РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2022 року м. Київ

Солом`янський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Ішуніної Л. М.,

за участю:

секретаря судового засідання Омельченко Ю. М.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника третьої особи ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 , про визнання права власності на майно,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на майно.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 24 липня 2012 року між нею та ОСОБА_4 був укладений договір дарування квартири, згідно з яким останній подарував їй квартиру АДРЕСА_1 .

Позивач зазначає, що пунктом 8 вказаного договору передбачено, що право власності на вказану квартиру виникло у неї з моменту прийняття майна та нотаріального посвідчення договору дарування, тобто 24 липня 2012 року. Крім того, про прийняття нею дарунку також свідчать її конклюдентні дії направленні на утримання та збереження майна, зокрема, робила ремонт у квартирі, сплачувала комунальні послуги.

У квітні 2019 року вона звернулась до органів ЦНАП з метою державної реєстрації права власності на вищевказану квартиру, подавши відповідну заяву. Однак, 06 травня 2019 року їй відмовлено у реєстрації права власності на квартиру, у зв`язку з наявністю запису про арешт нерухомого майна. Крім того, 04 червня 2020 року Солом`янським районним судом міста Києва відмовлено в задоволенні клопотання позивача про скасування заходів забезпечення та запропоновано звернутися до суду із позовною заявою про визнання права власності.

У липні 2020 року їй стало відомо, що квартиру, яка належить їй на підставі договору дарування, було продано на електронних торгах, у зв`язку з примусовим виконанням виконавчого листа від 12 грудня 2018 року № 760/4475/18, виданого Солом`янським районним судом міста Києва, відповідно до якого боржником є ОСОБА_4 , новим власником квартири є ОСОБА_3 ..

Ураховуючи викладене, позивач просить визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 серпня 2020 року для розгляду зазначеної позовної заяви визначено головуючого суддю Жовноватюк В. С.

25 серпня 2020 року ухвалою суду вказану позовну заяву було залишено без руху.

09 вересня 2020 року позивачем усунуто недоліки.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 09 вересня 2020 року відкрито загальне позовне провадження.

20 листопада 2020 року стороною відповідача до суду подано відзив, в якому остання заперечує проти задоволення позову, посилаючись на те, що позивач не набула право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , у порядку встановленому законом, зокрема не здійснила державної реєстрації прав на нерухомість. Крім того, зазначає, що ОСОБА_2 обрано неналежний спосіб захисту порушеного права, оскільки вона не є власником майна, тому не має права на звернення до суду з указаним позовом.

Розпорядженням Виконуючого обов`язки керівника апарату Петухової А. О. від 05 лютого 2021 року № 302 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 760/17627/20, провадження № 2/760/2325/21, у зв`язку з перебуванням головуючого судді Жовноватюк В. С. у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами.

На підставі вищевикладеного та відповідно до Положення про автоматизовану систему документообігу суду для розгляду вказаної цивільної справи визначено головуючого суддю Ішуніну Л. М.

19 березня 2021 року до суду надійшли доповнення до відзиву на позовну заяву, в яких відповідач зазначила, що рішенням Солом`янського районного судуд міста Києва від 06 вересня 2018 року, яке набрало законної сили, стягнуто з ОСОБА_4 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Анти-Допінгова Служба» 857 835,70 грн завданої шкоди та 13 748,55 грн судового збору. В межах даної справи судом також було накладено арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , що на праві власності належала ОСОБА_4 30 квітня 2020 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Павлюком Н. В. було відкрито виконавче провадження з примусового виконання зазначеного рішення, в межах якого, 21 липня 2020 року відбулись електронні торги з продажу майна, що належить боржнику, а саме, спірної квартири, переможцем яких стала ОСОБА_3 . Крім того, з наданої позивачем інформаційної довідки Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 04 квітня 2019 року № 13603 вбачається, що станом на 04 квітня 2019 року власником вищевказаної квартири був ОСОБА_4 . Виходячи з вищевикладеного, позивач не набула права власності на спірну квартиру.

Ухвалою суду від 14 квітня 2021 року вищевказану справу прийнято до розгляду головуючим суддею Ішунінною Л. М. та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.

24 червня 2021 року до суду надійшла відповідь на відзив, в якій сторона позивача зазначила, що відповідно до пункту 6 договору дарування дарувальник стверджує, що квартира, яка відчужується на момент підписання договору нікому іншому не продана, не подарована, не заставлена, під забороною (арештом), а також заставою, в тому числі податковою, не перебуває, судового спору щодо неї, а також прав у третіх осіб, як в межах, так і за межами України, немає. Крім того, пунктом 10 договору визначено, що відсутність заборони на вказану квартиру, згідно витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про податкові записи, перевірено. Договір дарування був посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу за № 37056874 від 24 липня 2012 року, та зареєстрований в реєстрі за № 1611. Таким чином, ОСОБА_4 , користуючись своїм правом власності розпорядився своїм майном та подарував квартиру своїй сестрі, яка прийняла дарунок, тобто набула право власності у передбаченому законом і договором порядку.

18 жовтня 2021 року до суду стороною відповідача подано відповідь на відзив на позовну заяву, в якій відповідачем викладені обґрунтування своєї позиції щодо заперечення проти позову аналогічні тим, що містяться у відзиві та доповненнях до нього.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 20 жовтня 2021 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі з підстав, викладених у позові, відповіді на відзив та письмових поясненнях, просила позов задовольнити. Крім того зазначила, що особа, яка до 01 січня 2013 року придбала нерухоме майно за договором купівлі-продажу, державну реєстрацію якого було належним чином здійснено, стала власником такого нерухомого майна з моменту державної реєстрації відповідного договору купівлі-продажу незалежно від того, чи здійснила ця особа в подальшому державну реєстрацію свого права власності. Зазначена правова позиція сформована у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17. З урахування викладеного, позивачем право власності на спірну квартиру набуто у встановленому законом порядку.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, просив розглянути справу за його відсутності та відмовити в задоволенні позову з підстав викладених протягом розгляду справи.

Представник третьої особи - ОСОБА_5 просив позов задовольнити.

Вислухавши сторін, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши надані докази, суд виходить з наступного.

За загальним правилом статей 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом установлено, що ОСОБА_4 на праві приватної власності належала квартира за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується, інформаційною довідкою Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 04 квітня 2019 року за № 13603 (а. с. 16), інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 164864823 від 24 квітня 2019 року (а. с. 12-13 1 том).

24 липня 2012 року між ОСОБА_4 (дарувальник) та ОСОБА_2 (обдарована) був укладений договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Матвеєвим В. А. та зареєстрований в реєстрі за № 1611 (а. с. 11 1 том), згідно з яким дарувальник ( ОСОБА_4 ) подарував, а обдарована ( ОСОБА_2 ) прийняла у дар квартиру під номером АДРЕСА_1 .

25 квітня 2019 року ОСОБА_2 звернулась до ЦНАП з заявою про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно (а. с. 14 1 том).

Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно від 06 травня 2019 року за № 46733542 ОСОБА_2 відмовлено у державній реєстрації права власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно наявний запис про арешт нерухомого майна за № 25990920 (а. с. 15 1 том).

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 06 вересня 2018 року (справа № 760/4475/18) стягнуто з ОСОБА_4 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Анти-Допінгова Служба» 857 835,70 грн завданої шкоди та 13 748,55 грн судового збору (а. с. 15-19 2 том).

30 квітня 2020 року на підставі виконавчого листа № 760/4475/18, виданого 12 грудня 2018 року, приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Павлюком Н. В. відкрито виконавче провадження № 61955248 з примусового виконання вищевказаного рішення суду (а. с. 17-18 1 том).

В межах зазначеного виконавчого провадження було проведено електронні торги, переможцем яких стала ОСОБА_3 , внаслідок чого набула у власність квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується свідоцтвом про придбання арештованого нерухомого майна з електронних торгів від 22 липня 2020 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сєровою О. В. та зареєстрованого в реєстрі за № 2303 (а. с. 19 1 том).

Статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, прийнятого у Парижі 20 березня 1952 pоку, гарантовано захист права власності. Згідно з нею кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом.

Статтею 41 Конституції України регламентовано право кожного на володіння, користування і розпорядження зокрема своєю власністю. А також набуття права приватної власності в порядку, визначеному законом.

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі осіб.

Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

За змістом частини третьої статті 319 ЦК України, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав, а відповідно до частини четвертої цієї ж статті - власність зобов`язує.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною першою статті 717 ЦК України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальний) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Як вбачається зі змісту частини першої статті 718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі.

Відповідно до частини першої статті 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення, відповідно до частини першої статті 182 ЦК України, підлягають обов`язковій державній реєстрації.

Частиною першою статті 722 ЦК України визначено, що право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття. Це правило застосовується в сукупності із загальними нормами ЦК України щодо моменту набуття права власності за договором.

Відповідно до частини четвертої статті 722 ЦК України прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 346 ЦК України відчуження нерухомого майна є підставою припинення права власності на нього.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Таким чином, за відсутності державної реєстрації прав на нерухоме майно, які виникають на підставі нотаріально посвідченого договору дарування, обдарована особа набуває право власності на дарунок відповідно до частини першої статті 722 ЦК України та умов договору дарування, однак обмежена у праві розпорядження цим майном до моменту реєстрації права власності у Державному реєстрі речових прав на майно.

Аналогічна правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 199/1790/16 (провадження № 61-9357св18), від 26 червня 2019 року у справі № 258/1725/15-ц (провадження № 61-12581св18), та від 07 жовтня 2020 року у справі № 712/1936/18 (провадження № № 61-8372св19).

Крім того, чинна станом на 24 липня 2012 року редакція частини четвертої статті 334 ЦК України передбачала виникнення права власності у набувача майна за договором, який підлягав державній реєстрації, саме з моменту такої реєстрації договору. Прив`язка моменту виникнення прав на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, саме до моменту такої реєстрації прав була здійснена в редакції частини четвертої статті 334 ЦК України, яка набрала чинності з 01 січня 2013 року (підпункт 4 пункту 3 розділу І, пункт 1 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1878-VI).

Частиною третьою статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-IV (у редакції Закону № 1878-VI) передбачалося, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Таким чином, на дату укладення позивачем договору дарування спірної квартири дійсно існувала очевидна суперечність між одночасно чинними нормами частини третьої статті 3 Закону № 1952-IV (у редакції Закону № 1878-VI) та частини четвертої статті 334 ЦК України щодо того ж самого питання: коли виникає право власності в набувача нерухомого майна за договором дарування.

З огляду на викладене, особа, яка до 01 січня 2013 року придбала нерухоме майно за договором, державну реєстрацію якого було належним чином здійснено, стала власником такого нерухомого майна з моменту державної реєстрації відповідного договору незалежно від того, чи здійснила ця особа в подальшому державну реєстрацію свого права власності.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року по справі № № 334/3161/17 (Провадження № 14-188цс20).

Так, судом встановлено, що відповідно до пункту 8 договору дарування право власності обдарованої на дарунок виникає з моменту його прийняття та нотаріального посвідчення цього договору.

Отже, з урахуванням вищевказаних вимог закону та положень договору дарування, суд дійшов висновку про те, що право власності за договором дарування переходить до обдарованої з моменту прийняття дарунка та нотаріального посвідчення договору, а також з моменту державної реєстрації відповідного договору, яку позивачем було здійснено у порядку встановленому законом.

Таким чином, після укладенням договору дарування припинено право власності у ОСОБА_4 на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки він, будучи власником вказаної квартири розпорядився своїм майном шляхом дарування сестрі ОСОБА_2 , яка належним чином прийняла дарунок, але не здійснила реєстрації права на нерухоме майно, що не позбавляє її права власності на це майно.

Так, судом встановлено, що квартира за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі договору дарування належить позивачеві на праві власності.

Частиною першою статті 386 ЦК України визначено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Водночас, особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (правовий висновок Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі № 759/14874/15-ц).

З аналізу змісту статті 5 ЦПК України вбачається, що застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів правомочної особи.

Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування (постанова Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 462/5804/16-ц (провадження № 61-39342св18)).

Так, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Аналогічні висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19, пункт 80), від 22 червня 2021 року у справі № № 334/3161/17 (провадження № 14-188цс20, пункт 64).

Враховуючи викладене, визнання права власності на спірну квартиру за позивачем у судовому порядку не матиме наслідком повернення її у володіння власника, а отже, належним способом захисту є звернення до суду з віндикаційним позовом. Саме такий спосіб захисту відповідатиме правовій природі тих відносин, що виникли між учасниками цього спору.

За таких обставин у задоволенні позову слід відмовити з тих підстав, що позивачем обраний неналежний спосіб захисту і такий спосіб захисту не матиме наслідком відновлення порушених прав позивача як власника спірного майна.

Що стосується заяви представника відповідача про компенсацію витрат на професійну правничу допомогу, в якій останній просить стягнути з позивача витрати на правничу допомогу в сумі 12 000 грн, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною першою статті 133 та частиною першою статті 141 ЦПК України судові витрати понесені відповідачами, підлягають стягненню на їх користь з позивача.

Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила чи має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У вказаній заяві представник відповідача зазначив перелік виконаних ним послуг та обсяг витраченого часу, вказавши, що згідно з пунктом 4.1. договору про надання професійної правової допомоги від 06 листопада 2020 року № 06/11 за підготовку відзиву, заяви про зустрічне забезпечення позову та виконання інших обов`язків за цим договором у справі № 760/17627/20, що розглядається Солом`янським районним судом міста Києва ОСОБА_3 сплачує гонорар у сумі 12 000 грн.

Відповідно до частин першої-третьої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Судом установлено, що 06 листопада 2022 року між адвокатом Сокалюком Д. В. та ОСОБА_3 було укладено договір про надання професійної правової допомоги № 06/11, відповідно до пункту 1.1 якого, клієнт доручає, а адвокат бере на себе зобов`язання надавати професійну правничу допомогу при розгляді справи № 760/17627/20, що розглядається Солом`янським районним судом міста Києва за позовом ОСОБА_2 . До клієнта про визнання права власності на майно. Згідно з пунктом 4.1. за підготовку відзиву, заяви про зустрічне забезпечення позову та виконання інших обов`язків за цим договором у справі № 760/17627/20, що розглядається Солом`янським районним судом міста Києва клієнт сплачує гонорар у сумі 12 000 грн.

Згідно із частиною четвертою статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини шостої статті 137 ЦПК України обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У розумінні положень частини п`ятої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19, провадження № 61-22131 св 19.

Витрати на правничу допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій тощо).

Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

У постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19, провадження № 61-22131св19 також судом зроблено висновок, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).

Як вбачається із договору про надання професійної правової допомоги сторонами визначено розмір гонорару (пункт 4.1. договору).

Відповідно до копії квитанції до прибуткового касового ордеру № 13/11/к від 13 листопада 2020 року, яка міститься в матеріалах справи, адвокат Сокалюк Д. В. отримав від ОСОБА_3 12 000 грн за надання правничої допомоги згідно договору.

Позивачем не подано до суду клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката.

Таким чином, суд дослідивши всі надані документи, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, дійшов висновку, що представником відповідача доведено заявлений розмір витрат на правничу допомогу, і такий розмір є співмірним із складністю справи, обсягом наданих послуг та виконаних робіт, тому приходить до висновку, що розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката в суді першої інстанції, який підлягає відшкодуванню за рахунок позивача становить 12 000 грн.

На підставі викладеного, керуючись Конституцією України, статтями 182, 316, 317, 319, 334, 346, 717, 718, 722 ЦК України, та статтями 2, 5, 10, 12, 13, 15, 141, 76-81, 89, 258, 263, 264, 265, 273, 280, 284, 289, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 , про визнання права власності на майно залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати на правничу допомогу в сумі 12 000 (дванадцять тисяч) грн.

Відомості щодо учасників справи:

позивач - ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 ;

відповідач - ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 ;

третя особа - ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 .

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Л. М. Ішуніна