Справа № 760/6812/18 Головуючий 1 інстанція-Усатова І.А.
Провадження № 22-ц/824/6771/2022 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

11 серпня 2022 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Ігнатченко Н.В., Мережко М.В.,

за участю секретаря Малашевського О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м.Києва від 18 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживача фінансових послуг та стягнення грошових коштів,-

в с т а н о в и в:

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, який мотивувала тим, що відповідно до умов договору, укладеного між нею і ПАТ КБ «ПриватБанк», їй було видано кредитну картку «Універсальна» № НОМЕР_1 .

Вказувала, що 19 лютого 2015 року невідомі особи злочинним шляхом заволоділи грошовими коштами шляхом збільшення кредитного ліміту на її кредитній картці і подальшого переведення кредитних коштів у розмірі 16864,90 грн. на іншу картку за допомогою інтернет сервісу, про що вона дізналася 20 лютого 2015 року від працівників ПриватБанку, які зателефонували до неї з уточненням та підтвердженням, чи дійсно вона виконувала ці транзакції. Після отримання її пояснень, що вона не користується інтернетом для здійснення платежів і не здійснювала ці транзакції, працівник банку запевнив, що вони самі все з`ясують і розберуться.

За її заявою Солом`янським РУ ГУ в м.Києві МВС України внесено відомості до ЄРДР № 0002468 за ч.1 ст.190 КК України.

З огляду на бездіяльність відповідача, вона 19 березня 2015 року звернулась до банку з письмовою заявою щодо здійснення з її кредитної карти шахрайським способом через мережу інтернет переказу грошових коштів у сумі 16864 грн., яких вона не здійснювала. Однак, листом від 26 жовтня 2015 року відповідач, погодившись із використанням її кредитної картки в мережі Інтернет третіми особами, відмовив у задоволенні її заяви, вважаючи, що таке сталося з її вини. Водночас відповідач розпочав процедуру стягнення цієї заборгованості, нарахувавши проценти та пеню та відмовивши у скасуванні несанкціонованих трансакцій на суму 16864,90 грн. У зв`язку з наведеним просила визнати дії відповідача в частині невиконання банківських послуг при користуванні платіжною кредитною карткою № НОМЕР_1 , виданою на її ім`я неправомірними, визнати транзакції щодо переказу 19 лютого 2015 року коштів у сумі 14145 грн. та 2025 грн. з

- 2 -

кредитної картки ПАТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_1 на її ім`я нечинними та стягнути з відповідача на її користь суму безпідставно списаних коштів в розмірі 58000 грн.

Рішенням Солом`янського районного суду м.Києва від 18 жовтня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким задоволити її позов в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм закону. Скарга мотивована неврахуванням судом того факту, що вона повністю виконала пункти 1.1.2.1.13, 1.1.2.1.21, 1.1.3.1.7, 22.1.1.11.6, 2.1.4.23 та 2.1.4.24 Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, які регулюють питання дій користувача кредитної картки у випадку втрати карти, ПіНу, сім-карти мобільного телефону або у випадку їх незаконного використання. Зокрема, вона заперечила проведення трансакцій, однак відповідач знехтував цією інформацією. Суд не звернув уваги, що банк не надав доказів використання нею банківської карти для здійснення трансакцій або її втрати чи передачі іншим особам, повідомлення ПіН коду, як і не врахував те, що вона взагалі не перебувала у місці їх вчинення, або неналежно виконувала свій обов`язок щодо зберігання платіжної карти. Навпаки позивачка довела повну відповідність своїх дій і невинуватість у здійсненні трансакцій.

Відповідач АТ КБ «ПриватБанк» подав відзив на апеляційну скаргу, де вказав, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно відмовив у задоволенні позову, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.

Позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Міхальов А.О. належним чином повідомлені про час розгляду справи, що стверджується направленою згідно ч.6 ст.128 ЦПК України на електронну адресу адвоката судовою повісткою і повідомленням про її доставлення, до суду не з`явилися, причин неявки не повідомив, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Відповідач АТ КБ «ПриватБанк» належним чином повідомлений про час розгляду справи, що стверджується направленими згідно ч.6 ст.128 ЦПК України на його офіційні електронні адреси судовими повістками і повідомленнями про їх доставлення, до суду не з`явився, причин неявки не повідомив, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 16 жовтня 2007 року позивачка

ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг звернулася до ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та заповнила і підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку.

Згідно вказаної заяви ОСОБА_1 згодна з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між нею і банком договір про надання банківських послуг, вона ознайомилася і згодна з Умовами та Правилами надання банківських послу і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді і зобов`язується виконувати їх вимоги.

Отже, між сторонами виникли права і обов`язки, які грунтуються на договорі про надання банківських послуг, який включає положення договору банківського рахунку та кредитного договору, врегульованих главами 71 та 72 ЦК України.

На підставі вказаної заяви ОСОБА_1 отримала платіжну картку «Універсальна» № НОМЕР_2 з кредитним лімітом 500 грн., з базовою процентною ставкою за кредитом 3 % на місяць на залишок заборгованості, зазначений ліміт у подальшому збільшувався, зокрема 20 квітня 2013 року до 17000 грн., що підтверджується довідкою про зміну умов кредитування.

У подальшому кредитна картка була перевипущена на нову за № НОМЕР_1 та видана позивачці 22 вересня 2011 року, яка і діяла на момент вчинення спірних транзакцій.

Відповідно до довідки АТ КБ «ПриватБанк» станом на 30 січня 2019 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 підписано договір про надання банківських послуг від 16.10.2007, за яким було надано наступні кредитні картки: НОМЕР_3 , дата випуску картки 05.10.2007, строк дії 10/15; НОМЕР_1 , дата випуску картки 19.08.2011, строк дії 09/15; НОМЕР_4 , дата випуску картки 23.06.2015, строк дії 09/16; НОМЕР_5 , дата випуску картки 20.01.2017, строк дії 07/20.

Умовами та правилами надання банківських послуг у ПриватБанку, з якими ознайомилася і погодилася позивачка, передбачено наступне:

1.1.1.10. Банківський рахунок клієнта це поточний рахунок, який автоматично відкривається кожному клієнту ПравтБанка, який пройшов процедуру ідентифікації.

1.1.1.62 Платіжна картка (картка) електронний платіжний засіб у вигляді емітованої у встановленому законодавством порядку пластикової або іншого виду картки, що використовується для ініціалізації переказу коштів з рахунку платника або відповідного рахунку банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів готівкою у касах банку або через банківський автомат, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.

Залежно від умов, за якими відбуваються розрахунки з використанням платіжної картки, можуть використовуватися дебетова, кредитна схеми обслуговування карток. Платіжна картка є ідентифікаційним засобом та інструментом для здійснення операцій, визначених чинним законодавством та договором між банком і клієнтом.

1.1.1.82. Засоби доступу- набір засобів, що видаються/визначаються Банком для ідентифікації та автентичності Клієнта через віддалені канали обслуговування. До засобів доступу до системи Internet-banking Приват24 належать ідентифікатор (логін) користувача, постійний пароль, одноразові (динамічні) паролі. До засобів доступу до послуги MobileBankin номер мобільного телефону та персональний номер (нік), до Контактного Центру Банку, цілодобової служби «консьєрж-сервіс» - контрольна інформація клієнта, у пристроях самообслуговування Картка і ПІН та/або одноразовий (динамічний) пароль.

1.1.1.116. Фінансовий телефон клієнта це номер мобільного телефону, який вказаний і підтверджений клієнтом як номер телефону, за допомогою якого можуть проводитись фінансові операції. Підтверджується клієнтом при активації продукції, за допомогою

- 4 -

Pos- терміналу співробітника (у відділенні банку), в банкоматі, терміналі самообслуговування з підтвердженням psn-коду карти і sms-повідомлення, а також в Приват24 ( при зміні логіна користувача).

1.1.1.115. Втрата електронного платіжного засобу (платіжної картки) неможливість здійснення держателем контролю (володіння) електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу або його реквізитів.

Обовязки клієнта:

1.1.2.11. Інформувати банк, а також правоохоронні органи про факти втрати Картки, Стікеру РауРаБв, ПІНу, сім-карти мобільного телефону або отримання повідомлення про їх незаконне використання. У разі настання вищезазначених випадків необхідно звернутися до відділення Банку або за телефоном 3700...

1.1.2.19. Негайно повідомляти банк шляхом дзвінка до Колцентру (протягом 15 хвилин) інформацію, що стала відома клієнту про втрату/викрадення Картки, Стікеру РауРазБ, ПІНу, сім-карти мобільного телефону, несанкціоновані транзакцїї по його рахунку.

Відповідальність сторін:

1.1.5.5 . Банк не несе відповідальності у випадку, якщо інформація про рахунки Клієнта, Картки, контрольну інформацію Клієнта, відправленому в СМС-повідомлені, ПІН-коду, ідентифікаторі користувача, паролях системи Прват24, паролі (ніку) МоЬіІеВапкіп або проведених клієнтом операціях стане відомо іншим особам внаслідок несумлінного виконання клієнтом умов їхнього зберігання і використання та/або прослуховування або перехоплення інформації у каналах звязку під час використання цих каналів.

1.1.5.14 Клієнт відповідає за всі операції в повному обсязі, здійснені у підрозділах банку, через пристрої самообслуговування, систему МоЬіІеВапкіп, систему Приват24 з використанням передбачених цими Умовами засобів його ідентифікації та аутентифікації.

1.1.5.30. Банк не несе відповідальності перед Власником Картки за всі операції, у випадку передачі мобільного телефону, сім-карти, Стікеру РауРаєз третім особам.

Також судом встановлено, що 19 лютого 2015 року невідомою особою здійснено перерахування грошових коштів із кредитної картки позивачки № НОМЕР_1 на інший рахунок за допомогою Інтернет сервісу на загальну суму 16170 грн.(14145 грн. та 2025 грн.), що підтверджується випискою відповідача.

Про вказане перерахування позивачка дізналася 20 лютого 2015 року від працівників ПриватБанку, які зателефонували до неї з уточненням та підтвердженням, чи дійсно вона виконувала ці транзакції, та надала пояснень, що вона не користується інтернетом для здійснення платежів і не здійснювала ці транзакції, її запевнили, що банк самостійно все з`ясує.

З огляду на неповернення коштів позивачка 19 березня 2015 року звернулася до відповідача з письмовою заявою щодо заволодіння злочинним шляхом її кредитними грошовими коштами.

26 жовтня 2015 року відповідач надав відповідь у якій повідомив позивачку, що її запит від 19 березня 2015 року розглянуто, але на жаль у них немає можливості виконати вимоги заяви, оскільки аналіз ситуації, що сталася показав, що позивачкою були порушені умови і правила надання банківських послуг. Всі опрацьовані операції були можливі лише при знанні особистих даних та даних картки та рекомендовано звернутися до правоохоронних органів.

Окрім того, встановлено, що за заявою позивачки від 16 березня 2015 року Солом`янським РУ ГУ в м.Києві МВС України внесено відомості до ЄРДР № 0002468 за ч.1 ст.190 КК України.

25 вересня 2019 року слідчим слідчого відділу Солом`янського УП ГУНП в м.Києві винесено постанову про закриття кримінального провадження № 002468 за

- 5 -

ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України, у відсутністю складу кримінального правопорушення.

Наведені обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки недоведеністю позовних вимог, оскільки доводи позивачки щодо перерахування грошових коштів не нею не знайшли своє підтвердження та є такими, що ґрунтуються на припущеннях.

При цьому суд виходив із відсутності доказів неправомірності дій відповідача, пов`язаних з неналежним виконанням взятих на себе обов`язків, та завдання позивачці матеріальних збитків, що спростовується матеріалами справи і нічим об`єктивно не підтверджується.

Проте, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками, які не грунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Судом встановлено, що спірні правовідносини виникли на підставі укладеного між сторонами 16 жовтня2007 року договору про надання банківських послуг, який включає положення договору банківського рахунку та кредитного договору.

Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Відповідно до ст.1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Згідно ст.1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунку клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Спеціальним законом, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин та визначав загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів та встановлював відповідальність суб`єктів переказу, єЗакон України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».

У статті 1 цього Закону визначені наступні терміни:

1.24) переказ коштів - рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі. Ініціатор та отримувач можуть бути однією і тією ж особою.

Помилковий переказ - рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини банку або іншого суб`єкта переказу відбувається її списання з рахунку неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому цієї суми у готівковій формі.

Неналежний переказ - рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі;

1.27) платіжна картка - електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного

- 6 -

рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором;

1.32) платник - особа, з рахунка якої ініціюється переказ коштів або яка ініціює переказ шляхом подання/формування документа на переказ готівки разом із відповідною сумою коштів. Неналежний платник - особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів.

Згідно п.37.2 ст.37 цього Закону у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника, з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов`язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів.

Загальні вимоги до безпеки здійснення платіжних операцій та управління ризиками були врегульовані розділом VIПоложення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою НБУ № 705 від 05 листопада 2014 року, яке було чинним на момент виникнення спірних правовідносин.

Згідно розділу VI Положення (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) користувач зобов`язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це законного права або повноважень (п.1).

Користувач зобов`язаний надійно зберігати та не передавати іншим особам електронний платіжний засіб, ПІН та інші засоби, які дають змогу користуватися ним (п.2).

Користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які не виконувалися користувачем (п.5).

Користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення користувачем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів (п.6).

Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції (п.8).

Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції (п.9).

Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин.

Вирішуючи спір, суд в достатній мірі не врахував, що згідно п.37.2 Закону та п.9 Положення Згідно у разі ініціації неналежного переказу з рахунку неналежного платника, з вини ініціатора переказу, що не є платником (п.1.24 ст.1 Закону), емітент зобов`язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до

- 7 -

втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Тобто, умовою для покладення цивільно-правової відповідальності на позичальника є факт незаперечного встановлення, що його дії чи бездіяльність призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Таке відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15, де Верховний Суд України зазначив, що «не встановивши обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, відсутні підстави для цивільно-правової відповідальності позичальника».

Аналогічні висновки про те, що лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для притягнення його до цивільно-правової відповідальностіє усталеними та сформовані у цілому ряді постанов Верховного Суду, зокрема у постановах від 14 лютого 2018 року у справі 127/23496/15-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 691/699/16-ц, від 02 вересня 2020 року у справі № 311/634/18-ц, від 05 квітня 2021 року у справі № 336/3989/19, від 21 квітня 2021 року у справі № 751/6050/18, від 17 червня 2021 року у справі № 759/4025/19, від 07 липня 2021 року у справі № 370/476/16-ц, від 01 грудня 2021 року у справі № 720/1119/19,від 03 червня 2022 року у справі № 766/12401/16, від 13 червня 2022 року у справі № 587/586/21.

Відмовляючи у позові, суд не звернув уваги на відсутність в матеріалах справи доказів, які безспірно свідчать про те, що позивачка своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню її ПІН-коду або іншої інформації, яка дала змогу ініціювати платіжні операції, що виключає покладення на неї цивільно-правової відповідальності.

Так судом не було встановлено використання поизвачкою банківської карти для здійснення трансакцій або її втрати чи передачі іншим особам, повідомлення ПіН коду або інше неналежне виконання свого обов`язку щодо зберігання платіжної карти та відповідної інформації.

При цьому висновки суду про непідтвердження аргументів позивачки про те, що перерахування грошових коштів здійснено не нею, спростовуються наявною у справі постановою слідчого СВ Солом`янського УП ГУНП в м.Києві від 25 вересня 2019 року про закриття кримінального провадження № 002468, в якій вказано, що за результатами перевірки можливості зняття коштів з картки 19 лютого 2015 року самою позивачкою встановлено, що на момент здійснення грошового переказу, остання перебувала на своєму робочому місці і з технічних причин не могла провести дану операцію самостійно.

Суд наведеного не врахував, що призвело до неправильного вирішення спору.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не грунтується на матеріалах справи та вимогах закону і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

- 8 -

Вирішуючи спір в межах заявлених вимог, колегія суддів вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що спірні правовідносини виникли на підставі укладеного між сторонами 16 жовтня2007 року договору про надання банківських послуг, який включає положення договору банківського рахунку та кредитного договору.

Також встановлено, що 19 лютого 2015 року невідомою особою здійснено перерахування грошових коштів із кредитної картки позивачки № НОМЕР_1 на інший рахунок за допомогою Інтернет сервісу двома переказами у розмірі 14145 грн. та 2025 грн. на загальну суму 16170 грн., що підтверджується випискою відповідача.

За результатами розслідування банку встановлено, що трансакції по перерахуванню коштів з картки позивачки здійснено за допомогою мережі Інтернет, а саме здійснення видаткових операцій по карті потребувало від її власника уведення на платіжній сторінці Інтернет не тільки номера карти і строку її дії, а й спеціального тризначного коду безпеки платежів, який наноситься банком-емітентом на платіжну карту друкарським способом, а тому банк відмовив у повернення коштів на карту позивачки.

З огляду на це банк рахував дану заборгованість у розмірі 16170 грн. як кредитну, на яку нараховував проценти і списував з рахунку кошти, які вносила позивачка, що стверджується наданою позивачкою випискою по рахунку.

За таких обставин з огляду на те, що кредитна заборгованість виникла внаслідок списання грошових коштів з рахунку позивачки в результаті шахрайських дій третіх осіб, при цьому банком не доведено, що своїми діями (бездіяльністю) позивачка сприяла втраті чи незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, які дають змогу ініціювати платіжні операції і слугують підставою для відповідальності користувача за проведені операції, суд стягує кошти у розмірі 16170 грн. на користь позивачки.

В іншій частині вимог щодо стягнення коштів суд відмовляє, оскільки позивачкою не доведено, що решта списань, які вказані у виписці про рух коштів, стосується саме цієї заборгованості, на що вірно звертав увагу відповідач у відзиві на позов та відиві на апеляційну скаргу.

При цьому суд враховує, що на момент перерахування коштів 19 лютого 2015 року на картці вже існувала заборгованість, на яку здійснювалися нарахування. Окрім того, після вчинення спірних транзакцій позивачка продовжила користуватися карткою, в тому числі вносила кошти на погашення боргу та використосвувала кредитні кошти, що унеможливлює відокремими обрахунок списань за сумою 16170 грн. від іншого боргу.

Позовні вимоги про визнання дій відповідача неправомірними в частині невиконання банківських послуг при користуванні платіжною кредитною карткою № НОМЕР_1 та про визнання транзакцій щодо переказу 19 лютого 2015 року коштів у сумі 14145 грн. та 2025 грн. нечинними, задоволенню не підлягають, оскільки дані способи захисту прав не відповідають ефективному способу захисту прав та інтересів позивачки як такі, що не призводять до поновлення її прав.

Доводи відзиву на апеляційну скаргу відповідача про те, що позивачка сприяла передачі коду та реквізитів картки невідомим особам, що підтверджено матеріалами справи, колегія суддів відхиляє як необгрунтовані. Такі докази у справі відсутні.

Як із довідки поліції (а.с.9), так і з постанови про закриття кримінального провадження (а.с.147) вбачається, що позивачка повідомила, що невстановлена особа зателефонувала на її телефон та представившись працівником ПриватБанку під приводом отримання інформації по кредитній картці шляхом обману заволоділа грошовими коштами. Жодних інших висновків щодо сприяння з боку позивачки цій особі у незаконному використанні інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції не встановлено і таких банком не надано, що виключає відповідальність позивачки.

- 9 -

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 21 квітня 2021 року у справі № 751/6050/18 зі схожими обставинами, де скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції і залишаючи в силі рішення суду першої інстанції, Верховний Суд вказав, що прийшовши до висновку про неможливість перерахування коштів з картки без повідомлення третім особам коду, якйи надходить на особистий мобільний телефон, який фіксується у програмі банку як фінансовий телефон клієнта, апеляційний суд не врахував, що саме на банк, який є професійним учасником ринку надання банківських послуг, покладено обов`язок доведення того, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Відповідно, вимоги до рівня та розумності ведення справ банком є вищими, ніж до споживача - фізичної особи, яка зазвичай є слабшою стороною у цивільних відносинах з такою кредитною установою. З врахуванням наведеного всі сумніви та розумні припущення мають тлумачитися судом саме на користь такої слабшої сторони.Сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для притягнення його до цивільно-правової відповідальності. Наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, які беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів.

Даючи оцінку доводам учасників, викладеним у апеляційній скарзі і відзиві, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даній постанові, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування єдостатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.

Оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору, відповідно до ст.141 ЦПК України суд стягує судовий збір з відповідача на користь держави пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити частково.

- 10 -

Рішення Солом`янського районного суду м.Києва від 18 жовтня 2021 року скасувати і ухвалити нове, яким позов задоволити частково.

Стягнути зАкціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (місцезнаходження: м.Київ, вул.Грушевського 1-д, МФО 305299, ) на користь ОСОБА_1 (мешкає: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_7 ) грошові кошти у розмірі16170 гривень.

В решті позову відмовити.

Стягнути зАкціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (місцезнаходження: м.Київ, вул.Грушевського 1-д, МФО 305299, ) на коирсть держави судовий збір у розмірі 161 гривню 70 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: