Ухвала

Іменем України

11 серпня 2022 року

м. Київ

справа № 607/20637/21

провадження № 61-7047ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Фаловської І. М.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 квітня 2022 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 01 липня 2022 року у справі за заявами про стягнення витрат на правничу допомогу у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення пені за прострочення виплати аліментів,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , у якому, з урахуванням збільшеного розміру позовних вимог, просила стягнути з відповідача на її користь 9 952,79 грн пені за несвоєчасну сплату аліментів на утримання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за травень-листопад 2021 року

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 лютого 2022 року, залишеним без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 05 травня 2022 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 пеню за прострочення сплати аліментів в розмірі 3 393,58 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Додатковим рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 квітня 2022 року заяви ОСОБА_1 та

ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення про розподіл судових витрат задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати на правову допомогу у розмірі 1 190,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на правову допомогу у розмірі 3 300,00 грн.

В задоволенні решти заяв відмовлено.

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 01 липня 2022 року додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 квітня 2022 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судових витрат на правову допомогу в розмірі

3 300 грн залишено без змін.

Ухвалюючи додаткове рішення про стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що під час розгляду справи в суді першої інстанції адвокат до закінчення судових дебатів звернулася до суду із заявою про відшкодування відповідачеві витрат на правничу допомогу та у встановлений законом строк надала докази на підтвердження розміру таких витрат. Клопотання про зменшення цих витрат від позивача не надходило. Та обставина, що позивач звільнений від сплати судового збору, не є підставою для звільнення її від обов`язку відшкодувати понесені відповідачем витрати на правничу допомогу, оскільки цивільним процесуальним законодавством не встановлено пільг щодо звільнення від сплати таких витрат у спірних правовідносинах.

Оскільки в апеляційній скарзі питання щодо розміру стягнених витрат на правничу допомогу з позивача ОСОБА_1 в корить відповідача

ОСОБА_2 та їх розподіл між сторонами не ставилось, а тому колегія суддів переглядала рішення суду першої інстанції лише в межах дотримання судом процесуальних вимог та підстав щодо стягнення з ОСОБА_1 таких витрат.

21 липня 2022 року скаргу ОСОБА_1 , засобами поштового зв`язку, звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області

від 11 квітня 2022 року та постанову Тернопільського апеляційного суду

від 01 липня 2022 рок, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судових витрат на правову допомогу в розмірі 3 300 грн і направити справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не врахував правових висновків, викладених в постанові Верховного Суду

від 25 березня 2022 року у справі № 318/131/18 про те, що «у цивільному судочинстві є два інститути, коли від імені та в інтересах сторін, третіх осіб можуть діяти інші особи: представництво та участь у судовому процесі органів та осіб, яким за законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Залежно від підстави виникнення процесуальне представництво поділяється на законне та договірне. Відповідно до статті 59 ЦПК України законне представництво передбачено лише у випадку, якщо, зокрема, сторона є недієздатною чи обмежено дієздатною». Враховуючи ту обставину, що вона є матір`ю малолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , на захист інтересів яких нею було подано позов, оскільки вказані особи не наділені цивільною процесуальною дієздатністю, а тому витрати на професійну правничу допомогу з неї не могли бути стягнуті, оскільки вона не є стороною у справі.

Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої та абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Відповідно до частин першої-шостої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з частиною третьою, восьмою статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та таке ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.

Такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) та в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

від 24 червня 2020 року у справі № 757/16448/17-ц (провадження

№ 61-48191св18).

Судами встановлено, що відповідачу надавалася правнича допомога адвокатом, яка здійснює свою діяльність згідно зі свідоцтвом про право на зайняття адвокатською діяльністю, виданим на підставі рішення Ради адвокатів Тернопільської області від 21 травня 2021 року № 59/4. Адвокат представляла інтереси відповідача на підставі договору про надання правової допомоги від 30 листопада 2021 року.

Пунктом 3.2 договору передбачено, що клієнт зобов`язується оплатити Адвокатському об`єднанню кошти, необхідні для покриття фактичних витрат, пов`язаних з виконанням договору та своєчасно і у повному обсязі сплачувати обумовлений договором гонорар адвоката Адвокатського об`єднання.

Згідно з п.4.2 цього договору, за надання правової допомоги, відповідно до даного договору, Клієнт сплачує Адвокатському об`єднанню гонорар у розмірі 5 000 грн.

Як вбачається з протоколу судового засідання Тернопільського міськрайонного суду від 16 лютого 2022 року, під час розгляду справи в суді першої інстанції адвокат до закінчення судових дебатів звернулася до суду із заявою про відшкодування відповідачеві витрат на правничу допомогу та у встановлений законом строк надала докази на підтвердження розміру таких витрат.

На підтвердження понесених витрат відповідач надав: договір про надання правничої допомоги від 30 листопада 2021 року; акт виконаних робіт до даного договору; копію квитанції про оплату відповідачем витрат на правничу допомогу в сумі 5 000 грн.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц вказано, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Такі ж критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір -обґрунтованим.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» вказано, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Апеляційним судом правильно встановлено, що стороною відповідача було заявлено вимогу щодо вирішення питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу до судових дебатів, надано оцінку доказам щодо фактично понесених витрат відповідача на професійну правничу допомогу, враховано співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката з наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а також враховано, що клопотання про зменшення цих витрат від позивача не надходило, тому суд зробив обґрунтований висновок про часткове задоволення заяви про ухвалення у справі додаткового рішення та стягнення з позивача на користь відповідача 3 300 грн судових витрат пропорційно позовним вимогам, понесених відповідачем на професійну правничу допомогу, що відповідає критеріям реальності та розумності.

Такий висновок апеляційного суду, за встановлених обставин, узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у вищенаведеній постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц.

Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з установленими судами попередніх інстанцій обставинами і оцінкою доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Доводи касаційної скарги про неврахування апеляційним судом висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 25 березня 2022 року у справі № 318/131/18 не заслуговують на увагу, оскільки висновки щодо застосування норм права, які викладені у зазначеній постанові Верховного Суду, стосуються правовідносин, які не є подібними до правовідносин в справі, що переглядається, обставини, встановлені судами в цій справі, відрізняються від обставин, встановлених у справі, на судове рішення в якій посилався заявник.

Інші доводи касаційної скарги є аналогічними доводам апеляційної скарги і апеляційним судом їм вже було надано належну правову оцінку.

Із змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, Верховний Суд вже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року у справі «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), пункти 37, 38 рішення Європейського суду з прав людини від 19 грудня 1997 року у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 квітня 2022 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 01 липня 2022 року у справі за заявами про стягнення витрат на правничу допомогу у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення пені за прострочення виплати аліментів.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття судом та оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Сердюк

С. Ю. Мартєв

І. М. Фаловська