Справа № 589/940/22
Провадження № 2/589/850/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2022 року

Шосткинський міськрайонний суд Сумської області у складі:

головуючого судді Прачук О. В.,

розглянувши в м. Шостка в спрощеному позовному провадженні без виклику сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи підприємця ОСОБА_2

- про зобов`язання видати наказ про звільнення та повернути трудову книжку і стягнення заборгованості по заробітній платі, -

ВСТАНОВИВ:

19 квітня 2022 року ОСОБА_1 звернулася до Шосткинського міськрайонного суду Сумської області з позовом до фізичної особи підприємця ОСОБА_2 про зобов`язання відповідача видати наказ від 25.03.2022 про звільнення позивача з роботи, повернути трудову книжку та про стягнення заборгованості по заробітній платі в розмірі 18 318,18 грн. за період з 01.01.2022 по день звільнення.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилається на відмову відповідача, який був її роботодавцем, звільнити її з посади оператора комп`ютерного набору, незважаючи на подачу нею з дотриманням встановленого порядку 25.03.2022 спочатку заяви про звільнення за угодою сторін, а потім, у той же день, і заяви про звільнення за її власним бажанням. Також позивачка вказує на невиплату їй заробітної плати за період з 01.01.2022 по 25.03.2022. Водночас вона зазначила, що у період з 28.02.2022 до 24.03.2022 не працювала, оскільки 28.02.2022 роботодавець повідомив про закриття продуктової бази, де розташоване її робоче місце, а з 02.03.2022 через загострення воєнного стану вона із родиною покинули м. Шостка, куди повернулися лише 24.03.2022.

В свою чергу, відповідач у відзиві позов визнав в частині вимог про стягнення з нього на користь позивачки заборгованості по заробітній платі в сумі 9542,07 грн., що утворилася за період з 01.01.2022 до 23.02.2022. В іншій частині позову ФОП ОСОБА_2 просив відмовити, зазначаючи, що останній день, коли позивачка виконувала свої посадові обов`язки, був 23.02.2022, після цього вона не працювала, а тому у відповідача, як у роботодавця, після цієї дати відсутній обов`язок з виплати заробітної плати та наявні підстави для накладення на неї дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення за прогул без поважних причин, що і було ним зроблено 25.03.2022. Також відповідач наголошував на неможливості вручити позивачці трудову книжку саме через ухилення ОСОБА_1 від її отримання.

Позивачка у відповіді на відзив спростовувала доводи відповідача та наголошувала на неправомірності дій відповідача щодо її звільнення за п. 4 ч.1 ст. 40 КЗпП України, оскільки вона була відсутня на роботі з поважних причин (з метою необхідності збереження життя її та її сім`ї). В свою чергу, відповідач спонукав її звільнятися «заднім числом» «за угодою сторін». Власне з наказом про звільнення за прогул без поважних причин роботодавець всупереч встановленому порядку не ознайомив, через що вона позбавлена можливості оскаржити своє незаконне звільнення. Копія її трудової книжки з записом про її звільнення, на її думку, не є достатнім доказом цієї обставини, адже позивачка припускає помилковість внесення до книжки запису про звільнення. За таких підстав наполягає на відсутності будь-якого наказу (розпорядження) про її звільнення за п. 4 ч.1 ст. 40 КЗпП України.

Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Позивачка працювала на посаді оператора комп`ютерного набору у ФОП ОСОБА_2 з 01 листопада 2018 року, що підтверджується копією її заяви від 31.10.2018 про прийняття на роботу та копією трудової книжки /а.с. 39, 31/.

Відповідно до табелю обліку використання робочого часу, починаючи з 24 лютого 2022 року, вона не з`являлася на роботу. За табелем вона була відсутня на роботі «із нез`ясованих причин» /а.с. 37-38/.

Наказом № 4 від 23 березня 2022 року відповідач наказав ОСОБА_1 надати у строк до 24.03.2022 письмові пояснення з приводу її відсутності на робочому місці за весь період, починаючи із 24.02.2022. Вказаний наказ направив позивачці за допомогою месенжера Viber, у повідомленні зазначивши про можливість зв`язатися для підписання цього наказу і надання вказаних вище пояснень /а.с. 43/.

В свою чергу, 25.03.2022 позивачка за допомогою цього ж месенджера направила відповідачу заяву про звільнення за угодою сторін з 25.03.2022 /а.с. 5, 6, 44, 45/, мотивувавши обрання такого способу направлення заяви відмовою відповідача отримати її заяву особисто та неможливість направити заяву поштою через воєнний стан.

У відповідь на що відповідач у своєму повідомленні у месенжері Viber зазначив про недосягнення між сторонами угоди про звільнення та повідомив позивачку про її звільнення відповідно до пункту 4 частини 1 статті 40 КЗпП України /а.с. 7-11, 46-51/.

Також слід зазначити, що 25.03.2022 відповідач направив ОСОБА_1 письмову вимогу надати до 29.03.2022 пояснення у письмовій формі щодо відсутності на робочому місці у період з 24.02.2022 по 25.03.2022 (копію долучено позивачкою до позову) /а.с. 17/.

Як вбачається з записів трудової книжки позивачки /а.с. 31/, у той же день (25.03.2022) її було звільнено через прогул без поважної причини відповідно до пункту 4 частини 1 статті 40 КЗпП України на підставі наказу № 5 від 25.03.2022.

Натомість позивачка за допомогою месенжера Viber повідомила роботодавця про намір звільниться за власним бажанням з 25.03.2022, тоді ж направила за допомогою месенжера Viber відповідну заяву та попросила провести з нею повний розрахунок і видати трудову книжку /а.с. 13, 52-54/.

В свою чергу, вже на наступний робочий день 28.03.2022 близько 8 години ранку відповідач за допомогою месенжера Viber знов повідомив позивачці про її звільнення та запропонував отримати у той же день трудову книжку /а.с. 55, 56/.

Оскільки вказані вище обставини встановлені судом у тому числі з наданих обома сторонами скрін-шотів їхнього листування у Viber, які за своєю правовою суттю є паперовими копіями електронних доказів, не є зайвим у контексті їх оцінки зауважити наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 29 КЗпП України (тут і далі в редакції, чинній на час існування спірних правовідносин) ознайомлення працівників з наказами (розпорядженнями), повідомленнями, іншими документами власника або уповноваженого ним органу щодо їхніх прав та обов`язків допускається з використанням визначених у трудовому договорі засобів електронного зв`язку. У такому разі підтвердженням ознайомлення вважається факт обміну відповідними електронними документами між власником або уповноваженим ним органом та працівником.

У відповідності до ст. 7 Закону України від 15.03.2022 № 2136-IX «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (в редакції, чинній на час направлення повідомлень, та який обмежує застосування КЗпП України у частині відносин, врегульованих цим Законом) у період дії воєнного стану порядок організації кадрового діловодства та архівного зберігання кадрових документів у районах активних бойових дій визначається роботодавцем самостійно.

Тобто за даними нормами в умовах воєнного стану, введеного Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», коли і існували спірні правовідносини, допускався спрощений обмін документами сторін трудового договору через засоби електронного зв`язку (без накладення на них удосконаленого електронного підпису або кваліфікованого електронного підпису).

Вказані скрін-шоти листування сторін ідентичні, автентичність переписки, тобто те, що саме конкретно визначена особа відправила повідомлення певного змісту в месенджері іншій особі, сторонами не оспорюється, ними не ставиться під сумнів їх достовірність щодо змісту інформації, навпаки, кожна із сторін при обґрунтуванні своєї позиції у справі покликається на зміст цих скрін-шотів, вважаючи їх достовірними, а тому суд, оцінюючи ці скрін-шоти, визнав їх належними та достовірними і допустимими доказами існування відповідних повідомлень, якими обмінювалися сторони.

Посилаючись на незаконність відмови відповідача щодо звільнення позивачки за її власним бажанням, позивачка в межах даної справи висуває вимогу про зобов`язання відповідача видати «відповідний» наказ про звільнення від 25.03.2022.

Між тим, як встановлено вище, наказ про звільнення ОСОБА_1 вже виданий. 25.03.2022 ОСОБА_1 було звільнено через прогул без поважної причини відповідно до пункту 4 частини 1 статті 40 КЗпП України, про що відповідач повідомив позивачку за допомогою месенжера Viber та вніс запис до трудової книжки останньої. При цьому цей наказ позивачка не оскаржує, апріорі не визнаючи сам факт свого звільнення через не ознайомлення зі змістом цього документа.

Але такі доводи позивачки судом до уваги не приймаються. ОСОБА_1 була повідомлена роботодавцем про наявність наказу про звільнення та за допомогою щонайменше процесуальних інструментів (як-то витребування доказів, забезпечення їх тощо) мала змогу отримати цей документ. Ті обставини, що вона не скористалася такими своїми процесуальними правами, а роботодавець не виконав свій обов`язок у день звільнення видати ОСОБА_1 копію наказу про звільнення, самі по собі не спростовують факт видачі наказу від 25.03.2022 про звільнення позивачки.

Між тим надані відповідачем на підтвердження цього факту і досліджені судом копія трудової книжки позивачки, в якій міститься не визнаний недійсним запис про звільнення ОСОБА_1 , копія табелю обліку використання робочого часу, де остання відмітка, яка стосується ОСОБА_1 , проставлена 25.03.2022, повідомлення роботодавця про звільнення позивачки у месенжері Viber стосуються обставин видачі 25.03.2022 наказу про звільнення ОСОБА_1 , що корелюються з предметом доказування, а отже відповідають ознаці належності таких доказів (ст. 77 ЦПК України). За результатами розгляду справи суд не встановив порушення відповідачем законодавчо встановленого порядку отримання та збирання цих доказів і приписів ст. 78 ЦПК України. При дослідженні наданих сторонами доказів, судом не встановлено ознак фальсифікації цих письмових та електронних доказів, їхній зміст не спростовано в процесі доказування, і, відповідно, вони визнані судом достовірними.

Таким чином, надані ФОП ОСОБА_2 докази видачі ним 25.03.2022 наказу про звільнення позивачки відповідно до пункту 4 частини1 статті 40 КЗпП України відповідають критеріям цивільно-процесуальної якості, а їх сукупність - стандарту більшої переконливості.

У світлі встановлених обставин та доводів позову про порушення процедури звільнення суд звертає увагу позивачки, що у вимогах позову не зазначено чому саме має «відповідати» наказ про звільнення від 25.03.2022, який вона просить зобов`язати відповідача знов видати. Позов ОСОБА_1 не містить і вимоги про зміну дати та/або формулювання причин її звільнення.

Відповідно до частини 3 статті 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада1992 року № «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю.

Проте, оскільки існуючий наказ № 5 від 25.03.2022 про звільнення ОСОБА_1 нею взагалі не оспорюється і у позові не ставиться питання про її поновлення на роботі, то суд не вправі з власної ініціативи змінювати формулювання причин її звільнення у цьому наказі, застосовуючи наведену вище норму частини 3 статті 235 КЗпП України і усталену судову практику у справах про поновлення на роботі, де, передусім, вирішується питання щодо законності виданого наказу та вживаються заходи захисту права у виді поновлення особи на роботі або зміни дати та/або формулювання причин звільнення.

Згідно з ч. 2 ст. 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Оскільки формулювання вимог позову (у яких позивачка факт звільнення взагалі заперечує) виключає дослідження питання правомірності такого звільнення, натомість судом встановлено, що відповідачем був виданий наказ № 5 від 25.03.2022 про звільнення ОСОБА_1 , то у даному випадку відсутні правові підстави для задоволення позову в частині вимог про зобов`язання відповідача фактично повторно видати наказ про звільнення позивачки від 25.03.2022.

При цьому суд знову ж звертає увагу сторін, що в ході розгляду даної справи не досліджувалося питання дотримання відповідачем процедури накладення цього дисциплінарного стягнення та його вплив на законність прийнятого рішення про звільнення позивачки.

А оскільки, обґрунтовуючи свою позицію, позивачка не погоджувалася із можливістю припинення трудового договору за пунктом 4 частини 1 статті 40 КЗпП України і вказувала на порушення процедури застосування цього стягнення, тобто між сторонами залишилися неврегульовані питання і наявний юридичний спір в широкому сенсі, то у суду відсутні підстави для закриття провадження у даній частині вимог за пунктом 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Разом з тим, в ході розгляду справи судом встановлено, що відповідачем були порушені порядок розрахунку при звільненні позивачки та порядок видачі трудової книжки.

Так, відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Згідно з ч. 4 ст. 48 КЗпП України порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України.

В свою чергу, за загальними положеннями п. 3 постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року № 301 «Про трудові книжки працівників» трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях, у представництвах іноземних суб`єктів господарювання, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку.

Водночас відповідно до п. 2.21-1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 р. N 58 трудові книжки працівників, які працюють на умовах трудового договору у фізичних осіб - суб`єктів підприємницької діяльності без створення юридичної особи з правом найму, та фізичних осіб, які використовують найману працю, пов`язану з наданням послуг (кухарі, няньки, водії тощо), зберігаються безпосередньо у працівників.

Крім того, за змістом ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Статтями 4, 5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», якими встановленні особливості звільнення працівників в умовах військового стану, не передбачено змін щодо розрахунку з працівниками при звільненні.

Таким чином, аналіз наведених норм дає змогу дійти висновку, що в день звільнення роботодавець зобов`язаний видати працівникові трудову книжку із записом про звільнення та провести з ним повний розрахунок, а якщо працівник в день звільнення не працював, то належні працівнику суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. При цьому у працівника фізичної особи - суб`єкта підприємницької діяльності трудова книжка зберігається на руках і в день звільнення на вимогу такого працівника роботодавець повинен внести належні записи про звільнення до трудової книжки і повернути її працівнику.

Сторонами в заявах по суті справи визнано, що в день звільнення позивачка не працювала, проте зустрічалася із ФОП ОСОБА_2 . Але той, трудову книжку їй не видав. Жодних доказів на підтвердження її ухилення від отримання трудової книжки відповідачем з дотриманням вимог ч.3 ст.12, ст. 81 ЦПК України суду не надано.

Таким чином, суд доходить висновку про обґрунтованість вимог позивачки про зобов`язання відповідача повернути належну їй трудову книжку із внесеним записом про звільнення.

Крім того, слід зазначити, що 25.03.2022 позивачка за допомогою месенжера Viber просила роботодавця провести з нею повний розрахунок, але той розрахунку не провів, про що свідчать дані розрахункових відомостей за січень-лютий 2022 року, в яких відсутні підписи позивачки про отримання заробітної плати.

Більш того, відповідач у відзиві визнав позов в частині вимог про стягнення з нього на користь позивачки заробітної плати в сумі 9542,07 грн. за період з 01.01.2022 до 23.02.2022, що відповідає сумі виплат до вирахування податків і зборів - 11853,5 грн. (6533 грн. заробітна плата за січень 2022 року та 5320,50 грн. нараховано за фактично відпрацьований час у лютому 2022 року).

Суд погоджується з розрахунком, складеним відповідачем. Матеріалами справи підтверджено нарахування заробітної плати за відпрацьований час відповідно до табелів обліку використаного робочого часу /а.с. 33-38/.

Позивачка ж у своїх заявах по суті позову визнала, що у період з 28.02.2022 до 24.03.2022 не працювала, пояснюючи це тим, що 28.02.2022 роботодавець повідомив про закриття продуктової бази, де розташоване її робоче місце, а з 02.03.2022 через загострення воєнного стану вона із родиною покинули м. Шостка і повернулися лише 24.03.2022.

Наявність підстав для збереження заробітку позивачки у період її відсутності на робочому місці з 24 лютого 2022 року і до дня звільнення, ОСОБА_1 не доведено.

Таким чином позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по заробітній платі слід задовольнити частково в сумі 11853,50 грн. (з наступним відрахуванням всіх необхідних платежів та податків).

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судові витрати, які в даній справі складаються із судового збору, слід покласти на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог з урахуванням положень ч. 6 ст. 141 ЦПК України і наступного.

Позивачкою заявлено у позові три вимоги (дві немайнового і одна майнового характеру). При цьому приписами п.1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» вона при його подачі була звільнена лише від сплати судового збору за майнову вимогу про стягнення заробітної плати. Тобто на момент подачі позову за вимогу про зобов`язання відповідача видати наказ про звільнення позивача від 25.03.2022 та за вимогу повернути трудову книжку позивачка повинна була сплатити судовий збір в загальному розмірі 1984,80 грн, але цього не виконала.

З урахуванням викладеного з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати у загальній сумі 1634,57 грн судового збору за позовні вимоги про повернення трудової книжки (992,40 грн) та стягнення заробітної плати (пропорційно задоволеної суми складає 642,17 грн), в свою чергу з позивачки слід стягнути суму недоплаченого судового збору за немайнову вимогу, у якій їй відмовлено, у розмірі 992,40 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 4, 12, 13, 81, 206, 263, 264, 273, 430 ЦПК України

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Зобов`язати фізичну особу підприємця ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) повернути ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) її трудову книжку із записом про звільнення.

Стягнути з фізичної особи підприємця ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) заборгованість по заробітній платі в розмірі 11853 грн 50 коп. з наступним відрахуванням всіх необхідних платежів та податків.

Допустити негайне виконання рішення в межах суми заробітної плати за один місяць.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути з фізичної особи підприємця ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь держави судовий збір в сумі 1634 грн 57 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) на користь держави недоплачений судовий збір в розмірі 992 грн. 40 коп.

Рішення суду може бути оскаржено до Сумського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Шосткинського міськрайонного суду

Сумської області О.В.Прачук