побудовано житловий будинок з прибудинковими господарськими будівлями та спорудами, у зв`язку із чим у листопаді 2006 року Васильківське бюро технічної інвентаризації завело Інвентаризаційну справу на домоволодіння. При цьому за спільні кошти подружжя, було здійснено добудову вказаного будинку, що 03 січня 2013 року було зареєстровано в інвентаризаційній справі на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

Представник позивача в судове засідання не з`явилася, подала заяву про слухання справи у її відсутність, позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з`явилася, разом з тим, в матеріалах справи міститься відзив, в якому остання просила відмовити в задоволенні позову, так як зазначене майно відповідач вважає її особистою власністю.

На підставі ст. 247 ч. 2 ЦПК України справа розглянута за відсутності сторін без фіксування судового засідання технічними засобами.

Дослідивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, 11 травня 1989 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, актовий запис № 132.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 січня 2013 року у цивільній справі № 1008/7378/12 шлюб між сторонами було розірвано.

Після розірвання шлюбу Відповідач змінила своє прізвище з « ОСОБА_2 » на « ОСОБА_2 », що підтверджується Свідоцтвом про зміну імені.

Відповідач в своїх запереченнях зазначає, що спірну земельну ділянку вона придбала за особисті кошти, отримані під час відчудження нерухомого майна.

Разом з тим, як вбачається з договору купівлі-продажу квартири від 07.10.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Васильківського міського нотаріального округу Київської області Кізім С.О., відповідачка здійснила продаж квартири за 25000,00 гривень.

Натомість, як вбачається з договору купівлі-продажу земельної ділянки від 11 жовтня 2006 року, посвідченого державним нотаріусом Васильківської міської державної нотаріальної контори Пячецькою Л.М., земельну ділянку кадастровий номер :01:015:0031 площею 0,10 га цільове призначення - для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Державними актами на право власності на земельну ділянку серія ЯА № та серія ЯЖ № , було придбано за 42000,00 гривень.

Більш того, в п. 13 Договору зазначено, що даний договір укладається за згодою чоловіка покупця - ОСОБА_1 .

На підставі вказаного договору купівлі-продажу на ім`я Відповідача 18 серпня 2008 року було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЖ № .

Як вбчачається з інвентаризаційної справи на домоволодіння,на вказаній земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , у 2006 році було побудовано житловий будинок з прибудинковими господарськими будівлями та спорудами, та 03.01.2013 року було здійснено добудову вказаного будинку, що зареєстровано в інвентаризаційній справі.

23 червня 2020 року Відповідач зареєструвала право власності на будинок АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з реєстру речивих прав на неру

За ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень ч.ч.2 і 4 ст.3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до Правової позиції Верховного Суду України у справі №6-1568цс16 від 07.12.2016, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Тож при вирішенні питання щодо визнання право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Згідно із ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Відповідно до ст. 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). При цьому відповідно до ст. 66 цього Кодексу дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Положеннями ст. 69 СК України встановлено, що чоловік та дружина мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності незалежно від розірвання шлюбу, а відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначене домовленістю між ними або шлюбним договором.

У відповідності до статті 64 Сімейного Кодексу України дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які незаборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст. ст. 11, 12, 15, 20 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Право на захист особа здійснює на свій розсуд. Нездійснення особою права на захист не є підставою для припинення цивільного права, що порушене, крім випадків, встановлених законом.

У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечується рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ст. ст. 76-77, 80, 83 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 25 грудня 2013 року ухвалив постанову у справі № 6-135цс13, згідно правового висновку якої вбачається що, під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч. 1 та ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо до сто вірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У Постанові Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" вказано, що не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело" набуття).

Норма ст. 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Така правова позиція була викладена у постановах Верховного Суду України від 07.09.2016 року у справі № 6-801 цс 16 та від 12.10.2016 року у справі № 6-846цс16.

У правової позиції Верховного Суду України, висловленої в цивільній справі № 6-612цс15, зазначено, що норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України. За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного, для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю, суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Водночас, посилання відповідача, що придбання спрної земельної ділянки відбулося за її особисті кошти не знайшло свого підтвердження, оскільки, ОСОБА_2 отримала дохід за відчудження квартири 25000,00 гривень, разом з тим, спірну земельну ділянку сторони придбали за значно більшу вартість - 42000,00 гривень, що свідчить про відсутність підстав вважати придбану у шлюбі земельну ділянку особистою власністю відповідача.

У даному випадку судовим розглядом встановлено, що спірна земельна ділянка сторонами була придбана за час перебування у шлюбі за спільні кошти подружжя, та в подальшому що підтверджується доказами з матеріалів справи, на даній земельній ділянці було побудова спірний житловий будинок, а отже, таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними. Презумпція рівності часток подружжя у даній справі не спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням, відповідних доказів матеріали справи не містять.

Керуючись ст.ст. 3, 21, 57-74 СК України, ст. ст. 203, 215, 216, 319, 321, 328, 368, 372 ЦК України, ст.ст. 57-64, 208-223 ЦПК України,-

В И Р І Ш И В:

Позов - задовольнити.

Визнати житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 110,7 кв.м, житловою площею 45 кв.м. з прибудинковими господарськими спорудами, що розташований на земельній ділянці площею 0,0996 га., кадастровий номер :01:015:0031 площею 0,10 га цільове призначення - для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 110,7 кв.м, житловою площею 45 кв.м. з прибудинковими господарськими спорудами.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0996 га., кадастровий номер :01:015:0031 площею 0,10 га цільове призначення - для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги або по закінченню апеляційного провадження.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Суддя М.М. Ковбель