Справа № 473/125/22
РІШЕННЯ

іменем України

"19" серпня 2022 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі головуючого судді Вуїва О.В.,

за участю секретаря судового засідання Ціліциної О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вознесенську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Вознесенської міської ради Миколаївської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , про визнання Державного акту на право приватної власності на землю недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до виконавчого комітету Вознесенської міської ради Миколаївської області про визнання Державного акту на право приватної власності на землю недійсним, в якому вказувала, що 21 травня 2001 року вона придбала житловий будинок АДРЕСА_1 у ОСОБА_2 (яка в свою чергу придбала його у ОСОБА_3 ).

Будинок розміщений на земельній ділянці площею 0,1029 га., переданій для його обслуговування попередньому власнику цього майна ОСОБА_3 , що посвідчено Державним актом на право приватної власності на землю від 06 червня 1994 року, зареєстрованим в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №3441.

Проте Державний акт на право приватної власності на землю виданий з порушенням вимог закону, а саме з перевищенням максимальної площі ділянки, яка могла бути безоплатно передана ОСОБА_3 за даним видом користування, та без виготовлення технічної документації, що перешкоджає позивачці переоформленню ділянки на своє ім`я, а також користуватися та розпоряджатися вказаною ділянкою.

Виходячи з цих обставин, враховуючи неможливість внесення змін або виправлень до правовстановлюючого документа на землю в адміністративному порядку, а тому ОСОБА_1 просила про визнання недійсним Державного акту на право приватної власності на землю від 06 червня 1994 року №3441.

Ухвалою суду від 12 травня 2022 року до участі у розгляді справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору залучено ОСОБА_2 .

Ухвалою суду від 07 червня 2022 року замінено первісного відповідача виконавчий комітет Вознесенської міської ради Миколаївської області, на належного - Вознесенську міську раду Миколаївської області.

В судове засідання позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 не з`явилися, проте останній надав суду письмову заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

Представник відповідача Вознесенської міської ради в судове засідання не з`явився, проте надав суду письмову заяву про розгляд справи без його участі, вирішення питання щодо задоволення позову залишив на розсуд суду.

Третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, причину неявки суду не повідомила.

Оскільки матеріали містять усю необхідну інформацію для вирішення спору, а тому суд вважав можливим проводити розгляд справи без особистої участі учасників справи.

Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного.

Зокрема судом встановлено, що 21 травня 2001 року ОСОБА_1 на підставі біржової угоди (визнаної дійсною рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 13 грудня 2004 року) придбала житловий будинок АДРЕСА_1 у ОСОБА_2 (яка в свою чергу придбала його у ОСОБА_3 ).

Будинок розміщений на земельній ділянці площею 0,1029 га., переданій для його обслуговування попередньому власнику цього майна ОСОБА_3 , що посвідчено Державним актом на право приватної власності на землю від 06 червня 1994 року, зареєстрованим в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №3441.

Аналізуючи позовні вимоги, суд виходить з наступного.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 6 ЗК України 1990 року (чинного на час передачі у власність ділянки) громадяни України мають право на одержання безоплатно у власність земельних ділянок для: ведення селянського (фермерського) господарства; ведення особистого підсобного господарства; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка); садівництва; дачного і гаражного будівництва.

Передача розташованих на території міст земельних ділянок у власність громадян належить до відання міських Рад народних депутатів, яка здійснюється виконавчими органами цих Рад (ч.ч. 3, 4 ст. 6, ст.ст. 10, 17, 63 ЗК України 1990 року, ст.ст. 19, 35, 42 чинного на час передачі ділянки Закону України «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування»).

Відповідно до цільового призначення всі землі України поділяються на: землі сільськогосподарського призначення; землі населених пунктів (міст, селищ міського типу і сільських населених пунктів); землі промисловості, транспорту, зв`язку, оборони та іншого призначення; землі природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення; землі лісового фонду; землі водного фонду; землі запасу (ч. 1 ст. 2 ЗК України 1990 року).

Громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються у власність або надаються в користування земельні ділянки для будівництва та обслуговування індивідуальних жилих будинків, господарських будівель, гаражів і дач.

Розмір ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) повинен був бути не більше: у сільських населених пунктах - 0,25 гектара, селищах міського типу - 0,15 гектара, а для членів колективних сільськогосподарських підприємств і працівників радгоспів - не більше 0,25 гектара, у містах - 0,1 гектара (ч.ч. 1, 2 ст. 67 ЗК України 1990 року).

Право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Форми державних актів затверджуються Верховною Радою України (ч. 1 ст. 22, ч.ч. 1, 3 ст. 23 ЗК України 1990 року, п.п. 1.1., 1.2 «Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди)», затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах 15 квітня 1993 року N 28, чинної на час видачі оспорюваних Державних актів (далі - Інструкція)).

Складання державних актів, що посвідчують право власності на землю або право постійного користування землею, пов`язане з попереднім визначенням меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), обов`язковою розробкою та затвердженням технічної документації (ст.ст. 99-102 ЗК України 1990 року, п.п. 1.7, 1.9, 1.10 Інструкції).

Державні акти на право колективної власності на землю, право приватної власності на землю, право постійного користування землею складаються у двох примірниках, підписуються головою відповідної місцевої Ради народних депутатів і скріплюються гербовою печаткою.

Державні акти на право колективної власності на землю, право приватної власності на землю, право постійного користування землею видаються і реєструються тією сільською, селищною, міською, районною Радою народних депутатів, яка прийняла рішення про передачу земельної ділянки у власність або надання її у постійне користування (п.п. 2.5, 3.1 Інструкції).

Державний акт на право приватної власності на землю, який видається власнику на підставі відповідного рішення виконавчого комітету органу місцевого самоврядування, повинен відповідати вимогам закону.

Проте оспорюванний правовстановлюючий документ вказаним вимогам не відповідає.

Зокрема, Державний акт на право приватної власності на землю від 06 червня 1994 року, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №3441, виданий з порушенням вимог закону, а саме з перевищенням встановленої законом максимальної площі ділянки, яка могла бути передана безоплатно у власність по даному виду користування.

В той же час, доводи позову щодо передачі ділянки у власність без попереднього виготовлення документації з землеустрою не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні жодними доказами.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Зі змісту ч. 2 ст. 144 Конституції України та ч.ч. 9, 10 ст. 59 чинного Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» вбачається, що рішення органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з мотивів невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними з ініціативи заінтересованих осіб судом, тобто в судовому порядку. Це не позбавляє орган місцевого самоврядування права за власною ініціативою або ініціативою інших заінтересованих осіб змінити чи скасувати прийнятий ним (або виконавчим органом ради) правовий акт (у тому числі і з мотивів невідповідності Конституції чи законам України).

Проте, згідно ст. 74 цього Закону органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами, а тому не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення (див. рішення Конституційного Суду України № 7-рп/2009 від 16 квітня 2009 року).

Обставини справи вказують на неможливість внесення змін або самостійного скасування державного акту (який порушує права позивачки) органом місцевого самоврядування.

Внаслідок цього ОСОБА_1 , яка з набуттям права власності на житловий будинок, має право на одержання у власність земельної ділянки для його обслуговування, проте не має можливості переоформити ділянку на своє ім`я.

Згідно ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (ч. 1 ст. 155 ЗК України).

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці другому пункту 2 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» судам підсудні справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11 вказано, що державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

За встановлених обставин, суд вважає вимоги ОСОБА_1 обґрунтованими, доведеними, а тому позов підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Вознесенської міської ради Миколаївської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , про визнання Державного акту на право приватної власності на землю недійсним задовольнити повністю.

Державний акт на право приватної власності на землю, виданий 06 червня 1994 року (на підставі рішення виконкому Вознесенської міської Ради народних депутатів Миколаївської області від 24 травня 1993 року, №102) на ім`я ОСОБА_3 , як власника земельної ділянки площею 0,1029 га., розташованої на території Вознесенської міської ради Миколаївської області, призначеної для обслуговування житлового будинку, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 3441 визнати недійсним.

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Суддя: О.В. Вуїв