Справа № 459/5025/13-ц Головуючий у 1 інстанції: Новосад М.Д.
Провадження № 22-ц/811/4026/21 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Івасюти М.В.

з участю: ОСОБА_1 , його представника - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 21 жовтня 2021 року, -

ВСТАНОВИВ:

у жовтні 2013 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_3 , з участю органу опіки та піклування Виконавчого комітету Червоноградської міської ради, про позбавлення батьківських прав.

В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що з 26 квітня 2001 року він перебував у шлюбі з відповідачкою, який розірвано на підставі рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 02 липня 2013 року. За час перебування у шлюбі в них народилося троє синів: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Стверджує те, що відповідачка у 2012 році виїхала за межі м. Червонограда, вони припинили спільне проживання, що в подальшому стало причиною розірвання шлюбу. Зазначає, що діти проживають разом з ним, відповідачка своїх батьківських обов`язків не виконує, не спілкується з дітьми, не цікавиться ними, не відвідує та не приймає участі у їх вихованні, коштів на їх утримання не надає. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, а той з батьків, хто проживає окремо від дитини зобов`язаний брати участь у її вихованні та утриманні, а у випадку ухилення батьків від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, вони можуть бути позбавлені батьківських прав. На думку позивача, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. З часу припинення спільного проживання відповідачка самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків, що, на його думку, є підставою для позбавлення її батьківських прав. З наведених підстав просить позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 21 жовтня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи. Апелянт стверджує, що невиконання відповідачкою своїх обов`язків щодо виховання дітей негативно впливає на їхній фізичний та моральний розвиток, з чим погодився орган опіки та піклування виконавчого комітету Червоноградської міської ради Львівської області, який надав висновок, про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав, що, на думку органу опіки, буде відповідати інтересам дітей. Вказує, що виїхавши з України в Росію у 2012 році, відповідачка припинила спілкування з дітьми, не цікавиться їхньою долею та не приймає жодної участі у їхньому житті, і навіть приїхавши в Україну у 2014 та 2015 роках до дітей не навідувалася та з ними не спілкувалась. Звертає увагу на те, що розгляд справи про позбавлення батьківських прав тривав близько трьох років, оскільки вона не з`являлась в судові засідання, однак навіть за цей час вона не вчинила жодних дій, спрямованих на спілкування з синами. Крім того, за ухилення від сплати аліментів ОСОБА_3 оголошувалась в розшук та неодноразово притягалась до адміністративної відповідальності. Більше того, у зв`язку з ухиленням від сплати аліментів відносно неї в Єдиному реєстрі досудових розслідувань зареєстроване кримінальне провадження №000788. Зазначає, по відповідачка не надала жодного доказу на підтвердження наявності у неї перешкод у спілкуванні з дітьми і не довела, що вона не мала можливості виконувати свої батьківські обов`язки чи вчиняла будь-які дії направлені на спілкування з ними. Просить звернути увагу на те, що поведінка відповідачки, в тому числі і в соціальних мережах, де вона публікує вульгарні фотографії, негативно впливає на психіку синів, вони змушені були терпіти насмішки однокласників, були переведені в іншу школу. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , його представника - ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про позбавлення відповідачки батьківських прав, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав належних та допустимих доказів винної поведінки відповідачки на час розгляду справи щодо умисного ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню неповнолітніх дітей, яка виявила бажання налагодити контакт з синами, зустрічатися з ними. Позбавлення її батьківських прав є крайнім заходом впливу, і до відповідачки раніше не застосовувалось попередження про необхідність змінити ставлення до виховання синів. Відповідачка несудима, на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебуває, повернулась проживати до України, влаштувалась на роботу, цікавиться дітьми, зобов`язалась сплачувати аліменти та вживає заходів для спілкування із дітьми.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 26.04.2001 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є батьками: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 , виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Червоноградського управління юстиції; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується відповідно копією свідоцтва про народження Серія НОМЕР_2 та копією свідоцтва про народження Серія НОМЕР_3 , виданих Відділом реєстрації актів цивільного стану Червоноградського міського управління юстиції Львівської області.

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 02.07.2013 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано, визначено місце проживання неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 - разом із батьком ОСОБА_1 .

Згідно довідки №10329 від 16.10.2013 року, виданої КП «Комінтех» в квартирі по АДРЕСА_1 зареєстровано 7 членів сім`ї, а саме: ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_5 - власник, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 - дружина, ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_7 - син, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 -син, ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_8 - під-ч., ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 - син, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 - син.

З акту №433 від 01.10.2013 р., складеного комісією КП «Червонограджитлокомунсервіс» ЖЕД № 3, вбачається, що відповідачка зареєстрована по АДРЕСА_1 , однак на час складання акту по даній адресі не проживала.

Відповідно до довідки № 01-09/2012 року, виданої Червоноградською СШ І-ІІІ ступеня № 8, ОСОБА_4 навчався у 4-В класі, мама ОСОБА_3 з 2013 року навчанням сина не цікавиться, батьківські збори не відвідує.

Згідно з довідкою №01-08/125 від 15.10.2013 року, виданою Дошкільним навчальним закладом ясла - садок №7 комбінованого типу, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , 2007 року народження дійсно відвідують ДНЗ ясла - садок №7 комбінованого типу з 12.10.2009 року. Мама, ОСОБА_3 не приймає участі у вихованні свої синів і протягом 2013 року не відвідувала їх в дитячому садку.

З відповіді директора Червоноградської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №1 від 21.05.2018 року №01-14/172 вбачається, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , 2007 р.н. є учнями 4-Б класу, а ОСОБА_4 , 2004 р.н. учнем 8-Б класу. Мати, ОСОБА_3 , жодного разу не відвідувала ні батьківські збори, ні свята, не цікавилась успішністю дітей. Батько, ОСОБА_1 , кожен день привозить і забирає дітей зі школи, постійно контактує з класними керівниками, цікавиться навчальним процесом своїх дітей, є членом піклувальної Ради ЧЗШ №1.

З повідомлення КП «Центр первинної медико-санітарної допомоги м. Червонограда» від 22.05.2018 року встановлено, що згідно історій розвитку дітей до закладу охорони здоров`я до 2009 року зверталась мама дітей ОСОБА_3 , а з 2011 року - батько ОСОБА_1 .

Згідно з витягом з рішення № 245 від 26.12.2018 року виконавчого комітету Червоноградської міської ради Львівської області позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 ( ОСОБА_3 відносно малолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 - є доцільним.

Крім того, матеріалами справи підтверджується, що відповідачка змінила прізвище та ім`я з « ОСОБА_3 » на « ОСОБА_3 ».

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).

Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; хронічно зловживають алкоголем або наркотиками; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи, відмовити у задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків щодо дітей у кращу сторону неможливо, і при наявності вини у діях батьків.

Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 47 рішення ЄСПЛ у справі «Савіни проти України», пункт 49 рішення у справі «Хант проти України»).

Тобто, в даному випадку вирішення питання про позбавлення відповідачів батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і є втручанням у їх право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним.

Враховуючи особливості правовідносин, що склались між сторонами, суд з однієї сторони має розглянути правомірність втручання в право відповідача на повагу до сімейного життя, що гарантовано статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. З іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав неповнолітньої дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (статті 1, 9 Конвенції).

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано кожному право на повагу до свого сімейного життя.

Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення ЄСПЛ у справі «Хант проти України»).

Разом з тим, у рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав ще 17.10.2013 року.

Заочним рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 27 лютого 2014 року позов задоволено. Позбавлено ОСОБА_3 батьківських прав відносно малолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

03 квітня 2018 року ОСОБА_3 звернулась в суд з заявою про перегляд заочного рішення суду.

Ухвалою Червоноградського міського суду Львівської області від 21 серпня 2018 року заяву ОСОБА_3 ( ОСОБА_3 ) задоволено, рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 27.02.2014 року скасовано, справу призначено до розгляду.

Оскаржуване рішення судом ухвалено 21 серпня 2021 року.

На думку колегії суддів, з моменту пред`явлення позову 17.10.2013 року, розгляду справи судом першої інстанції, ухвалення оскаржуваного рішення суду, ставлення відповідачки до виконання нею батьківських обов`язків, її ставлення до дітей не змінилося, вона і надалі ухиляється від виконання батьківських обов`язків, при чому жодних обставин, які б унеможливлювали виконання ОСОБА_3 обов`язків по вихованню дітей, колегією суддів не встановлено, відповідачка не бажає змінювати своє ставлення синів, не вживає для цього жодних заходів, і знаючи про те, що судом апеляційної інстанції буде розглядатися апеляційна скарга на рішення щодо позбавлення її батьківських прав, будучи повідомленою про судове засідання, не з`явилася до суду апеляційної інстанції з метою захисту своїх інтересів та інтересів дітей, що свідчить про байдуже ставлення до результату розгляду позову про позбавлення її батьківських прав, не надала доказів на спростування тверджень позивача про ухилення відповідачки від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей, доказів на підтвердження того, що змінила своє ставлення до дітей, займається їх вихованням, піклується про них.

Крім того, матеріалами справи встановлено, що рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 02.12.2013 року з відповідачки стягнуто аліменти на утримання синів ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 в розмірі 1/2 частини з усіх видів її доходів щомісячно до повноліття дітей, але мінімальний розмір аліментів на дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку в місяць, починаючи з 18 вересня 2013 року.

Рішення набрало законної сили ще 18.02.2014 року та на його підставі 11.03.2014 року було видано виконавчий лист №459/4556/13-ц та відкрито виконавче провадження.

Постановою Червоноградського міського суду Львівської області від 07.11.2018 року на відповідачку було накладено штраф за ч.1 ст.183-1 КУпАП за несплату аліментів та накладено на неї адміністративне стягнення у виді 120 годин суспільно корисних робіт.

З ухвали Червоноградського міського суду Львівської області від 19.09.2019 року вбачається, що ОСОБА_3 оголошувалась в розшук з приводу невиконання рішення суду про стягнення аліментів. Станом на 31.08.2019 року заборгованість ОСОБА_3 зі сплати аліментів становила 177 241,80 грн.

Згідно із розрахунком Червоноградського міського відділу державної виконавчої служби станом на 04.12.2019 заборгованість ОСОБА_3 зі сплати аліментів становить 191 181,41 грн. (а.с.243 т.1).

Крім того, 03.07.2019 року було внесено відомості до ЄРДР №50000788 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.164 КК України за заявою ОСОБА_1 щодо ухилення ОСОБА_3 від сплати аліментів.

Вищенаведеним підтверджується байдуже ставлення матері до синів, її безвідповідальне ставлення до виконання батьківських обов`язків щодо матеріального забезпечення дітей, створенню їм належних умов проживання, навчання, їх розвитку.

На думку колегії суддів, така поведінка відповідачки свідчить про свідоме невиконання матір`ю дітей обов`язків щодо надання нею необхідного матеріального забезпечення, якого діти потребують не лише від батька, а і від матері, щодо забезпечення дітям відповідних умов проживання, створення їм належних умов для навчання у школі.

Будь-яких об`єктивних, незалежних особисто від відповідачки, причин такого ставлення до дітей, до їх інтересів, виховання, безвідповідального ставлення до виконання батьківських обов`язків, причин, які б виправдовували таку негативну поведінку відповідачки, таке ставлення до дітей та їх виховання, судом апеляційної інстанції, не встановлено.

На думку колегії суддів, відповідачка самоусунулася від виконання покладених на неї батьківських обов`язків по матеріальному забезпеченню та вихованню дітей, свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками, умисно ухиляється від їх виконання.

Судом апеляційної інстанції не встановлено жодних обставин, які б унеможливлювали виконання ОСОБА_3 ( ОСОБА_3 ) обов`язків по вихованню дітей, виконання нею, як матір`ю, яка б мала бути для дітей найближчою та найдорожчою у світі людиною, батьківських обов`язків.

Поведінка ОСОБА_3 ( ОСОБА_3 ), яка, як встановлено судом апеляційної інстанції, не піклується про дітей, стан їх здоров`я, про їхній фізичний та духовний розвиток, не цікавиться навчанням, не створювала дітям належних умов проживання, умов для навчання, переклавши такі обов`язки виключно на батька дітей, свідчить про свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками, які нею з її ж вини не виконуються, про свідоме ухилення відповідачки від виконання нею батьківських обов`язків.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 27 березня 2015 року ОСОБА_3 ( ОСОБА_3 ) зареєструвала шлюб з ОСОБА_15 , громадянином Росії, про що видано свідоцтво Палацом одруження №5 управління РАЦС Москви.

ІНФОРМАЦІЯ_9 у сторін народилась донька, ОСОБА_15 , що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_4 , виданим Нигатинським відділом РАЦС управління РАЦС Москви.

Рішенням Сімоновського районного суду міста Москва від 19 липня 2018 року позов ОСОБА_3 задоволено. Шлюб між ОСОБА_15 та ОСОБА_3 розірвано. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_15 про визначення місця проживання дитини, визначення порядку спілкування з дитиною відмовлено.

Апеляційним визначенням судової колегії по цивільних справах Московського міського суду від 14 грудня 2018 року рішення Сімоновського районного суду міста Москва від 19 липня 2018 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_15 відмінено. Визначено місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , з батьком, ОСОБА_15 .

Вищенаведене характеризує особу ОСОБА_3 ( ОСОБА_3 ), як матір і щодо доньки ОСОБА_15 , яку суд залишив проживати разом з батьком, а не разом з матрі`ю.

Враховуючи вищевказані обставини справи, а також те, що відповідач не спілкується з дітьми, не підтримує стосунків з дітьми ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 з 2013 року, і до сьогодні не бере участі у їх житті, переїхала прожити в Росію, де в 2016 році створила році нову сім`ю, народила доньку, колегія суддів приходить до висновку, що відповідач фактично самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків щодо синів.

Довідкою від 15.09.2019 року підтверджується, що відповідачка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 з 14.01.2019 року.

Відповідач не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що в період з часу повернення до України і до теперішнього часу намагалась зустрітися з дітьми, відновити з ними стосунки, спілкуватися з ними.

З пояснень, наданих дітьми ОСОБА_4 , ОСОБА_6 та ОСОБА_5 в суді першої інстанції вбачається, що вони проживають разом із батьком, який їх матеріально утримує і виховує. Пояснили, що після того, як мама почала жити окремо від них, вони не спілкувались з нею, вона не намагалась відновити з ними стосунки, маючи їхні номера телефонів, жодного разу не телефонувала.

Заперечуючи щодо позбавлення батьківських прав, ОСОБА_3 ( ОСОБА_3 ), з часу звернення позивача з позовом, не надала суду доказів на підтвердження того, що вона вживає заходів для налагодження стосунків з дітьми, цікавиться їх станом здоров`я, їхнім життям, виявляє турботу про дітей, надає їм матеріальну підтримку, бере участь у їх вихованні та розвитку.

Заперечення відповідачкою проти позову про позбавлення її батьківських прав з урахуванням її поведінки не свідчить про її інтерес до дітей та реальне бажання змінити поведінку, ставлення до дітей.

Відповідач не надала суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що їй чинились або чиняться перешкоди у спілкуванні з дітьми.

За таких обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що бажання ОСОБА_3 ( ОСОБА_3 ) спілкуватися з дітьми, про що вона зазначила у своїх запереченнях проти позову та в апеляційній скарзі, є лише словами, нею не вчинено жодних дій для відновлення спілкування з дітьми, для їх виховання, створення належних умов для їх навчання та розвитку, її вкрай безвідповідальне ставлення до дітей не змінилося.

На думку колегії суддів, ОСОБА_3 ( ОСОБА_3 ), протягом тривалого розгляду справи як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції, не підтвердила доказами зміну свого ставлення та своєї поведінки щодо дітей, намагання здійснювати належне піклування за ними, не спростувала, що свідомо нехтувала, не виконувала обов`язки, які повинна виконувати матір дитини.

Враховуючи вищенаведене, беручи до уваги те, що при вирішенні даного спору для суду найважливішим є якнайкращі інтереси дитини, колегія суддів вважає, що ОСОБА_3 слід позбавити батьківських прав щодо неповнолітніх синів, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки прийшла до переконання, що позбавлення відповідачки батьківських прав відповідатиме якнайкращим інтересам дітей.

Відповідно до ч.1 ст.6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст.164 СК України.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час розгляду справи апеляційним судом досягнув повноліття.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який досягнув повноліття слід відмовити.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З врахуванням вищенаведеного, передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для скасування судового рішення, колегія суддів вважає, що рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 21 жовтня 2021 року слід скасувати та ухвалити постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково. Позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . В задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - відмовити.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 21 жовтня 2021 року - скасувати та ухвалити постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Позбавити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , батьківських прав відносно дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 11 серпня 2022 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк