Постанова

Іменем України

08 серпня 2022 року

м. Київ

справа № 752/16820/19

провадження № 61-20408св21

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

треті особи без самостійних вимог: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський Володимир Анатолійович, приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Кісельова Віталіна Володимирівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 травня 2021 року у складі судді Колдіної О. О. та постанову Київського апеляційного суду від 09 листопада 2021 рокуу складі колегії суддів: Гаращенка Д. Р., Сліпченка О. І., Сушко Л. П., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк», треті особи без самостійних вимог: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський Володимир Анатолійович, приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Кісельова Віталіна Володимирівна, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк»), правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк»), треті особи без самостійних вимог: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський В. А., приватний виконавець Кісельова В. В., про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що 20 червня 2007 року між ОСОБА_1 та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі - АКБСР «Укрсоцбанк»), укладено договір кредиту № 10-29/3643, відповідно до якого відповідач надав позивачу кредитні кошти у сумі 55 000 дол. США зі сплатою 11,95 % річних за користування кредитними коштами із кінцевим строком повернення 19 червня 2032 року.

17 листопада 2008 року між сторонами укладено додаткову угоду про внесення змін до договору кредиту, якою встановлено відсоткову ставку за користування кредитом на рівні 14 % річних.

У забезпечення виконання вищезазначеного зобов`язання між ним та АКБСР «Укрсоцбанк» 20 червня 2007 року було укладено договір іпотеки № 02-10/2138, відповідно до якого ОСОБА_1 передав в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 .

У 2010 році змінено найменування банку АКБСР «Укрсоцбанк» на Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк»).

У січні 2011 року ОСОБА_1 отримав від ПАТ «Укрсоцбанк»лист від 14 грудня 2010 року № 084-05/96-6829 з вимогою про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом та сплаті відсотків за користування кредитом в сумі 53 671,01 дол. США та 8 026 грн 22 коп.

26 червня 2019 року з листа приватного виконавця Кісельової В. В. від 05 червня 2019 pоку № 1287 ОСОБА_1 дізнався, що 05 червня 2019 pоку постановою вказаного приватного виконавця відкрито виконавче провадження № 59277330 щодо виконання виконавчого напису приватного нотаріуса Київського нотаріального округу Чуловського В. А. від 31 жовтня 2017 pоку № 24344 щодо стягнення на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості, що виникла за договором кредиту від 20 червня 2007 року № 10-29/3643, укладеним між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 , у розмірі 102 684,99 дол. США.

Стягнення проводиться за період з 10 грудня 2014 року до 10 жовтня 2017 року.

Сума заборгованості складається з строкової заборгованості - 32 491дол. США, простроченої заборгованості - 18 467,74 дол. США, строкової заборгованості по нарахованих відсотках - 574,70 дол. США, простроченої заборгованості по нарахованих відсотках - 51 151, 55 дол. США.

При вчиненні виконавчого напису нотаріуса приватний нотаріус не отримував первинні документи щодо видачі кредиту. Розрахунок боргу, здійснений банком, не може вважатися документом, який підтверджує безспірність вимог банку до боржника.

Крім того, у виконавчому написі нотаріуса зазначено про заборгованість у розмірі 102 684,99 дол. США, в той час як у досудовій вимозі від 14 грудня 2010 року зазначено про заборгованість у розмірі 53 671,01 дол. США та 8 026 грн 22 коп.

Наведені обставини спростовують безспірність заборгованості.

Банк, пред`явивши вимогу від 14 грудня 2010 року про повне дострокове погашення позивачем заборгованості за кредитом та сплаті відсотків за користування кредитом, змінив строк виконання основного зобов`язання, при цьому із заявою про вчинення виконавчого напису нотаріуса звернувся лише 31 жовтня 2017 року, чим пропустив строк позовної давності.

З урахуванням викладеного позивач просив визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 24344, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В. А. 31 жовтня 2017 року щодо стягнення на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості, що виникла за договором кредиту від 20 червня 2007 року № 10-29/3643, укладеним між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 .

Правонаступником ПАТ «Укрсоцбанк» є АТ «Альфа-Банк».

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 17 травня 2021 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 09 листопада 2021 року, позов задоволено.

Визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис № 24344, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В. А. 31 жовтня 2017 року щодо стягнення на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості, що виникла за договором кредиту від 20 червня 2007 року № 10-29/3643, укладеним між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 .

Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду мотивовані тим, що нотаріус не з`ясував питання щодо безспірності заборгованості. Оспорюваний виконавчий напис вчинено нотаріусом на підставі вимоги, яка не є безспірною, та в порушення вимог Закону України «Про нотаріат», тобто без документів, які свідчать про безспірність суми заборгованості.

Кредитодавець має право нараховувати передбачені договором проценти лише впродовж строку дії кредитного договору або до звернення кредитора до суду з вимогою про дострокове стягнення заборгованості, після спливу такого строку нарахування відсотків є безпідставним.

Крім того, укладений між банком та позивачем договір кредиту, на підставі якого вчинено виконавчий напис, не був нотаріально посвідчений, що свідчить про недотримання умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника, оскільки згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У грудні 2021 року АТ «Альфа-Банк», через свого представника, звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення судів першої та апеляційної інстанцій, у якій просить скасувати вказані рішення судів та ухвалити нове судове рішення, яким залишити позовну заяву без задоволення.

У касаційній скарзі скаржник посилається на підстави касаційного оскарження визначені пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

У касаційній скарзі відповідач зазначає, що суд дійшов безпідставного висновку про те, що при вчиненні виконавчого напису не було підтверджено безспірність заборгованості, однак банком було подано нотаріусу повний та виключний перелік документів, як того вимагає Закон України «Про нотаріат».

Суд не врахував висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц (провадження № 14-680цс19), щодо неправомірності покладення на позичальників тягаря дострокового погашення заборгованості за кредитним договором, що не може погіршувати порівняно із Законом України «Про захист прав споживачів» становище позичальника як споживача.

Вказує, що доказів направлення кредитором на адресу позивача саме вимоги про дострокове повернення кредиту (а не повідомлення про наявність простроченої заборгованості) матеріали справи не містять.

Посилається на те, що кінцевий термін погашення заборгованості по кредиту 19 червня 2032 року. Саме ця дата є датою, з якою законодавець пов`язує перебіг строку для вчинення виконавчого напису нотаріусом. Отже, посилання на недотримання кредитором трирічного строку є безпідставним.

Зазначає, що позивач у встановленому законом порядку не спростував належними і допустимими доказами того, що сума заборгованості перед банком за кредитним договором на дату вчинення нотаріусом оспорюваного виконавчого напису була іншою ніж та, яка запропонована в ньому до стягнення, не надав доказів часткового чи повного погашення заборгованості. Вказане свідчить про неврахування судом постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17 (провадження № 14-278гс18), яка є обов'язковою для врахування.

Також зауважує, що виконавчий напис нотаріуса був частково виконаний. На його виконання предмет іпотеки у відповідності до вимог статті 49 Закону України «Про іпотеку» було передано у власність стягувачу АТ «Укрсоцбанк». З урахуванням цієї обставини визнання виконавчого напису (вже частково виконаного) таким, що не підлягає виконанню, не призведе до відновлення порушеного права, адже пред'являючи цей позов позивач прагне повернути відчужене майно.

Визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, за наявних обставин взагалі не матиме жодних правових наслідків без ініціювання нових позовів з боку позивача. Разом з тим, чинне законодавство, зокрема, не передбачає можливості застосування повороту виконання виконавчих листів. Така процедура можлива виключно при виконанні судових рішень.

Аргументи інших учасників справи

Відзиву на касаційну скаргу не надходило.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 23 грудня 2021 року відкрито касаційне провадження та витребувано цивільну справу № 752/16820/19 з Голосіївського районного суду м. Києва. Відмовлено у задоволенні клопотання АТ «Альфа-Банк» про зупинення виконання рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 травня 2021 року та постанови Київського апеляційного суду від 09 листопада 2021 року.

У січні 2022 року до Верховного Суду надійшла справа № 752/16820/19.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 20 червня 2007 року між ОСОБА_1 та АКБСР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», укладено договір кредиту № 10-29/3643, відповідно до якого банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 55 000 дол. США зі сплатою 11,95 % річних та кінцевим терміном погашення заборгованості не пізніше 19 червня 2032 року (а. с. 16-19).

У забезпечення виконання вищезазначеного зобов`язання 20 червня 2007 року між ОСОБА_1 та АКБСР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», укладено договір іпотеки № 02-10/2138, відповідно до якого іпотекодавець передав в іпотеку іпотекодержателю квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 21, 22).

17 листопада 2008 року між ОСОБА_1 та АКБСР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», укладено додаткову угоду про внесення змін до договору кредиту № 10-29/3643 від 20 червня 2007 року, згідно якої збільшено розмір процентної ставки, встановивши її на рівні 14,00 % річних, процентна ставка починає діяти з 28 листопада 2008 року (а. с. 20).

У 2010 році змінено найменування АКБСР «Укрсоцбанк»на ПАТ «Укрсоцбанк».

14 грудня 2010 року ПАТ «Укрсоцбанк» пред`явило вимогу № 084-05/96-6829 про повернення ОСОБА_1 заборгованості по кредиту та відсоткам у розмірі 53 671,01 дол. США та 8 026,22 грн (а. с. 23).

Як зазначав позивач вимогу № 084-05/96-6829 він отримав у січні 2011 року.

31 жовтня 2017 року приватним нотаріусом КМНО Чуловським В. А. вчинено виконавчий напис про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість, що виникла по договору кредиту від 20 червня 2007 року № 10-29/3643, за період з 10 грудня 2014 року до 10 жовтня 2017 року в розмірі 102 684,99 дол. США, з яких: строкова заборгованість - 32 491 дол. США, прострочена заборгованість - 18 467,74 дол. США, строкова заборгованість по нарахованих відсотках - 574,70 дол. США, прострочена заборгованість по нарахованих відсотках - 51 151,55 дол. США. Виконавчий напис зареєстровано в реєстрі за № 24344 (а. с. 20 зворот).

05 червня 2019 року приватним виконавцем Кісельовою В. В. відкрито виконавче провадження № 59277330 щодо виконання виконавчого напису № 24344, виданого 31 жовтня 2017 року приватним нотаріусом КМНО Чуловським В. А. (а. с. 25).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

При цьому відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно із частиною першою статті 39 Закону України «Про нотаріат» (далі - Закон), порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом та іншими актами законодавства України.

Відповідно до статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» (у редакції, чинній станом на дату вчинення оспорюваного виконавчого напису) для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Підпунктом 3.2 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок) визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів (далі - Перелік), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172.

При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку (підпункт 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку).

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 листопада 2016 року скасовано.

Визнано незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, а саме: п. 1 Змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, в частині «а після слів «заставлене майно» доповнити словами «(крім випадку, передбаченого пунктом 1-1 цього переліку)»; доповнити розділ пунктом 1-1 такого змісту: «1-1. Іпотечні договори, що передбачають право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі прострочення платежів за основним зобов`язанням до закінчення строку виконання основного зобов`язання. Для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого іпотечного договору; б) оригінал чи належним чином засвідчена копія договору, що встановлює основне зобов`язання; в) засвідчена стягувачем копія письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання, що була надіслана боржнику та майновому поручителю (в разі його наявності), з відміткою стягувана про непогашення заборгованості; г) оригінали розрахункового документа про надання послуг поштового зв`язку та опису вкладення, що підтверджують надіслання боржнику письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання; ґ) довідка фінансової установи про ненадходження платежу», п. 2. Змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів: «Доповнити перелік після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.».

Зобов`язано Кабінет Міністрів України опублікувати резолютивну частину постанови суду про визнання незаконною та нечинною Постанови Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, у виданні, в якому її було офіційно оприлюднено, після набрання постановою законної сили.

Судове рішення про визнання протиправним (незаконним) та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень має ті ж наслідки, що і визнання такого акта чи окремих його положень такими, що втратили чинність (скасовані) органом, уповноваженим приймати або скасовувати такий акт. Отже, нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду. Таким чином, постанова № 662, якою вносилися зміни до Переліку документів, що передбачали можливість вчинення нотаріусами виконавчих написів на кредитних договорах, не посвідчених нотаріально, яка набрала чинності 10 грудня 2014 року, втратила чинність (у частині) 22 лютого 2017 року з набранням законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від у справі № 826/20084/14.

Подібні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2021 року у справі № 910/10374/17 (провадження № 12-5гс21).

Судами встановлено, що оскаржуваний виконавчий напис вчинений нотаріусом 31 жовтня 2017 року, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14.

Відповідно до пункту 1 Переліку (в редакції, чинній на момент вчинення виконавчого напису) нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно, для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.

Укладений між банком та позивачем кредитний договір, який наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не був посвідчений нотаріально, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника.

Подібні правові висновки Верховний Суд викладено, зокрема, у постановах: від 12 березня 2020 року у справі № 757/24703/18-ц (провадження № 61-12629св19), від 15 квітня 2020 року у справі № 158/2157/17 (провадження № 61-14105св18), від 21 жовтня 2020 року у справі № 172/1652/18 (провадження № 61-16749св19), від 21 вересня 2021 року у справі № 910/10374/17 (провадження № 12-5гс21).

Відповідач у касаційній скарзі не погоджується з обґрунтуванням суду про відсутність безспірності заборгованості та пропуск строку позовної давності з посиланням на наявність в умовах договору кредиту п.п. 4.4, 4.5., оскільки висновок суду суперечить постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц (провадження № 14-680цс19).

Однак слід зазначити про помилковість доводів касаційної скарги з огляду на таке.

Відповідно до пункту 4.4. договору кредиту у разі невиконання позичальником обов`язків, визначених п.п. 3.3.2.-3.3.7., 3.3.11.-3.3.13., 3.3.18. та 3.3.19. цього договору, порушення позичальником умов договору, визначених у п. 1.3. та п. 3.3.5. цього договору, протягом більше, ніж десять робочих днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно, позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит у повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту, а також нараховані штрафні санкції.

Згідно з п. 4.5. договору кредиту у разі невиконання позичальником обов`язків, визначених п.п. 3.3.7., 3.3.8. цього договору, протягом більше ніж 90 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно, позичальник зобов`язаний погасити кредит, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції.

Виходячи з наведеного, саме п.п. 4.4 та 4.5 кредитного договору передбачена зміна строку виконання основного зобов'язання, лише за умови наявності простроченої заборгованості.

Суд встановив, що 14 грудня 2010 року відповідач пред'явив вимогу про повне дострокове погашення позивачем заборгованості за кредитом та сплати відсотків за користування кредитом, а отже суд дійшов правомірного висновку про те, що саме з грудня 2010 року у відповідача виникло право достроково стягнути заборгованість за кредитом.

У зазначеній вимозі банк просив повернути заборгованість по кредиту та відсоткам, яка станом на 10 грудня 2010 року становить 53 671,01 дол. США та 8 026,22 грн.

За виконавчим написом від 31 жовтня 2017 року стягнено строкову заборгованість по нарахованих відсотках у розмірі 574,70 дол. США та прострочену заборгованість по нарахованих відсотках у розмірі 51 151,55 дол. США за період з 10 грудня 2014 року до 10 жовтня 2017 року, тобто розрахунок банком проведений після зміни строку виконання основного зобов'язання.

Заявник також як на підставу касаційного оскарження посилався на неврахування судом висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17 (провадження № 14-278гс18).

Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи сторін у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було не вирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Оскільки суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів, суд, встановивши, що строк виконання основного зобов`язання змінився, у зв`язку з чим право нараховувати передбачені кредитним договором відсотки припинилося, дійшов правильного висновку, що подану нотаріусу заборгованість позивача перед банком не можна вважати безспірною.

Висновки суду у цій справі узгоджуються із зазначеним висновком Великої Палати Верховного Суду, а тому відсутні правові підстави для скасування рішень суду першої та апеляційної інстанцій.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів та за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Обставини справи встановлені судами попередніх інстанцій на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суди дотрималися принципу оцінки доказів, згідно з яким суди на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізують і оцінюють докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскільки під час здійснення касаційного провадження в цій справі з підстави касаційного оскарження, визначеної пунктом 4 частини другої статті 389 ЦПК України, Верховним Судом не встановлено порушень судами норм процесуального права з наведених у касаційній скарзі мотивів, то підстав для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень в касаційному порядку немає.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416, 419, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддівТретьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 травня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Петров

А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко