Справа № 182/6834/21
Провадження № 2/0182/221/2022
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

16.08.2022 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Рунчевої О. В., розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Нікополі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

11.10.2011 року позивач звернулася до Нікопольського міськрайонноо суду Дніпропетровської області з вказаним позовом, посилаючись на наступні обставини.

З 06.08.2008 року по 20.04.2021 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 .

У період шлюбу ними було придбано квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 12.07.2018 року, посвідченого Апальковим Є.В., державним нотаріусом Другої Нікопольської державної нотаріальної контори, реєстровий № 2-815.

Вказана квартира була зареєстрована за відповідачем ОСОБА_2 .

Посилаючись на ст. ст. 60, 63, 69-71 СК України, зазначає, що вищезазначене майно є їх з відповідачем спільною сумісною власністю, оскільки придбано в період зареєстрованого шлюбу, але вирішити спір мирним шляхом неможливо, оскільки відповідач у добровільному порядку не визнає право позивача на частину майна.

Враховуючи викладені обставини, просить суд визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Ухвалою про відкриття провадження від 10.11.2021 року позовна заява прийнята до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, що відповідає вимогам ст. 279 ЦПК України (а.с.19-20). Відповідачу був наданий строк 15 днів з дня отримання ним такої ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву.

17.12.2021 на адресу суду від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву про поділ спільного майна подружжя (а.с.24-27), згідно якого просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки спірна квартира була придбана за кошти, які ним було взято в борг у ОСОБА_3 в сумі 5800 дол. США, що склало в еквіваленті 151 960 грн. строком до 30.07.2021 року, про що була складена розписка в присутності кредитора та боржника (а.с.28).

Зазначає, що позивачка відмовляється погашати спільний кредит, тому купівля спірної квартири є лише фактом придбання цього майна під час шлюбу, а не спільною участю подружжя коштами в набутті цього майна. У вересні 2021 року кредит (борг) за квартиру він сплатив сам за особисті кошти. Вважає, що дана квартира не може бути розподілена між ним і позивачкою, оскільки вона не є спільною власністю подружжя.

29.12.2021 року на адресу суду від позивача ОСОБА_2 надійшла відповідь на відзив (а.с.30), згідно яких вона зазначила, що відповідач не довів виникнення між сторонами правовідносин, характерних для договору позики, а саме щодо передачі грошових коштів у борг із зобов`язанням їх повернути. Розписка складена без її відома, а також без підпису свідків. Вважає, що відповідач хоче ввести суд в оману. Зазначає, що немає факту підтвердження отримання коштів на купівлю квартири і чи він взагалі їх отримував. Квартира була куплена на спільні кошти, які вони збирали з 2008 року.

Вивчивши матеріали справи, розглянувши подані документи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 06.08.2008 року, який був розірваний рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20.04.2021 року (а.с.4,6). Сторони мають неповнолітню доньку - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.5).

Згідно Договору купівлі-продажу від 12.07.2018 року, посвідченого Апальковим Є.В., державним нотаріусом Другої Нікопольського державної нотаріальної контори, зареєстровано в реєстрі за № 2-815 (а.с.7-8), в період шлюбу, сторони придбали квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 40,6 кв.м, житловою площею 26,3 кв.м, право власності на яку було зареєстровано на ім`я ОСОБА_2 .

Відповідачем не оспорювалося, що вказане майно було придбано в період їх перебування з позивачем у шлюбі.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.1 Постанови «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 року № 3 за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України (далі СК України) застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року

До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України.

Спірні правовідносини (придбання спірного майна) виникли між сторонами після 01.01.2004 року, тобто під час дії Сімейного кодексу України, а тому порядок набуття спільного майна та його правовий режим визначається за нормами Сімейного кодексу України (надалі СК України), який ці відносини регулює.

Згідно ч.3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Підстав відступити від зазначених висновків не встановлено.

Таким чином, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання.

При цьому, за приписами ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Дослідження доказів-це безпосереднє сприйняття і вивчення судом в судовому засіданні інформації про фактичні дані, представленої сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, за допомогою передбачених в законі засобів доказування на підставі принципів усності та безпосередності. Предметом доказування у кожній справі є факти, які становлять основу заявлених вимог і заперечень проти них або мають інше значення для правильного розгляду справи і підлягають встановленню для прийняття судового рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 76 ЦПК України ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Положеннями ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що квартира, яка розташована за адресою - АДРЕСА_2 , загальною площею 40,6 кв.м., житловою площею 26,3 кв.м. є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , оскільки це майно було придбано ними у період шлюбу. А тому незалежно від того, що спірне майно було зареєстроване на ім`я ОСОБА_2 воно належить сторонам у рівних частках.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_2 посилався на те, що спірна квартира була придбана на кошти, які він отримав у борг від ОСОБА_3 , які зобов`язався віддати в строк до 30.07.2021 року.

Зі змісту розписки від 12.07.2018 року, наданої відповідачем вбачається, що ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_3 у борг гроші, на покупку квартири, в сумі 5800 доларів США, що становить згідно курсу валют 151960,00 грн. Гроші зобов`язався повернути в строк до 30.07.2021 року. Доказів на те, що отримані ОСОБА_2 кошти від ОСОБА_3 пішли на придбання спірної квартири АДРЕСА_1 суду не надано.

Таким чином, аналізуючи зазначені норми закону, повно та всебічно з`ясувавши вищевказані обставини, які стосуються предмету доказування, та оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих доказів, суд, вважає, за необхідне позов задовольнити.

На підставі ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1 150 грн. 00 коп., сплачений позивачем при подачі позову (а.с.1).

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76, 77,78, 81, 89, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ;

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1 150 грн. 00 коп. (одна тисяча сто п`ятдесят грн. 00 коп.).

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: О. В. Рунчева