З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Справа №338/1375/21
10 серпня 2022 року Богородчанський районний суд Івано-Франківської області
в складі : головуючого-судді Шишка О.А.,
з участю : секретаря Сіщук Г.Б.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Богородчани у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну формулювання підстав звільнення з роботи, стягнення невиплаченої заробітної плати та відшкодування моральної шкоди,
ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про зміну формулювання підстав звільнення з роботи, стягнення невиплаченої заробітної плати та відшкодування моральної шкоди.
В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали з викладених підстав, просять позов задовольнити повністю.
Відповідачка на неодноразові виклики до суду не з'явилася, направила суду клопотання про відкладення розгляду справи на час дії військового стану для надання їй можливості належним чином захистити свої права.
Представник відповідачки адвокат Мізюк В.В. подав суду клопотання про відкладення розгляду справи, оскільки він призваний до лав Збройних Сил України, що унеможливлює його прибуття до суду та заважає належним чином підготуватися до розгляду справи.
Прецедентна практика ЄСПЛ щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що доступ до суду не є абсолютним і національним законодавством може обмежуватись, зокрема, для дотримання правил судової процедури, і це не є порушенням права на справедливий суд. Сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов'язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки. У справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» ЄСПЛ вказав, що заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Беручи до уваги, що відповідачка, будучи обізнаною про те, що на розгляді Богородчанського районного суду Івано-Франківської області знаходиться вказана цивільна справа, після отримання судових повісток на зазначену нею електронну адресу на виклики до суду неодноразово не з'явилася, достатньої зацікавленості та бажання прийняти участь у справі не виявила, в тому числі, і шляхом укладення договору про надання правової допомоги з іншим адвокатом, з метою недопущення безпідставного затягування розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності сторони відповідачки на підставі наявних в матеріалах справи доказів. У зв`язку з цим судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у ній доказів.
Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши докази у справі, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені позовні вимоги, суд дійшов висновку, що позов підлягає до частково задоволення.
Судом встановлено, що 07 серпня 2020 року фізична особа-підприємець ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали трудовий договір між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю. Договір безстроковий, працівник зобов`язаний виконувати роботу керуючого магазину, заробітна плата 5000 грн на місяць (а.с.8).
07 серпня 2020 року фізична особа-підприємець ОСОБА_2 та працівник ОСОБА_1 уклали договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність (а.с.9).
ФОП ОСОБА_2 направила ОСОБА_1 повідомлення за вих. № 2 від 27 вересня 2021 року про необхідність отримати розрахунок та внесення запису в трудову книжку у зв`язку зі звільненням за вчинення винних дій при обслуговуванні грошових та товарних цінностей, які дають підстави для втрати довір`я з боку власника згідно з п.2 ст. 41 КЗпП України (а.с.10).
За ствердженням позивача підставою припинення трудових відносин з відповідачкою було те, що останньою було ліквідовано магазин, де він працював керуючим. Таке твердження позивача стороною відповідача не спростовано.
Згідно з даними Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування щодо застрахованої особи ОСОБА_1 сплачено страхові внески в період з серпня 2020 року по вересень 2021 року (а.с.69-70).
Оцінивши докази в їх сукупності, суд керується наступними нормами.
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Частиною другою статті 2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.
Згідно з ч. 1 ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Згідно зі статтею 22 КЗпП України відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається.
Трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи (ч.1 ст. 23 КЗпП України).
Відповідно до п. п. 1, 4 ч.1 ст. 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є угода сторін; розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).
Трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у разі винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'ядо нього з боку власника або уповноваженого ним органу (пункт 2 частини першої статті 41 КЗпП України).
Розірвання трудового договору за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України можливе за таких умов: 1) безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл тощо); 2) винна дія працівника; 3) втрата довір`я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу.
Правовий аналіз цієї норми матеріального права дає підстави для висновку про те, що вона не передбачає обов'язкового настання для роботодавця негативних наслідків, чи наявності завданої роботодавцю матеріальної шкоди як обов`язкової умови для звільнення працівника. Звільнення з підстави втрати довір`я може вважатися обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями).
Виходячи з викладеного та розуміння безпосереднього обслуговування грошових і товарних цінностей слідує, що основне коло працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, - це особи, які, зокрема, одержують їх під звіт.
Вирішуючи під час розгляду справи про поновлення на роботі працівника, звільненого за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України, питання щодо віднесення позивача до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, суд у кожному конкретному випадку повинен з`ясувати: чи становить виконання операцій, пов'язаних з таким обслуговуванням цінностей, основний зміст трудових обов`язків позивача; чи носить виконання ним указаних дій відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей.
Зазначений висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року № 6-100цс16.
Право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбачених трудовим законодавством (статті 2, 36, 40, 41 КЗпП України).
Аналіз указаних норм трудового права дає підстави для висновку, що у справах, в яких оспорюється незаконне звільнення, саме роботодавець повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю.
Звільнення у зв'язку із втратою довір'ядо працівника на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України може мати місце за умови вчинення ним винних дій. При цьому не має значення, були протиправні дії вчинені навмисно або внаслідок необережного ставлення до виконання своїх обов'язків, чи передбачав працівник або повинен був передбачити негативні наслідки своїх дій. Провина працівника має бути доведена власником або уповноваженим ним органом за допомогою фактів та об'єктивних обставин, що свідчать про винні дії працівника, це може бути, наприклад: систематична нестача довірених йому цінностей; безвідповідальне, халатне ставлення до своїх трудових обов`язків; порушення правил торгівлі; крадіжки; обмірювання, обважування покупців; завищення цін; привласнення матеріальних цінностей тощо.
Втрата довір'яможе бути наслідком вчинення проступку, який дає підстави для висновку, що подальше залишення працівника на роботі, пов'язаній з обслуговуванням грошових і матеріальних цінностей, може призвести до їх утрати. Водночас, підозра власника або уповноваженого ним органу не може бути підставою для виявлення недовір'ядо працівника.
Під час судового розгляду суду не надано жодного належного та допустимого доказу вчинення позивачем протиправних дій навмисно або внаслідок необережного ставлення до виконання своїх обов'язків, які дають підстави для його звільнення на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України.
Не спростованим стороною відповідача є й пояснення позивача про те, що магазин, керуючим в якому він працював, припинив роботу в кінці червня 2021 року, товар з магазину був вивезений, територія, на якій був розміщений магазин та сам магазин позивачем та іншими підсобними працівниками готувалися для передачі орендодавцю.
Факт перебування позивача у трудових відносинах підтверджується даними Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, з якого видно сплату страхових внесків за застрахованою особою ОСОБА_1 по вересень 2021 року.
За таких обставин суд дійшов до переконання, що з 27 вересня 2021 року трудові відносини між ФОП ОСОБА_2 та керуючим магазином ОСОБА_1 були припинені на підставі п.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату працівників, тому підлягає зміні формулювання причин звільнення позивача з посади керуючого магазином у відповідача - "звільнення за вчинення винних дій при обслуговуванні грошових та товарних цінностей, які дають підстави для втрати довір`я з боку власника згідно п.2 ст.41 КЗпП України" на "звільнення у зв`язку із скороченням штату працівників на підставі п.1 ст.40 КЗпП України", з внесенням цих змін у трудову книжку.
Щодо позовної вимоги про стягнення невиплаченої заробітної плати суд зазначає наступне.
Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
В частині стягнення моральної шкоди суд виходить з такого.
Відповідно до статті 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно зі статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" судам роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Що стосується позовної вимоги про визнання незаконними дій відповідачки щодо безпідставного звільнення позивача, то така вимога до задоволення не підлягає, оскільки виходить за межі способів захисту цивільних прав та інтересів особи.
Отже позов підлягає до часткового задоволення.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідачки на користь держави слід стягнути 1816 гривень судового збору та на користь позивача 908 гривень сплаченого судового збору за позовну вимогу про відшкодування моральної шкоди.
На підставі викладеного, ст. 21, 22, 41, 116, 117, 237-1 КЗпП України, керуючись ст.ст.280-284 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну формулювання підстав звільнення з роботи, стягнення невиплаченої заробітної плати та відшкодування моральної шкоди, задовольнити частково.
Визнати припиненими трудові відносини між ОСОБА_1 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 з 27 вересня 2021 року на посаді керуючого магазином на підставі п.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату працівників.
Змінити формулювання причин звільнення ОСОБА_1 з посади керуючого магазином у фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 зі "звільнення за вчинення винних дій при обслуговуванні грошових та товарних цінностей, які дають підстави для втрати довір`я з боку власника згідно п.2 ст.41 КЗпП України" на "звільнення у зв`язку із скороченням штату працівників на підставі п.1 ст.40 КЗпП України", про що внести зміни у трудову книжку.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави 1816 гривень судового збору.
У задоволенні решти позову - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Повний текст судового рішення складено 17 серпня 2022 року.
Головуючий О. А. Шишко