провадження № 22-ц/824/1570/2022 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Жванко О.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27 вересня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про спонукання до виконання мирової угоди та стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про спонукання до виконання мирової угоди та стягнення заборгованості. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 2008 року між ним та відповідачем склалися близькі приятельські відносини, у зв`язку, з чим на протязі 2009-2010 років позивач неодноразово позичав відповідачу гроші. Так, зокрема, він позичив відповідачу за шістьма кредитними договорами грошові кошти на загальну суму 1 999 845 (один мільйон дев`ятсот дев`яносто дев`ять тисяч вісімсот сорок п`ять) грн., а саме: у розмірі 311 805 грн.(триста одинадцять тисяч вісімсот п`ять) грн. - за договором позики від 11.09.2009 року без сплати відсотків на строк до 11.01.2010 року; у розмірі 280 000 грн.(двісті вісімдесят тисяч) грн. - за договором позики від 22.02.2010 року без сплати відсотків на строк до 22.08.2010 року; у розмірі 213 840 грн.(двісті тринадцять тисяч вісімсот сорок) грн. - за договором позики від 20.04.2010 року без сплати відсотків на строк до 22.08.2010 року; у розмірі 238 200 грн. (двісті тридцять вісім тисяч двісті) грн. - за договором позики від 21.05.2010 року без сплати відсотків на строк до 22.08.2010 року; у розмірі 360 000 грн. (триста шістдесят тисяч) грн. - за договором позики від 11.06.2010 року без сплати відсотків на строк до 22.08.2010 року; у розмірі 596 000 грн.(п`ятсот дев`яносто шість тисяч) грн. - за договором позики від 05.10.2010 року без сплати відсотків на строк до 05.12.2010 року.

Відповідач боргу не повертав, тому позивач звернувся до суду. На стадії судового розгляду між сторонами 13.06.2013 року по справі № 759/5748/13-ц була укладена мирова угода, відповідно до якої відповідач визнав позовні вимоги про стягнення з нього боргу за зазначеними вище шістьма договорами позики на загальну суму 1 999 845 грн. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 13.06.2013 року вказана мирова угода була затверджена судом. Зазначена вище ухвала набрала законної сили 19.06.2013 року. Проте, відповідач мирову угоду не виконав і борг не повернув. Позивач зазначає, що оскільки ухвала Святошинського районного суду м. Києва від 13.06.2013 року про затвердження мирової угоди не містить усіх обов`язкових ознак виконавчого документа згідно до вимог ст.18 ЗУ "Про виконавче провадження", він змушений звернутися до суду з даним позовом.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 27 вересня 2021 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про спонукання до виконання мирової угоди та стягнення заборгованості - задоволено. Зобов`язано ОСОБА_1 до виконання мирової угоди, укладеної між сторонами відповідно до ухвали Святошинського районного суду м. Києва від 13.06.2013 року по справі за № 759/5748/13-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договорами позики. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за шістьма кредитними договорами на загальну суму 1 999 845 грн. та судовий збір у розмірі 11 350 грн. 80 коп.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуально права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

При цьому, зазначає, що позовні вимоги ОСОБА_2 не були передбачені мировою угодою, сплив строк позовної давності за двома вимогами. Вказує, що відповідно до змісту мирової угоди відсутнє зобов`язання погасити борг. Сторонами в угоді не були визначено строк, терміни та порядок виконання зобов`язання за мировою угодою. Клопотання про поновлення строку позовної давності із зазначенням поважних причин пропуску та доказів, які вказане підтверджують до позовної заяви не надано. На думку відповідача, строк позовної давності розпочася з моменту коли позивачу стало відомо про порушення свого права внаслідок невиконання мирової угоди, тобто з 13.06.2013 року та з передбачених законом підстав не переривався. Апелянт не погоджується з висновком суду першої інстанції, що перебіг позовної давності розпочався з 01.10.2020 р., з дати подання заяви про спонукання, оскільки вважає, що він суперечить висновкам Верховного Суду у подібних правовідносинах.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження позивачу було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

13 січня 2022 року до суду надійшов відзив ОСОБА_2 , поданий представником - адвокатом Харченком В.В.. згідно якого просив рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. При цьому зазначає, що на момент винесення ухвали про визнання мирової угоди (13.06.2013 р.), зазначена мирова угода не відносилась до рішень, що підлягають виконанню державною виконавчою службою. Строки виконання мирової угоди не були визначені, тому вимога позивача про спонукання до її виконання заявлена в межах виконання. Вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Представник позивача в судовому засіданні просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Апелянт належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи шляхом направлення телефонограми на номер мобільного телефону, який вказаний стороною як засіб зв`язку, до суду не з`явився, однак його неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції було встановлено, що позивач ОСОБА_2 позичив відповідачу за шістьма кредитними договорами грошові кошти на загальну суму 1 999 845 (один мільйон дев`ятсот дев`яносто дев`ять тисяч вісімсот сорок п`ять) грн., а саме: у розмірі 311 805 грн. (триста одинадцять тисяч вісімсот п`ять) грн. - за договором позики від 11.09.2009 року без сплати відсотків на строк до 11.01.2010 року; у розмірі 280 000 грн.(двісті вісімдесят тисяч) грн. - за договором позики від 22.02.2010 року без сплати відсотків на строк до 22.08.2010 року; у розмірі 213 840 грн.(двісті тринадцять тисяч вісімсот сорок) грн.- за договором позики від 20.04.2010 року без сплати відсотків на строк до 22.08.2010 року; у розмірі 238 200 грн. (двісті тридцять вісім тисяч двісті) грн. - за договором позики від 21.05.2010 року без сплати відсотків на строк до 22.08.2010 року; у розмірі 360 000 грн. (триста шістдесят тисяч) грн.- за договором позики від 11.06.2010 року без сплати відсотків на строк до 22.08.2010 року; у розмірі 596 000 грн.(п`ятсот дев`яносто шість тисяч) грн. - за договором позики від 05.10.2010 року без сплати відсотків на строк до 05.12.2010 року.

Вказані обставини підтверджуються договорами від 11.09.2009 р., 22.02.2010 р., 20.04.2010 р., 01.05.2010р., 11.06.2010р., 05.10.2010 р.(ас. 8-13).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 13.06.2013 року затверджена мирова угода між сторонами (а.с.14-15). Ухвала набрала законної сили 19.06.2013 року, в апеляційній інстанції оскаржена не була.

Відповідач борг позивачу не повернув.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що на момент постановлення ухвали судом першої інстанції мирова угода не відносилась до рішень, що підлягають виконанню державною виконавчою службою. Строки виконання умов мирової угоди сторонами були не встановлені, а тому вимога позивача про спонукання виконання умов мирової угоди заявлена в межах виконання. Крім того, суд дійшов висновку, що перебіг трирічного строку позовної давності за вимогою про спонукання до виконання мирової угоди не пропущено, оскільки він розпочався з 01.10.2020 року, з дати подання заяви про спонукання на виконання мирової угоди.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно з вимогами ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України.

Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Згідно статті 175 ЦПК України мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов`язків сторін та предмета позову. У разі укладення сторонами мирової угоди суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. Закриваючи провадження у справі, суд за клопотанням сторін може постановити ухвалу про визнання мирової угоди.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 17 Закону України «Про виконавче провадження» виконанню державною виконавчою службою підлягають ухвали, постанови судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, кримінальних провадженнях та справах про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом. Вимоги до виконавчого документа закріплено у статті 18 цього Закону.

Однією з підстав відмови державним виконавцем у відкритті виконавчого провадження є невідповідність виконавчого документа вимогам, передбаченим статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» (пункт 6 частини першої статті 26 цього Закону).

Відповідно до пункту 5 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції від 21 квітня 1999 року) було передбачено, що мирові угоди, які затверджені судом, відносяться до рішень, що підлягають виконанню державною виконавчою службою.

Однак Законом України від 18 листопада 2003 року № 1255 «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» положення пункту 5 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» виключено.

Суд вірно вважав, що на момент постановлення ухвали судом першої інстанції про визнання мирової угоди вона не відносилась до рішень, що підлягали виконанню державною виконавчою службою.

Водночас, у разі невиконання однією зі сторін зобов`язань за умовами мирової угоди інша сторона угоди не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом про спонукання до виконання мирової угоди.

При цьому звернення заінтересованої особи до суду із зазначеним позовом без попереднього отримання постанови державного виконавця про відмову у відкритті виконавчого провадження не є підставою для відмови в задоволенні указаного позову. Вказане відповідає висновку в постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року, справа № 6-247цс15.

Згідно постанови КЦС від 16 вересня 2019 року (справа № 653/2058/16-ц пр.№ 61-21750св18) у разі невиконання однією зі сторін зобов`язань за умовами мирової угоди, інша сторона угоди може звернутися до державної виконавчої служби для примусового виконання ухвали суду про затвердження мирової угоди, якщо ця ухвала відповідає вимогам статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» 1999 року N 606-XIV, інша сторона угоди також не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом про спонукання до виконання мирової угоди, якщо вона не може бути виконана примусово.

За відсутності виконання рішення у справі у договірних відносинах кредитор не позбавлений права щодо захисту своїх інтересів в іншій спосіб.

Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини (висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 року, справа № 6-951 цс 16).

Враховуючи наведені вище роз`яснення, колегія суддів вважає, що позивач обрав вірний спосіб захисту порушеного права шляхом звернення до суду з позовом про спонукання до виконання мирової угоди.

Поряд з цим, апелянт вказує, що на його думку позивачем пропущено строк позовної давності, який розпочався з моменту коли позивачу стало відомо про порушення свого права внаслідок невиконання мирової угоди, тобто з 13.06.2013 року та з передбачених законом підстав не переривався.

Колегія суддів не погоджується з вказаними доводами апелянта виходячи з наступного.

Відповідно до положень статей 256-257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини 3 та 4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Вказаний висновок щодо строку позовної давності наведено в постанові Верховного Суду від 22 жовтня 2020 року у справі № 457/462/16-ц, провадження № 61-21807св19.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно змісту мирової угоди, затвердженої судом, строки виконання умов мирової угоди сторонами не встановлені.

За таких обставин, доводи апелянта щодо початку перебігу строку позовної давності з моменту затвердження мирової угоди, тобто з моменту, коли на думку апелянта, позивачу стало відомо про порушення його права внаслідок невиконання мирової угоди, тобто з 13.06.2013 року є необґрунтованими та безпідставними, оскільки зі змісту мирової угоди не вбачається, що строк її виконання визначався сторонами днем її затвердження.

Також не заслуговують на увагу доводи апелянта стосовно не вірно визначеного судом першої інстанції початку перебігу строку позовної давності за вимогою про спонукання до виконання мирової угоди з 01жовтня 2020 року, тобто з дня подання відповідної заяви до суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.

Враховуючи, що строк виконання боржником мирової угоди під час її затвердження сторонами не встановлений, кредитор має право вимагати її виконання у будь-який час.

Крім того, як вбачається зі змісту ухвали про затвердження мирової угоди сторони погодили між собою, що вони не будуть мати між собою будь-яких неврегульованих майнових питань та претензій щодо усіх спірних питань, які викладені у позовній заяві ОСОБА_2 , та які є предметом мирової угоди лише після виконання мирової угоди.

За таких обставин, доводи апелянта про відсутність у божрника обов`язку щодо виконання мирової угоди та повернення боргу також колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки підписуючи умови мирової угоди апелянт погодився з тим, що правовідносини, які виникли між сторонами щодо повернення боргу, що було предметом розгляду справи, будуть припиненні лише після виконання мирової угоди.

Ухвалюючи судове рішення колегія суддів, крім іншого, приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Крім того, колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду № 524/3490/17-ц від 27.03.2019 року, згідно якого: «Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви та апеляційної скарги заявника, яким судами надана належна оцінка, Верховний Суд доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх».

Переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про задоволення позову з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Отже, доводи апеляційної скарги, колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки вони зводяться лише до переоцінки доказів та тлумачення норм права на розсуд апелянта, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та жодним чином не спростовують висновків суду, викладених в рішенні.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення судом норм матеріального права при його ухваленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27 вересня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова