09.08.2022 Справа № 363/809/22
РІШЕННЯ

Іменем України

09 серпня 2022 року м. Вишгород

Вишгородський районний суд Київської області в складі головуючого судді Свєтушкіної Д.А., при секретарі судових засідань Андрєєвій О.А., за участю представника позивача адвоката Кравця Р.Ю. в режимі відеоконференції поза межами суду, представників відповідача Арзуманян В.В. та ОСОБА_1 ,розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вишгород в спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Директора Філії «Каскад Київських ГЕС і ГАЕС» Приватного акціонерного товариства «Укргідроенерго» Касьянюка Ярослава Леонідовича, Приватного акціонерного товариства «Укргідроенерго» про визнання протиправним та скасування наказу про відсторонення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИВ:

До Вишгородського районного суду Київської області від представника позивача адвоката Кравця Р.Ю. надійшла позовна заява ОСОБА_2 до Директора Філії «Каскад Київських ГЕС і ГАЕС» Приватного акціонерного товариства «Укргідроенерго» Касьянюка Ярослава Леонідовича, Приватного акціонерного товариства «Укргідроенерго», третя особа Філія «Каскад Київських ГЕС і ГАЕС» Приватного акціонерного товариства «Укргідроенерго», про визнання протиправним та скасування наказу про відсторонення, поновлення допуску до роботи, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 01.12.2020 року позивач була прийнята на посаду інженера дільниці перетворюючої техніки і комп`ютерного забезпечення цеху комп`ютерних технологій, релейного захисту та зв`язку Філії «Каскад Київських ГЕС і ГАЕС» ПрАТ «Укргідроенерго», що підтверджується копією трудової книжки. 04.10.2021 року МОЗ України видало наказ №2153 Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням. Наказом МОЗ України від 30.11.2021 року були внесені зміни до зазначеного переліку професій. 04.01.2022 року наказом № 1-к директора Філії «Каскад Київських ГЕС і ГАЕС» Приватного акціонерного товариства «Укргідроенерго» Касьянюка Я.Л. позивачабуло відсторонено від роботи позивача, без збереження заробітної плати з 04.01.2022 року до усунення причин, що його зумовили, з пред`явленням відповідних підтверджуючих документі. Вказаний наказ вважає протиправним та таким, що підлягає скасуванню оскільки: в оскаржуваному наказі відсутні належні правові підстави, адже ст. 46 КЗпП України містить вичерпний перелік підстав для відсторонення, така підстава, як «в інших випадках, передбачених законодавством» не може бути застосована до спірних правовідносин; прийнятий за відсутності визначеного законом порядку відсторонення; позивач зазнав протиправного втручання в його право на працю, через примушування до щеплення, яке проводиться в порушення закону, через що була позбавлена можливості заробляти собі на життя власною працею, а також була піддана дискримінації за ознакою стану здоров`я. У зв`язку з чим просить визнати протиправним та скасувати зазначений наказ, зобов`язати поновити її на роботі шляхом допуску до роботи та стягнути з відповідача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Ухвалою від 21 лютого 2022 року у вказаній справі відкрито спрощене позовне провадження.

01.06.2022 року до суду від відповідача директора філії «Каскад Київських ГЕС і ГАЕС» ПрАТ «Укргідроенерго» Касьянюка Я.Л.надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що при прийнятті оскаржуваного наказу діяв від імені юридичної особи, отже спірні правовідносини у позивача виникли саме з юридичною особою. Окрім того зазначив, що 09 грудня 2021 року набрав чинності наказ Міністерства охорони здоров`я України від 01.11.2021 №2393 «Про затвердження Змін до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 07 жовтня 2021 року за № 1306/36928 та на виконання пункту 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на територїї України гострої респіраторної хвороби COVID-19 спричиненої короновірусом SARS-CoV-2» 29.11 2021 р. за № 301-Н Товариством прийнято наказ «Щодо запровадження заходів протидії COVID-19» в якому директорам філій необхідно забезпечити контроль за проведенням працівниками філій обов`язкових профілактичних щеплень від COVID-19, повідомити про відсторонення від роботи працівників, які не надали документ про отримання повного курсу вакцинації або одну дозу вакцини чи довідку форми первинної облікової документації №028-1/о, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 02.11.2021 №2394 про абсолютні протипоказання відповідно до переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень. Директором Філії на виконання вищезазначеного наказу ПрАТ «Укргідроенерго» прийнято наказ від 01.12.2021 року за № 176 «Щодо запровадження заходів протидії COVID -19». Позивачу 08.12.2021 року було вручено під розпис повідомлення про щеплення проти COVID -19 та попереджено про у разі ненадання одного із перелічених у повідомленні документів (копія додається) відсторонення від роботи без збереження заробітної плати. 04.01.2022 року було складено акт про відмову ОСОБА_2 надати документ про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID -19 з яким була ознайомлена позивачка, після чого прийнято наказ від 04.01.2022 року №1-к «Про відсторонення від роботи інженера цеху комп`ютерних технологій, релейного захисту та зв`язку ОСОБА_2 без збереження заробітної плати з 04 січня 2022 року». Оскільки 25.02.2022 за № 380 Міністерством охорони здоров`я України прийнято наказ «Про зупинення дії наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153» «Про затвердження переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», до завершення воєнного стану в Україні», який вступив в силу з 01.03.2022 р., Філією прийнято наказ від 01 березня 2022 року «Про допуск до роботи ОСОБА_2 з 01 березня 2022 року. Постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2015 року №83 ПрАТ «Укргідроенерго» включено до переліку підприємств, які мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави. Товариством та відповідно Філією прийняті накази на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 р. №1236. А тому твердження позивача щодо незаконності прийняття наказів є таким, що не відповідає дійсності, оскільки дія постанови КМУ відповідно до законодавства не була зупинена. Відповідач зазначив, що директор та Філія діяли в межах законодавства України та внутрішніх актів Товариства, тому просив відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 у повному обсязі із зазначених у відзиві підстав.

03 червня 2022 року до суду від представника відповідача ПрАТ «Укргідроенерго» надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що 09 грудня 2021 року набрав чинності наказ Міністерства охорони здоров`я України від 01.11.2021 №2393 «Про затвердження Змін до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 07 жовтня 2021 року за № 1306/36928. Відповідно до Постанови КМУ «Про затвердження переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави» від 4 березня 2015 р. № 83, ПрАТ «УКРГІДРОЕНЕРГО» належить до об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави. А отже, усі працівники Товариства, підпадають під дія наказу МОЗ України від 01.11.2021 №2393 «Про затвердження Змін до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням». На виконання пункту 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на територїї України гострої респіраторної хвороби COVID-19 спричиненої короновірусом SARS-CoV-2» 29.11.2021 р. Директором Філії на виконання вищезазначеного наказу ПрАТ «Укргідроенерго» прийнято наказ від 01.12.2021 року за № 176 «Щодо запровадження заходів протидії COVID-19». Враховуючи, що постанови Кабінету Міністрів України, накази міністерств та відомств, які є нормативно-правовими актами і обов`язковими до виконання, Товариство було зобов`язано, відсторонити від роботи працівників, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19, яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень і надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації, виданий закладом охорони здоров`я. Оскільки, позивач не надала медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я, а також інформацію про щеплення проти COVID-19, 04.01.2022 року було складено акт про відмову ОСОБА_2 надати документ про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID -19 з яким була ознайомлена позивач, після чого прийнято наказ від 04.01.2022 року №1-к. Відсторонення від роботи осіб, які відмовляються від обов`язкового щеплення, передбачена ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та ст. 46 КЗпІІ України, яка субсидіарно підлягає застосуванню до державних службовців відповідно до частини 3 статті 5 Закону України «Про державну службу». За вказаних обставин обов`язкове щеплення та відсторонення від роботи передбачено чинним законодавством України, а тому втручання відбулося відповідно до закону. Щодо відсторонення позивача від роботи, це безумовно становить втручання у значенні пункту 2 статті 8 Конвенції, але ці наслідки, чітко передбачені законодавством за недотримання юридичного обов`язку, покликаного охороняти, зокрема, здоров`я людей, є такими що мають по суті захисний, а не каральний характер. Дійсно, відсторонення позивача від роботи означало втрату тимчасового права на працю та на оплату праці. Однак це було прямим наслідком вибору позивача відмовитися виконувати законний обов`язок або ухилення від нього, метою якого є захист. Таким чином обов`язкова вакцинація для позивача з подальшим її відстороненням від роботи через відсутність щеплення від COVID-19 або абсолютних протипоказань до такої вакцинації ґрунтується на законі, має законну мету, є пропорційним для досягнення такої мети, та є цілком необхідним у демократичному суспільстві. Індивідуальне право ( інтерес) відмовитися від щеплення Позивачем протиставляється загальному праву ( інтересу) суспільства та інтересам інших працівників. Внаслідок встановлення такого балансу досягається мета загальне благо у формі права на безпеку та здоров`я, що гарантоване ст. 3, 27, 49 Конституції України. Відсторонення позивача від роботи означало втрату заробітної плати і як наслідок позбавлення засобів існування. Однак, це було прямим наслідком його рішення свідомо обрати саме цей шлях для себе особисто, відмовитися від обов`язкового щеплення проти COVID-19. Відсторонення працівника від роботи за своєю суттю не є зміною умов праці, а полягає у тимчасовому увільненні працівника від обов`язкову виконувати роботу за укладеним трудовим договором і тимчасове увільнення для її виконання. На період усунення від роботи за працівником зберігається його робоче місце, посада, система та розмір оплати праці. Підстави для стягнення середнього заробітку відсутні. Окрім того зауважив, що директор філії не є належним відповідачем у справі , у зв`язку з відсутністю предмету спору. З цих підстав просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, закрити провадження в частині позовних вимог до директора філії.

06 червня 2022 року до суду від представника позивача надійшли письмові пояснення щодо розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в яких зазначив, що момент подання даних письмових пояснень, період вимушеного прогулу становить з 04.01.2022 року по 28.02.2022 року. З урахуванням постанов Кабінету Міністрів України про визначення святкових та неробочих днів, під час розрахункового періоду було встановлено таку кількість робочих днів 39 робочих днів. Відповідно до довідки №01 від 04.01.2022 року заробітна плата ОСОБА_2 за два місяці до настання події становила: листопад 2021 року - 23 286, 50 грн., грудень 2021 року - 17 759, 10 грн. Отже, сума загального середнього заробітку за час вимушеного прогулу в період з 04.01.2022 року по 28.02.2022 року складає - 36 381, 33 грн.

09 червня 2022 року до суду від відповідача директора філії «Каскад Київських ГЕС і ГАЕС» ПрАТ «Укргідроенерго» Касьянюка Я.Л.надійшли також письмові пояснення щодо розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в яких зазначив, що 06 червня 2022 року на електронну адресу Філії надійшли письмові пояснення щодо розрахунку середнього заробітку ОСОБА_2 за час вимушеного прогулу. Філія не погоджується з сумою загального середнього заробітку за час вимушеного прогулу в період з 04.01.2022 року по 28.02.2022 року та в порядку ст.43 ЦПК України надає бухгалтерську довідку розрахунку середньої заробітної плати позивача, відповідно до якої сума загального середнього заробітку за час вимушеного прогулу в період з 04.01.2022 року по 28.02.2022 року складає - 26 872, 56 грн.

05 липня 2022 року до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, в якій зазначила, що доводи відповідача про дотримання процедури відсторонення лише шляхом посилання на ст. 46 КЗпП України не спростовують протиправності наказу та порушення прав позивача, доводи відповідача про те, що мало місце виконання чинних підзаконних нормативно-правових актів, є неспроможними, оскільки ніхто незобов`язаний виконувати протиправні накази, тим більше, якщо вони суперечать Закону. Також зауважила, що відповідач повідомивши позивача про необхідність подання перелічених в ньому документів та відсторонивши позивача від роботи без збереження заробітної плати на час відсутності щеплення від COVID -19, фактично поклав на неї обов`язок вчинити дії (виконати обов`язок - зробити щеплення), які не визначені державою, як обов`язкові. Крім того, як зазначалося раніше, а також з огляду на те, що КМУ вказує, що відсторонення має відбуватися відповідно до ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», наголосила на тому, що норма ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» вимагає, щоб відсторонення відбувалося в порядку, встановленому законом. Однак, постанова КМУ №1236 законом не являється, а тому не може собою його підмінювати в силу підвищених вимог до порядку прийняття закону та прав, які можуть бути захищені тільки законом. Відтак, наказом відповідача про відсторонення позивача від роботи без збереження заробітної плати на час відсутності щеплення від COVID -19 порушено її право на працю. Ще одним фактом, який має бути також виявлений власником чи уповноваженим ним органом для відсторонення працівника, є наявність поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби про усунення від роботи особи, яка ухиляється від щеплення, крім того, з даної норми також вбачається, що єдиним компетентним органом для встановлення факту ухилення від щеплення є виключно посадова особа державної санітарно-епідеміологічної служби, а не роботодавець. В даному ж випадку жодного подання посадової особи державної санітарно- епідеміологічної служби, а отже не було і належним чином встановленого факту ухилення особи від щеплення. Позиція відповідача щодо відсутності підстав для виплати Позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу не відповідає вимогам чинного законодавства України та судовій практиці. Позивач був позбавлений з вини роботодавця можливості працювати та, відповідно, отримувати заробітну плату. Матеріали справи підтверджують той факт, що на порушення ст.46 КЗпП України відповідачі із власної ініціативи без законних підстав відсторонили працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати. Просила задовольнити позов у повному обсязі У відповіді на відзив представником позивача також було перераховано суму загального середнього заробітку за час вимушеного прогулу в період з 04.01.2022 року по 28.02.2022 року на 33 540,78 грн.

14 липня 2022 року до суду від представника відповідача ПрАТ «Укргідроенерго» надійшло заперечення на відповідь на відзив, в якому зазначив, що законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою від ухилення від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби СOVID-19. Відсторонення від роботи у випадку не проходження повного або часткового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби СOVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2було прямо передбачене діючим на момент відсторонення законодавством. Доказів наявності зазначеного щеплення або наявності абсолютних протипоказань до проведення такого щеплення позивачем надано не було. Позивача заздалегідь було попереджено роботодавцем про обов`язковість щеплення працівників проти СOVID-19. Відсторонення позивача від роботи відбулось шляхом видання наказу про таке відсторонення на час відсутності щеплення проти СOVID-19. Позивача було ознайомлено із наказом під підпис. Разом з тим, представник відповідача акцентує увагу на тому, що наказ Товариства наказ від 04.01.2022 року №1-к «Про відсторонення від роботи інженера цеху комп`ютерних технологій, релейного захисту та зв`язку ОСОБА_2 без збереження заробітної плати з 04 січня 2022 року» був винесений на момент набрання чинності наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 року N 2153. Таким чином, на дату винесення оскаржуваного наказу підзаконні нормативно- правові акти щодо обов`язкового щеплення від СOVID-19 вже набрали чинності, а тому оспорюваний наказ є законним та таким, що не підлягає до скасування. Зазначив, що Товариство діяло у межах своїх повноважень з урахуванням чинного законодавства та змін до нього. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

09 серпня 2022 року до суду від представника відповідача ПрАТ «Укргідроенерго» надійшли додаткові пояснення по справі, де зазначив, відсторонення позивача від роботи було здійснено відповідно до норм чинного законодавства. Враховуючи те, що Позивач є працівником підприємства включеного до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, не пройшов обов`язкове профілактичне щеплення проти Covid-19, не має протипоказань до вакцинації, керівник відповідача зобов`язаний був, відповідно до діючого законодавства відсторонити позивача від роботи. Виходячи з обов`язковості вакцинування для працівників з наведеного вище переліку згідно наказу МОЗ №2153, звільненими від такого обов`язку можуть бути лише працівники, які мають абсолютні протипоказання до проведення профілактичних щеплень.Позивач не надав до суду доказів щодо наявності у нього абсолютних протипоказань до проведення вище вказаного профілактичного щеплення.У спірних правовідносинах відсутнє порушення права позивача на працю, визначене ст. 43 Конституції України, оскільки за працівником зберігається робоче місце, трудовий договір не припинений. Обмеження позивача було правомірним та відповідало пріоритету забезпечення безпеки життя і здоров`я людей.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 09 серпня 2022 року було залишено без розгляду позовні вимоги ОСОБА_2 до Директора філії «Каскад Київських ГЕС і ГАЕС» ПрАТ «Укргідроенерго» Касьянюка А.Л., ПрАТ «Укргідроенерго» в частині зобов`язання Приватного акціонерного товариства «Укргідроенерго» поновити на роботі ОСОБА_2 шляхом допуску до роботи на посаді інженера дільниці перетворюючої техніки і комп`ютерного забезпечення цеху комп`ютерних технологій, релейного захисту та зв`язку Філії «Каскад Київських ГЕС і ГАЕС» ПрАТ «Укргідроенерго», і іншій частині позовних вимог - продовжено судовий розгляд. Окрім того протокольною ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 09 серпня 2022 року третю особу Філію «Каскад Київських ГЕС і ГАЕС» ПрАТ «Укргідроенерго» виключено з числа учасників справи.

Представник позивача ОСОБА_4 в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Зазначивши, що відповідач, видаючи спірний наказ діяв всупереч норм Конституції України та норм міжнародного права, та порушив права позивача.

Представники відповідача ПрАТ «Укргідроенерго» Арзуманян В.В. та ОСОБА_1 в судовому засіданні проти задоволення позову заперечили з підстав викладених у відзиві, запереченні на відповідь на відзив та додаткових поясненнях.

Відповідач директор Філії «Каскад Київських ГЕС і ГАЕС» ПрАТ «Укргідроенерго» Касьянюк Я.Л. в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав до суду клопотання в якому просить розгляд справи проводити без його участі, позовні вимоги не визнає та заперечує проти їх задоволення, підтримує відзив в повному обсязі.

Заслухавши пояснення представника позивача, представників відповідача, дослідивши надані сторонами документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 з 01 грудня 2020 року працює у Філії «Каскад Київських ГЕС і ГАЕС» ПрАТ«Укргідроенерго» на посаді інженера дільниці перетворюючої техніки і комп`ютерного забезпечення цеху комп`ютерних технологій, релейного захисту та зв`язку, відповідно до наказу № 451-к від 30.11.2020 року (Т.1, а.с.15).

01.12.2021 року директором Філії «Каскад Київських ГЕС і ГАЕС» ПрАТ «Укргідроенерго» Касьянюком Я.Л.у зв`язку з набранням чинності 09 грудня 2021 року наказу Міністерства охорони здоров`я України від 01.11.2021року № 2393 «Про затвердження змін до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», та на виконання пункту 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на територїї України гострої респіраторної хвороби COVID-19 спричиненої короновірусом SARS-CoV-2» та наказу ПрАТ «Укргідроенерго» від 29.11.2021 року № 301-Н «Щодо запровадження заходів протидії COVID-19», з метою запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19 та запровадження заходів щодо захисту працівників Філії «Каскад Київських ГЕС і ГАЕС» ПрАТ «Укргідроенерго» видано наказ № 176 «Щодо запровадження заходів протидії COVID -19» (Т.1, а.с. 100).

Як вбачається з копії повідомлення від 08.12.2021 року про щеплення проти COVID-19 ОСОБА_2 08.12.2021 року ознайомлена про те, що з 09.12.2021 року на період дії карантину, встановленого КМУ, щеплення проти COVID -19 обовязкове для працівників Філії «Каскад Київських ГЕС і ГАЕС» ПрАТ «Укргідроенерго». Запропоновано до 08 грудня 2021 року надати один з наведених у повідомленні документів, та попереджено, що у разі ненадання одного із цих документів в термін до 08 грудня 2021 року її буде відсторонено від роботи без збереження заробітної плати 09.12.2021 року (Т.1, а.с. 102).

04.01.2022 року було складено акт про відмову ОСОБА_2 надати документ про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID -19 з яким вона була ознайомлена (а.с. 103).

04.01.2022 року наказом № 1-к директора філії «Каскад Київських ГЕС і ГАЕС» ПрАТ «Укргідроенерго» Касьянюка Я.Л. «Про відсторонення від роботи інженера цеху комп`ютерних технологій, релейного захисту та зв`язку ОСОБА_2 без збереження заробітної плати з о4 січня 2022 року» керуючись ст. 46 КЗпП, ч.2 ст. 12. ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказом Міністерства охорони здоров`я України від 01.11.2021 року № 2393 «Про затвердженні змін до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», п.41-6 Постанови Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» № 1236 від 09.12.2020 року, наказу ПрАТ «Укргідроенерго» від 29.11.2021 року № 301-Н «Щодо запровадження заходів протидії COVID-19» та наказу філії «Каскад Київських ГЕС і ГАЕС» ПрАТ «Укргідроенерго» від 01.12.2021 року № 176 «Щодо запровадження заходів протидії COVID-19» - відсторонено ОСОБА_2 , інженера дільниці перетворюючої техніки і комп`ютерного забезпечення цеху комп`ютерних технологій, релейного захисту та зв`язку, від роботи без збереження заробітної плати з 04 січня 2022 року до усунення причин, що його зумовили, з пред`явленням відповідних підтверджуючих документів (Т.1, а.с.13).

Згідно наказу №71-к від 01.03.2022 року про допуск до роботи відсторонених працівників ОСОБА_2 допущено до роботи з 01.03.2022 року (Т.1, а.с.105).

Відповідно до наказу про припинення трудового договору від 25 травня 2022 року № 129-к ОСОБА_2 було звільнено з займаної посади з 25 травня 2022 року на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України (Т.1, а.с. 111).

Надаючи правову оцінку вказаним обставинам та аргументам сторін суд зазначає про таке.

Трудові відносини в Україні врегульовані Кодексом законів про працю України.

Статтею 1 КЗпП України визначено, що цей Кодекс регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Відповідно до ст. 2 КЗпП України право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Держава створює умови для ефективної зайнятості населення, сприяє працевлаштуванню, підготовці і підвищенню трудової кваліфікації, а при необхідності забезпечує перепідготовку осіб, вивільнюваних у результаті переходу на ринкову економіку.

Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Працівники мають право на відпочинок відповідно до законів про обмеження робочого дня та робочого тижня і про щорічні оплачувані відпустки, право на здорові і безпечні умови праці, на об`єднання в професійні спілки та на вирішення колективних трудових конфліктів (спорів) у встановленому законом порядку, на участь в управлінні підприємством, установою, організацією, на матеріальне забезпечення в порядку соціального страхування в старості, а також у разі хвороби або реабілітації, повної або часткової втрати працездатності, на матеріальну допомогу в разі безробіття, на право звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством, та інші права, встановлені законодавством.

Статтею 21 КЗпП України проголошена рівність трудових прав громадян та заборонена будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема обмеження прав працівників залежно від стану їхнього здоров`я.

Статтею 46 КЗпП України встановлено, що відсторонення працівника від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Таким чином, перелік підстав для відсторонення працівника від роботи, який визначений ст. 46 КЗпП, не є вичерпним, а положення цієї статті передбачають можливість його розширення, проте лише актами законодавства України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» в редакції, чинній на час винесення оскаржуваного наказу, передбачено відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень. Так, відповідно до пункту 41-6 зазначеної постанови керівників закладів освіти зобов`язано забезпечити: «1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 р. № 2153 (далі-перелік); 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; 3) взяття до відома, що: на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу». відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

Переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України 04 жовтня 2021 року №2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 07 жовтня 2021 р. за №1306/36928 (зі змінами) обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники: Центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; Місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; Закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності; Підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади; Установ і закладів, що надають соціальні послуги, закладів соціального захисту для дітей, реабілітаційних закладів; Підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року N 83; Органів місцевого самоврядування; Закладів охорони здоров`я державної та комунальної форми власності; Комунальних підприємств, установ та організацій. Водночас, обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 підлягають наведені вище працівники лише в разі відсутності у них абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16 вересня 2011 року №595, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10 жовтня 2011 року за №1161/19899 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11 жовтня 2019 року №2070).

Відповідно до статті 1 Конституції Україна, Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава.

Статтею 3 Конституції України визначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Згідно ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Як передбачено ст. 21 та ст. 22 Конституції Україна усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

Права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними.

Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Частиною 1 ст. 24 Конституції України передбачено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Статтею 43 Конституції України кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Зміст права на працю, закріпленого положеннями частин першої і другої статті 43 Конституції України, крім вільного вибору праці, включає також відповідні гарантії реалізації цього права. Вільний вибір передбачає різноманітність умов праці, проте сталими (обов`язковими) є гарантії захисту працівника від незаконного звільнення за будь-яких умов праці. Незалежно від підстав виникнення трудових правовідносин держава зобов`язана створювати ефективні організаційно-правові механізми для реалізації трудових правовідносин на рівні закону, а відсутність таких механізмів нівелює сутність конституційних прав і свобод працівника. Не може бути дискримінації у реалізації працівниками трудових прав. Порушення їх рівності у трудових правах та гарантіях є недопустимим, а будь-яке обмеження повинне мати об`єктивне та розумне обґрунтування і здійснюватись з урахуванням та дотриманням приписів Конституції України та міжнародних правових актів (рішення Конституційного Суду України від 4 вересня 2019 року №6-р(II)/2019).

Пунктом 1 статті 92 Конституції України встановлено, що права і свободи громадянина, гарантії цих прав і свобод, основні обов`язки громадянина визначаються виключно законами України.

Єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України (ст. 75 Конституції України).

Відповідно до пункту 2 статті 116 Конституції України Кабінет Міністрів України вживає заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянами, втім цей орган не наділений повноваженнями ухвалювати нормативно-правові акти, спрямовані на звуження або обмеження цих прав.

Суд констатує, що відсторонення від роботи є втручанням у право людини на працю та право заробляти працею на життя шляхом його обмеження, а тому, в силу положень пункту 1 статті 92 Конституції України таке втручання дозволено виключно законами України, а не підзаконними актами, до яких належать Постанова КМУ і Наказ МОЗ.

Частинами другою, третьою, шостою статті 10 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України; якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує цей закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії,

Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб», на яку відповідач посилається в наказі як на одну з підставу відсторонення позивача від роботи, профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень.

Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Отже статтею 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» до обов`язкових віднесено щеплення лише проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця та туберкульозу; щеплення від респіраторної хвороби COVID-19 за статтею 12 Закону не є обов`язковим. Нормами цієї статті також передбачено запровадження інших обов`язкових щеплень, проте виключно в порядку, встановленому законом.

Частинами третьою, четвертою ст. 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» встановлено, що в разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями. Рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень за епідемічними показаннями на відповідних територіях та об`єктах приймають головний державний санітарний лікар України, головний державний санітарний лікар Автономної Республіки Крим, головні державні санітарні лікарі областей, міст Києва та Севастополя, головні державні санітарні лікарі центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах оборони і військового будівництва, охорони громадського порядку, виконання кримінальних покарань, захисту державного кордону, Служби безпеки України.

Аналіз наведених положень цього Закону дає підстави для висновку, що ухвалення рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень на відповідних територіях віднесено до виключної компетенції головного державного санітарного лікаря України, головного державного санітарного лікаря Автономної Республіки Крим, а також головних державних санітарних лікарів областей, міст Києва та Севастополя та за умови наявності відповідних епідемічних показань.

Порядок відмови від здійснення обов`язкових профілактичних щеплень визначений у ч. 6 ст. 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб», в якій вказано, що якщо особа та (або) її законні представники відмовляються від обов`язкових профілактичних щеплень, лікар має право взяти у них відповідне письмове підтвердження, а в разі відмови дати таке підтвердження - засвідчити це актом у присутності свідків.

Суспільні відносини, які виникають у сфері забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя, визначає відповідні права і обов`язки державних органів, підприємств, установ, організацій та громадян, встановлює порядок організації державної санітарно-епідеміологічної служби і здійснення державного санітарно-епідеміологічного нагляду в Україні регулює ЗУ «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення».

Згідно ст. 1 вказаного Закону санітарні та протиепідемічні (профілактичні) заходи (далі - санітарні заходи) - комплекс організаційних, адміністративних, інженерно-технічних, медичних, нормативних, екологічних, ветеринарних та інших заходів, спрямованих на усунення або зменшення шкідливого впливу на людину факторів середовища життєдіяльності, запобігання виникненню і поширенню інфекційних хвороб і масових неінфекційних захворювань (отруєнь) та їх ліквідацію.

Відповідно до ст. 27 ЗУ «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» профілактичні щеплення з метою запобігання захворюванням на туберкульоз, поліомієліт, дифтерію, кашлюк, правець та кір в Україні є обов`язковими.

Обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. У разі необгрунтованої відмови від щеплення за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби вони до роботи не допускаються.

Групи населення та категорії працівників, які підлягають профілактичним щепленням, у тому числі обов`язковим, а також порядок і терміни їх проведення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Статтею 31 ЗУ «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» передбачено, що систему державної санітарно-епідеміологічної служби України становлять:

-центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері санітарного та епідемічного благополуччя населення;

-відповідні установи, заклади, частини і підрозділи центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах оборони і військового будівництва, охорони громадського порядку, захисту державного кордону, виконання кримінальних покарань, Державного управління справами, Служби безпеки України;

-державні наукові установи санітарно-епідеміологічного профілю.

Посадовими особами державної санітарно-епідеміологічної служби України є головні державні санітарні лікарі та їх заступники, інші працівники державної санітарно-епідеміологічної служби України, уповноважені здійснювати державний санітарно-епідеміологічний нагляд згідно з цим Законом.

Разом з тим, суду не надано достатніх, належних та допустимих доказів того, що роботодавцем при відстороненні позивача від роботи у зв`язку із відсутністю у неї щеплення проти COVID-19 дотримано вимог ч. 6 ст. 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» в частині отримання письмового лікарського підтвердження про відмову від обов`язкового профілактичного щеплення чи акту, складеного у присутності свідків, в разі відмови дати таке підтвердження, а також вимог ч. 2 ст. 27 ЗУ «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» щодо недопуску позивача від роботи саме на підставі подання відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби.

Натомість відповідач виніс оскаржуваний наказ про відсторонення на підставі наказу підприємства, повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення та акту про відмову надати документ, які не створюють жодних юридичних наслідків та не засвідчують юридичного факту відмови чи ухилення позивача від обов`язкового профілактичного щеплення, а також факту ненадання ним медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданого закладом охорони здоров`я.

Враховуючи викладене, винесення відповідачем оскаржуваного наказу на підставі повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення, є порушенням вимог ч. 2 та ч. 6 ст. 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» та ч. 2 ст. 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», відсторонивши позивача від роботи з порушенням вимог законодавства, відповідач порушив законне право позивачки на працю.

Крім того, суд звертає увагу на те, що згідно ст. 22 ЗУ «Про основи законодавства України про охорону здоров`я» держава через спеціально уповноважені органи виконавчої влади здійснює контроль і нагляд за додержанням законодавства про охорону здоров`я, державних стандартів, критеріїв та вимог, спрямованих на забезпечення здорового навколишнього природного середовища і санітарно-епідемічного благополуччя населення, нормативів професійної діяльності в сфері охорони здоров`я, вимог Державної Фармакопеї, стандартів медичного обслуговування, медичних матеріалів і технологій та протоколів надання реабілітаційної допомоги.

Відповідно до ст. 39-1 ЗУ «Про основи законодавства України про охорону здоров`я» пацієнт має право на таємницю про стан свого здоров`я, факт звернення за медичною допомогою, діагноз, а також про відомості, одержані при його медичному обстеженні.

Забороняється вимагати та надавати за місцем роботи або навчання інформацію про діагноз та методи лікування пацієнта.

Як передбачено ст. 40 ЗУ «Про основи законодавства України про охорону здоров`я» медичні працівники та інші особи, яким у зв`язку з виконанням професійних або службових обов`язків стало відомо про хворобу, медичне обстеження, огляд та їх результати, інтимну і сімейну сторони життя громадянина, не мають права розголошувати ці відомості, крім передбачених законодавчими актами випадків.

При використанні інформації, що становить лікарську таємницю, в навчальному процесі, науково-дослідній роботі, в тому числі у випадках її публікації у спеціальній літературі, повинна бути забезпечена анонімність пацієнта.

Згідно ч. 1 ст. 42 ЗУ «Про основи законодавства України про охорону здоров`я», медичне втручання (застосування методів діагностики, профілактики або лікування, пов`язаних із впливом на організм людини) допускається лише в тому разі, коли воно не може завдати шкоди здоров`ю пацієнта.

Відповідно до ст. 43 ЗУ «Про основи законодавства України про охорону здоров`я» згода інформованого відповідно до статті 39 цих Основ пацієнта необхідна для застосування методів діагностики, профілактики та лікування. Щодо пацієнта віком до 14 років (малолітнього пацієнта), а також пацієнта, визнаного в установленому законом порядку недієздатним, медичне втручання здійснюється за згодою їх законних представників.

Згода пацієнта чи його законного представника на медичне втручання не потрібна лише у разі наявності ознак прямої загрози життю пацієнта за умови неможливості отримання з об`єктивних причин згоди на таке втручання від самого пацієнта чи його законних представників.

Якщо відсутність згоди може призвести до тяжких для пацієнта наслідків, лікар зобов`язаний йому це пояснити. Якщо і після цього пацієнт відмовляється від лікування, лікар має право взяти від нього письмове підтвердження, а при неможливості його одержання - засвідчити відмову відповідним актом у присутності свідків.

Пацієнт, який набув повної цивільної дієздатності і усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними, має право відмовитися від лікування.

Чинним законодавством України і зокрема законами України «Про захист населення від інфекційних хвороб», «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» та «Про основи законодавства України про охорону здоров`я» не передбачено обов`язкової вакцинації від COVID-19.

Така вакцинація не може бути передумовою реалізацією особи своїх загальнолюдських прав та основоположних свобод і інтересів, до яких відноситься також і право на працю за обраною спеціальністю та професією, коли верховенство права передбачає пріоритет загальнолюдських цінностей над державою і законодавством.

Протоколом №12 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, визначено, що здійснення будь-якого передбаченого законом права забезпечується без дискримінації за будь-якою ознакою, наприклад за ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національної меншини, майнового стану, народження або за іншою ознакою.

Ніхто не може бути дискримінований будь-яким органом державної влади за будь-якою ознакою.

Згідно ст. 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

Крім того, згідно з Резолюцією Парламентської Асамблеї Ради Європи (ПАРЄ) від 27 січня 21 року за №2361 (2021) «Вакцини проти (COVID-19): етичні, юридичні та практичні міркування», необхідно забезпечити, щоб громадяни були проінформовані про те, що вакцинація не є обов`язковою і що ніхто не піддається політичному, соціальному чи іншого тиску з метою зробити собі вакцинацію, якщо вони не хочуть робити це самі» (ст. 7,3.1); гарантувати, що ніхто не піддаватиметься дискримінації за те, що він не був вакцинований, через можливі ризики для здоров я або небажання пройти вакцинацію» ст.7.3.2.

В рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частин другої, третьої, четвертої статті 219 Регламенту Верховної Ради України (справа про Регламент Верховної Ради України) від 01 квітня 2008 року №4-рп/2008 визначено, що Конституція України як правовий акт з найвищою юридичною силою, закріплюючи принцип верховенства права (стаття 8 Конституції України), послідовно проводить принцип верховенства закону у системі нормативно - правових актів.

Визначення терміна «верховенства права» викладено в абзаці другому підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року №15-рп/2004: «Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України».

У частині першій статті 92 Основного Закону України закріплений принцип пріоритету (верховенства) закону в системі інших нормативно-правових актів, за допомогою якого здійснюється правове регулювання найважливіших суспільних відносин. Перелік питань, що мають регулюватися виключно законами України, передбачений цією нормою, має імперативний характер, а це означає, що всі рішення щодо них повинні прийматися у формі закону.

Закріплення в Основному Законі України принципу верховенства права, невідчужуваності й непорушності прав і свобод людини і громадянина, гарантій їх здійснення та захисту визначає зміст законів, інших нормативно-правових актів, які повинні прийматися на основі Конституції і відповідати їй (частина друга статті 8). Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (стаття 19 Конституції України). Це стосується, зокрема, і діяльності Кабінету Міністрів України, який є вищим органом у системі органів виконавчої влади (частина перша статті 113 Конституції України) (речення перше абзацу третього пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Президента України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень Постанови Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 4 серпня 2000 р. № 1222» від 28 жовтня 2009 року № 28-рп/2009).

Пряма дія норм Конституції України означає, що ці норми застосовуються безпосередньо. Законами України та іншими нормативно-правовими актами можна лише розвивати конституційні норми, а не змінювати їх зміст. Закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються лише у частині, що не суперечить Конституції України (абзац другий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини п`ятої статті 21 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» (справа про завчасне сповіщення про проведення публічних богослужінь, релігійних обрядів, церемоній та процесій) від 8 вересня 2016 року № 6-рп/2016).

Враховуючи зміст статті 8 Конституції України та практику Конституційного Суду України, верховенство права слід розуміти, зокрема, як механізм забезпечення контролю над використанням влади державою та захисту людини від свавільних дій державної влади.

Верховенство права як нормативний ідеал, до якого має прагнути кожна система права, і як універсальний та інтегральний принцип права необхідно розглядати, зокрема, в контексті таких основоположних його складових: принцип законності, принцип поділу державної влади, принцип народного суверенітету, принцип демократії, принцип юридичної визначеності, принцип справедливого суду.

Таким чином, верховенство права означає, що органи державної влади обмежені у своїх діях заздалегідь регламентованими та оголошеними правилами, які дають можливість передбачити заходи, що будуть застосовані в конкретних правовідносинах, і, відповідно, суб`єкт правозастосування може передбачати й планувати свої дії та розраховувати на очікуваний результат.

У контексті статті 8 Конституції України юридична визначеність забезпечує адаптацію суб`єкта правозастосування до нормативних умов правової дійсності та його впевненість у своєму правовому становищі, а також захист від свавільного втручання з боку держави.

Юридичну визначеність необхідно розуміти через такі її складові: чіткість, зрозумілість, однозначність норм права; право особи у своїх діях розраховувати на розумну та передбачувану стабільність існуючого законодавства та можливість передбачати наслідки застосування норм права (законні очікування).

Таким чином, юридична визначеність передбачає, що законодавець повинен прагнути до чіткості та зрозумілості у викладенні норм права. Кожна особа відповідно до конкретних обставин має орієнтуватися в тому, яка саме норма права застосовується у певному випадку, та мати чітке розуміння щодо настання конкретних правових наслідків у відповідних правовідносинах з огляду на розумну та передбачувану стабільність норм права.

Конституційний Суд України зазначає, що кожна особа влаштовує своє життя з усвідомленням того, що правове регулювання вимагає стабільності й органи державної влади не можуть свавільно вносити зміни, які порушують засадничі принципи права. Отже, очікування індивіда у зв`язку зі зміною законодавчого регулювання є правомірними, якщо вони є розумними та існує можливість заподіяння шкоди від порушення таких очікувань.

Конституційний Суд України підкреслює, що під час правового регулювання суспільних відносин, пов`язаних зі здійсненням, зокрема, соціальної політики, у зв`язку з прийняттям нових законів або внесенням змін до чинних органи державної влади мають надавати особам можливість адаптуватися до нової правової ситуації, щоб їх законні очікування були захищені. Таким чином, законні очікування як складова принципу верховенства права є одним із основних критеріїв конституційної оцінки норм права.

Основна мета верховенства права полягає, насамперед, в обмеженні влади держави над людиною, у забезпеченні від довільного втручання держави та її органів у певні сфери життєдіяльності людини (рішення Конституційного Суду України (Велика палата) у справі за конституційним поданням 62 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Указу Президента України «Про дострокове припинення повноважень Верховної Ради України та призначення позачергових виборів» від 20 червня 2019 року № 6-р/2019).

У такому контексті верховенство права означає, що органи державної влади не можуть діяти свавільно та зобов`язані дотримуватись правил, які даватимуть можливість передбачити заходи, що будуть застосовані в конкретних правовідносинах. На підставі зазначеного особа може передбачати й планувати свої дії та розраховувати на очікуваний результат (абзац шостий підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України (Велика палата) у справі за конституційним поданням 49 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень розділу І, пункту 2 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213-VIII від 23 січня 2020 року № 1-р/2020).

Проте, згадані постанова Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (зі змінами) та наказ Міністерства охорони здоров`я України №2153 від 04 жовтня 2021 року «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» прийнято усупереч ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб», «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» та «Про основи законодавства України про охорону здоров`я», які за загальними засадами є пріоритетними при визначені питань вакцинації, і тому підлягають застосуванню в цій справі, як правові акти, які мають вищу юридичну силу.

Оскільки наказ про відсторонення позивача прийнято у спосіб, що не відповідає вимогам п. 1 ст. 92 Конституції України та ст. 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб», суд доходить висновку про необхідність вирішення спору на підставі норм статей 43, 64, 92 Конституції України, з огляду на те, що в Україні відсутні закони, які передбачають право роботодавців відсторонювати від роботи працівників, що відмовилися від вакцинації проти респіраторної хвороби COVID-19.

Відсторонення позивача від роботи за таких умов за своєю суттю є дискримінаційним, незаконним і неконституційним, а тому її порушені права підлягають захистові.

За таких обставин, вимога позивача про визнання незаконним і скасування наказу відповідача від про відсторонення позивача від роботи без збереження заробітної плати є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Щодо вимоги стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

За ч. 2 ст. 235 КЗпП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної ним у постановах від 25.07.2018 р. у справі №552/3404/17 та від 24.04.2020 р. у справі №815/5976/14, і яка згідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України має враховуватись судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин: «...вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати...», «...виплата за вимушений прогул - є заробітною платою, ... вона обчислюється саме у прив`язці до часу такого стану працівника, коли він вимушений був (не з його вини) не виконувати свою трудову функцію...».

Якщо буде встановлено, що на порушення статті 46 КЗпП України роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу (стаття 235 КЗпП України) Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 21.08.2019 р. №712/3841/17.

За ч. 1 ст. 94 КЗпП заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Судом встановлено, що позивач з 04.01.2022 року по 28.02.2022 року була позбавлена можливості працювати та відповідно отримувати заробітну плату, з підстав її незаконного відсторонення від роботи

Згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 р., такий порядок застосовується, крім іншого, у випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати. Середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно з п.4 розділу ІІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 р. при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження, вимушеного прогулу тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, а також виплати, пов`язані з святковими та ювілейними датами, днем народження, за довголітню і бездоганну трудову діяльність, активну громадську роботу тощо.

Згідно довідки відповідача №01 від 04.01.2022 року, бухгалтерських довідок Філії «Каскад Київських ГЕС і ГАЕС» (т.1 а.с. 16, а.с. 206-207, т.2 а.с.71-71) Приватного акціонерного товариства «Укргідроенерго» заробітна плата позивача становить у листопаді 2021 року 23 286,50 грн. (з них 8 127.70 грн. оплата відпустки за грудень), у грудні 17 759, 10 грн (з них 12 500 грн. премія до державних свят, 5 259,10 грн. - оплата відпустки).

Враховуючи що у грудні місці ОСОБА_2 не прцювала та перебувала у відпустці, що пітвержується копіями наказів про надання відпустки (т.2 а.с. 73) суд вважає вірними розрахунки викдадені в бухгалтерських довідках Філії «Каскад Київських ГЕС і ГАЕС» (т.1 а.с. 206-207, т.2 а.с.71-71), як такі, що здійснені відповідно до вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 р.

Отже сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 04.01.2022 року по 28.02.2022 року складає 15 158,80/22*39= 26872,56 грн.

За таких обставин, оскільки право позивача на працю з відповідною оплатою порушене шляхом видання незаконного наказу № 1-к від 04.01.2022 про відсторонення від роботи без збереження заробітної плати, в даному випадку ефективним способом порушеного права буде стягнення з відповідача ПрАТ «Укргідроенерго»на користь позивача середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу у розмірі 26872,56 грн.

За таких обставин, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

При цьому суд не приймає до уваги доводи відповідачів, оскільки вони суперечать обставинам, встановленим судом у судовому засіданні. Підстав для закриття провадження, передбачених ст. 255 ЦПК України судом не встановлено.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача ПрАТ «Укргідроенерго»на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1984,80 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_2 до директора Філії «Каскад Київських ГЕС і ГАЕС» Приватного акціонерного товариства «Укргідроенерго» Касьянюка Ярослава Леонідовича, Приватного акціонерного товариства «Укргідроенерго» про визнання протиправним та скасування наказу про відсторонення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задовольнити.

Визнати протиправним і скасувати наказ директора Філії «Каскад Київських ГЕС і ГАЕС» Приватного акціонерного товариства «Укргідроенерго» Касьянюка Ярослава Леонідовича №1-к від 04 січня 2022 року «Про відсторонення від роботи інженера цеху комп`ютерних технологій, релейного захисту та зв`язку ОСОБА_2 без збереження заробітної плати з 04 січня 2022 року».

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Укргідроенерго» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у розмірі 26872 (двадцять шість тисяч вісімсот сімдесят дві) гривні 56 копійок.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення середнього заробітку на користь ОСОБА_2 за весь час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Укргідроенерго» на користь держави судовий збір в розмірі 1 984 (одна тисяча дев`ятсот вісімдесят чотири) гривні 80 копійок.

Повне судове рішення складено 15 серпня 2022 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення судового рішення

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Директор Філії «Каскад Київських ГЕС і ГАЕС» Приватного акціонерного товариства «Укргідроенерго» Касьянюк Ярослав Леонідович, адреса: 07300, Київська область, Вишгородський р-н., м. Вишгород.

Відповідач: Приватне акціонерне товариство «Укргідроенерго», , юридична адреса: 07300, Київська область, Вишгородський р-н., м. Вишгород.

Суддя Д.А. Свєтушкіна