Справа № 190/234/22
Провадження №2/190/188/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2022 року м.Пятихатки

П`ятихатський районний суд Дніпропетровської області

в складі головуючої судді Кудрявцевої Ю.В.

за участю секретаря Пронської Т.В.

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. П`ятихатки в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , треті особи: Державний нотаріус Першої Кам`янської державної нотаріальної контори Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) Трощій Наіля Галібовна, П`ятихатська міська рада про підтвердження факту нікчемності заповіту, визнання свідоцтв на право на спадщину недійсними та визнання права власності,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_3 первісно звернувся до суду з позовом, в якому просив: підтвердити (встановити) факт нікчемності заповіту, складеного ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідченого секретарем Зорянської сільської ради П`ятихатського району Дніпропетровської області 26 лютого 2019 року за реєстровим номером №11; визнати свідоцтва про право на спадщину, видані державним нотаріусом Першої Кам`янської державної нотаріальної контори Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) Троцій Н.Г. на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про спадкування майна померлої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , недійсним; визнати за ним ОСОБА_3 право власності на майно померлої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме на земельну ділянку площею 6,0337 га, кадастровий номер :01:003:0190, яка знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, П`ятихатський район, с/рада Холодіївська.

В обґрунтування позовних вимог вказав, що він є спадкоємцем за законом після смерті матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 . 26.07.2021 року він звернувся до Першої Кам`янської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, а 26.01.2022 року до тієї ж нотаріальної контори - із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину. Однак, постановою нотаріуса йому було відмовлено у вчиненні даної нотаріальної дії, оскільки за життя ОСОБА_4 склала заповіт, відповідно до якого єдиним спадкоємцем після її смерті є ОСОБА_2 . Позивач вважає зазначений заповіт нікчемним, оскільки він вчинений секретарем Зорянської сільської ради П`ятихатського району Дніпропетровської області, замість нотаріуса, що на думку позивача суперечить вимогам діючого законодавства та свідчить про те, що заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми і посвідчення. Крім того, позивач вважає, що секретар Зорянської сільської ради П`ятихатського району Дніпропетровської області не мала права посвідчувати заповіт, про що свідчить інформація, розміщена на її офіційному сайті, на підтвердження чого позивачем зазначено адресу посилання. Таким чином, позивач змішений звернутися до суду із зазначеним позовом.

Ухвалою суду від 06 квітня 2022 року відкрито провадження у цивільній справі за правилами загального позовного провадження, по справі призначено підготовчий розгляд.

27.04.2022 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому ОСОБА_5 вказує на те, що ОСОБА_4 з 2003 року по день своєї смерті проживала без реєстрації в с.Новозалісся П`ятихатського району Дніпропетровської області, що підтверджується рішенням П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області, що ухвалено у справі №190/1746/21. Вважає позовні вимоги необгрунтованими, а тому просить відмовити в їх задоволенні.

23.05.2022 року від адвоката Машошиної А.О., яка діє від імені та в інтересах позивача ОСОБА_3 , надійшла заява про зміну предмета позову, відповідно до якої просить підтвердити (встановити) факт нікчемності заповітів від 12.08.2014 року та від 26.02.2019 року, визнати свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 05.01.2022 року, що зареєстровані в спадковому реєстрі за №№68950031, 68950050 і 68950079, - недійсними; визнати за позивачем право власності на майно померлої ОСОБА_4 , а саме на земельну ділянку площею 8,2000 га кадастровий номер :02:001:0608, на земельну ділянку площею 6,0337 га кадастровий номер :01:003:0190 та на пенсію в розмірі 1769,00 грн.

31.05.2022 року від адвоката Машошиної А.О., яка діє від імені та в інтересах позивача ОСОБА_3 , надійшла відповідь на відзив, в якій вказала, що в заповітах місцем проживання ОСОБА_4 зазначено: АДРЕСА_1 , а про місце проживання ОСОБА_4 : с.Новозалісся П`ятихатського (Кам`янського) району Дніпропетровської області, даних немає. Крім того зазначила, що жодних доказів того, що юрисдикція Холодіївської сільської ради П`ятихатського району Дніпропетровської області та Зорянської сільської ради П`ятихатського району Дніпропетровської області поширювалась на с.Новозалісся Кам`янського району Дніпропетровської області, не надано. Вважає, що рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області, прийняте у справі №190/1746/21, грунтується на нікчемних доказах, які не заслуговують на увагу, а відтак обставини та факти, що були встановлені зазначеним рішенням не мають значення для даної справи. Тому просить підтвердити (встановити) факт нікчемності заповітів від 12.08.2014 року та від 26.02.2019 року, визнати свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 05.01.2022 року, що зареєстровані в спадковому реєстрі за №№68950031, 68950050 і 68950079, - недійсними; визнати за позивачем право власності на майно померлої ОСОБА_4 , а саме на земельну ділянку площею 8,2000 га кадастровий номер :02:001:0608, на земельну ділянку площею 6,0337 га кадастровий номер :01:003:0190 та на пенсію в розмірі 1769,00 грн.

Ухвалою суду від 20 червня 2022 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду.

Представник позивача адвокат Машошина А.О. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просить їх задовольнити посилаючись на підстави, що зазначені в позові та відповіді на відзив.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та пояснила, що її рідний брат ОСОБА_3 , який є позивачем в даній справі, майже не спілкувався з їхньою матір`ю. В той час як вона доглядала матір, опікувалась нею коли матір хворіла, купувала ліки. Тому матір висловила свою волю, заповівши їй все своє майно та усунула від спадкування всих інших осіб. Коли мати померла, вона здійснювала її поховання, а позивач навіть не був присутній на кладовищі під час поховання матері і не знає де її могила. Щодо посвідчення заповітів секретарями сільських рад зазначила, що була впевнена, що це законно. В першому випадку їй пояснили, що заповіт може бути посвідчений за місцем знаходження земельної ділянки, а в другому що він може бути посвідчений за її місцем проживання.

Третя особа державний нотаріус Першої кам`янської державної нотаріальної контори Трощій Н.Г. в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлена своєчасно та належним чином. Від завідувача Першої кам`янської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Л.Главчевої до суду надійшло клопотання про проведення розгляду справи за відсутністю їхнього представника (а.с. 153).

Представник третьої особи П`ятихатської міської ради в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце проведення підготовчого засідання повідомлена своєчасно та належним чином, відповідно до ст.ст. 128, 130 ЦПК України; в матеріалах справи мається її заява про проведення розгляду справи без її участі (а.с. 162).

Враховуючи норми ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання учасників справи не перешкоджає розгляду справи по суті, оскільки вони належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, тому суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності представників третіх осіб.

Суд, вислухавши представника позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого повторно 23.06.2021 року Південним районним у місті Кам`янське відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро). Смерть ОСОБА_4 була зареєстрована Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по П`ятихатському району та місту Вільногірську Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), актовий запис №494 від 18.06.2021 року. (а.с. 19).

Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , повторно виданого 25.06.1991 року П`ятихатським райвідділом ЗАГС Дніпропетровської області, - ОСОБА_6 (рос. мовою) народився ІНФОРМАЦІЯ_5 , його батьками є ОСОБА_7 (рос. мовою) та ОСОБА_8 (а.с.18).

Згідно витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі (а.с.20), - після смерті ОСОБА_4 , державним нотаріусом Першої Кам`янської державної нотаріальної контори 26.07.2021 року заведено спадкову справу.

Відповідно до постанови від 26.01.2022 року (а.с.21), - державним нотаріусом Першої Кам`янської державної нотаріальної контори Трощій Н.Г. відмовлено ОСОБА_3 у видачі свідоцтва про право на спадщину після ОСОБА_4 .

Довідкою щодо середньої ринкової вартості земельної ділянки (а.с.23) визначено, що вартість земельної ділянки кадастровий номер :01:003:0190 загальною площею 6,0337 га, що розташована за адресою Дніпропетровська обл., П`ятихатська р., с/рада Холодіївська, складає 77880 грн.

Згідно копії рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 16.12.2021 року (а.с.58-59), - встановлено, що місцем відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 є останнє місце її проживання за адресою: АДРЕСА_2 .

Із копії спадкової справи №727/2021, яка була заведена після смерті ОСОБА_4 та надана за вимогою суду вбачається, що 26.07.2021 року ОСОБА_3 звернувся до Першої кам`янської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 (а.с.69-70); 28.09.2021 року приватним нотаріусом Кам`янського районного нотаріального округу Романенко Т.В. зареєстровано заяву ОСОБА_2 про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_4 (зворотній бік а.с.70); згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (а.с.72-73), - 12.08.2014 року Холодіївською сільською радою П`ятихатського району Дніпропетровської області посвідчено заповіт ОСОБА_4 , який зареєстрований в реєстрі 10.09.2014 року, а 26.02.2019 року Зорянською сільською радою П`ятихатського району Дніпропетровської області посвідчено заповіт ОСОБА_4 , який зареєстрований в реєстрі 21.05.2019 року; згідно копії заповіту, який посвідчено секретарем Холодіївської сільської ради (а.с.74), - ОСОБА_4 заповіла належну їй земельну ділянку площею 6,0337 га своїй дочці ОСОБА_2 ; згідно копії заповіту, який посвідчено секретарем Зорянської сільської ради П`ятихатського району Дніпропетровської області (зворотній бік а.с.74), - ОСОБА_4 заповіла все своє майно та належній їй майнові права своїй дочці ОСОБА_2 , залишаючи без права на спадщину за законом та заповітом всіх можливих спадкоємців; згідно витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі (а.с.75), - 26.07.2021 року Першою Кам`янською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу, спадкодавцем є ОСОБА_4 ; згідно копії свідоцтва про смерть (зворотній бік а.с.75), - ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 в с.Новозалісся Кам`янського району Дніпропетровської області; згідно довідки про реєстрацію, що видана ОСОБА_3 (а.с.76), - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , була зареєстрована з 14.05.2002 року в АДРЕСА_3 та знята з реєстрації 22.07.2021 року в зв`язку зі смертю; згідно копії свідоцтва про народження, - ОСОБА_6 (рос. мовою) народився ІНФОРМАЦІЯ_5 , його батьками є ОСОБА_7 (рос. мовою) та ОСОБА_8 (а.с.78); згідно копії свідоцтва про народження, - ОСОБА_9 (рос. мовою) народилася ІНФОРМАЦІЯ_7 , її батьками є ОСОБА_7 (рос. мовою) та ОСОБА_8 (а.с.79); згідно свідоцтва про одруження (зворотній бік а.с.79), - після укладення шлюбу ОСОБА_10 присвоєно прізвище ОСОБА_11 ; згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (а.с.81), - земельна ділянка кадастровий номер :01:003:0190 площею 6,0337 га, що розташована на території Холодіївської сільської ради П`ятихатського району Дніпропетровської області, належить на праві приватної власності ОСОБА_4 ; згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (а.с.82-83), - земельна ділянка кадастровий номер :02:001:0608 площею 8,2000 га, що розташована на території Попельнастівської сільської ради Олександрійського району Кіровоградської області, належить на праві приватної власності ОСОБА_4 ; згідно повідомлення Головного управління пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (а.с.84), - недоотриманий розмір пенсії ОСОБА_4 складає 1769 грн.; 05.01.2022 року ОСОБА_2 звернулась в Першу кам`янську державну нотаріальну контору із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті матері ОСОБА_4 (а.с.96) та в цей же день, тобто 05.01.2022 року отримала свідоцтва про право на спадщину за заповітом (а.с.98-102); 26.01.2022 року ОСОБА_3 звернувся в Першу кам`янську державну нотаріальну контору із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_4 (а.с.103); постановою державного нотаріуса Першої кам`янської державної нотаріальної контори (а.с.105) Чорнобривець М.О. було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після ОСОБА_4 , оскільки він не має права на спадкування.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1 ЦПК України,завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема: визнання права (частина 2 статті 16 ЦК України).

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до положень статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За вимогами ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.25 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

30 квітня 2021 року Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 272/583/19, провадження 61-7004св20 (ЄДРСРУ № 96669197) досліджував питання щодо підстав недійсності та навпаки ознак дійсності заповіту у спадкових відносинах та зазначив, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 ЦК України). Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтею 1247 ЦК України, згідно якої загальними вимогами до форми заповіту є складання заповіту в письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт повинен бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу.

Відповідно до статті 1248 ЦК України, нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватись при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зроблено висновок, що «підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами».

Якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування (стаття 1251 ЦК України).

У частині другій та четвертій статті 1236 ЦК України передбачено, що заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.

Частиною першою статті 209 ЦК України встановлено, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Відповідно до положень частини третьої статті 1247 ЦК України заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Враховуючи положення статті 1 Закону України «Про нотаріат», до системи нотаріату України входять посадові особи органів місцевого самоврядування, які вчиняють визначене законодавством коло нотаріальних дій у населених пунктах, де немає нотаріусів.

Предметна компетенція органів місцевого самоврядування на вчинення нотаріальних дій визначена Законом України «Про нотаріат». Відповідно до статті 37 цього закон, органи місцевого самоврядування уповноважені вчиняти у тому числі таку нотаріальну дію, як посвідчення заповітів (крім секретних).

Згідно положень статті 50 Закону України «Про нотаріат» нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

Відповідно до статті 52 Закону України «Про нотаріат» форми реєстрів для реєстрації нотаріальних дій, нотаріальних свідоцтв, посвідчувальних написів на угодах і засвідчуваних документах встановлюються Міністерством юстиції України.

Згідно з частиною першою статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів.

Посвідчення оспорюваного заповіту секретарем Зорянської сільської ради П`ятихатського району Дніпропетровської області не впливає на форму правочину і не підпадає під ті вимоги про порядок його посвідчення, які містяться в ЦК України та можуть вплинути на дійсність заповіту, та не скасовує вільне волевиявлення заповідача.

Визнання заповіту нікчемним без встановлених законом підстав позбавляє особу, яка набула у власність майно в порядку спадкування, права мирного володіння своїм майном (стаття 1 протоколу Першого до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), а в разі, якщо особа мала його набути, то правомірного очікування цього.

Суд звертає увагу на загальнодозвільний підхід законодавця щодо можливості особи, яка опинилася в різних життєвих ситуаціях, скласти заповіт, який може посвідчуватися доволі широким колом осіб, зазначених у статті 1252 ЦК України. Призначення цього - переконатись у дійсній волі особи, яка складає заповіт, і надати їй можливість її виразити, а особам, до спадкування якими прагнув заповідач, - отримати це майно у спадщину.

Тому штучно віднаходити підстави для того, аби визнати заповіт нікчемним, зокрема з тих підстав, що уповноважена особа органу місцевого самоврядування склала та посвідчила заповіт ОСОБА_4 видається вкрай нерозумним.

Не відповідає це і засадам справедливості, адже цим нехтується остання воля заповідача. Указане не впливає на форму правочину, волевиявлення заповідача і на ті вимоги про порядок його посвідчення, які закріплені в ЦК України.

Інакший підхід призводить до необґрунтованого покладення відповідальності за порушення уповноваженою особою органу місцевого самоврядування законодавства, яке регулює порядок його діяльності, на заповідача та спадкоємців, які не зобов`язані бути обізнаними з процедурним законодавством, що є порушенням принципу поваги до волі заповідача та обов`язковості її виконання, а також неспівмірним втручанням держави у право спадкоємців за заповітом мирно володіти своїм майном.

Подібні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 522/9893/17 (провадження № 14-173цс20), постановах Верховного Суду від 12 липня 2021 року у справі № 495/87/15-ц, від 11 серпня 2021 року у справі № 220/183/20.

Посилання заявника у позові на те, що особа яка посвідчила заповіт не мала на це права, вбачаються необґрунтованими, на підставі наявних у справі доказів не знайшли свого підтвердження, тому суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати заповіт нікчемним.

Так, твердження позивача щодо постійного місця проживання спадкодавця ОСОБА_4 в м.П`ятихатки за місцем її реєстрації, спростовуються рішенням П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 16.12.2021 року, яким встановлено ту обставину, що ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 постійно проживала без реєстрації місця проживання з 2003 року за адресою: АДРЕСА_2 . Дане рішення не оскаржувалось і є таким, що набрало законної сили.

Згідно ч.5 ст.82 ЦПК України, - обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Позивачем жодним чином не спростована обставина, встановлена вищезазначеним рішенням суду.

Отже, спадкодавець проживала в населенному пункті, в якому немає нотаріуса.

Позивачем не надано суду доказів і того, що с.Новозалісся територіально не відноситься до Зорянської сільської ради, хоча стосовно цього він висловлював сумніви.

Варто зазначити, що суд не вправі збирати докази самостійно. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Крім того позивач зазначає, що секретар Зорянської сільської ради П`ятихатського району Дніпропетровської області не мала права посвідчувати заповіт, доказом чого вказує посилання на інтернет-сторінку. При цьому, позивачем не заявлялось клопотання про дослідження даного доказу за місцем його знаходження та не повідомлено суд про неможливість надати вказаний доказ.

Тому зазначений доказ судом не досліджувався.

Відповідно до п. 1.4 розд. ІІІ Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 11.11.2011 № 3306/5, заповіт має бути складений: у письмовій формі; із зазначенням місця і часу складення заповіту; дати та місця народження заповідача; підписаний особисто заповідачем.

Посадова особа ОМС посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Посадова особа ОМС може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути прочитаний уголос та підписаний заповідачем, про що ним зазначається у заповіті перед його підписанням.

Підхід до волевиявлення заповідача визначив його місце у спадкових відносинах новий ЦК України, в якому норми про спадкування за заповітом передують нормам про спадкування за законом. Якщо в першому випадку підставою виникнення права на спадкування є виражена воля спадкодавця, то у другому презумпція, виражена в нормах закону.

Практика ЄСПЛ виходить із принципу співмірності наслідків порушення закону. Наприклад, про це йдеться у рішенні ЄСПЛ у справі «Сьорінг проти Сполученого Королівства», в якому зазначається, що «в основі усієї Конвенції лежить пошук справедливого балансу між загальними інтересами суспільства і вимогами щодо захисту основних прав індивіда», (зокрема, в контексті дієвості концептуальних засад мирного володіння майном). Це означає, що ті негативні наслідки, які мають слідувати з порушення закону, не повинні таким чином впливати на майновий стан особи, щоб це явно та очевидно перевищувало значущість правопорушення. Саме це спостерігається у разі ухвалення судом рішення про нікчемність заповіту як наслідку порушень нотаріального законодавства про посвідчення нотаріусом правочину поза межами його округу.

Велика Палата Верховного Суду наголосила: «Штучно віднаходити підстави для того, щоб визнати заповіт нікчемним, коли нотаріус посвідчив заповіт, навіть не в межах свого нотаріального округу, видається вкрай нерозумним».

Окрім того, визнання заповіту нікчемним без встановлених законом підстав позбавляє особу, яка набула у власність майно в порядку спадкування, права мирного володіння своїм майном (зазначено у ст. 1 протоколу Першого до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), а якщо особа мала його набути, то правомірного очікування цього.

ЄСПЛ у своїх рішеннях у справах «Малахер та інші проти Австрії» від 19.12.1998, «Бурдов проти Росії» від 07.05.2002, «Прессос Компанія Нав`єра С.А.» та інші проти Бельгії» від 28.10.1995, «Пайн Велі Девелопмент ЛТД» та інші проти Ірландії» від 23.10.1991 визначив, що під поняттям «майно» розуміється не лише майно, яке належить особі на праві власності згідно із законодавством країни, в якій виник спір, але й «активи», які можуть виникнути, «правомірні очікування»/«законні сподівання» особи.

Верховний Суд у своїй практиці щодо нікчемності правочину та її наслідків у низці постанов зазначав, що нікчемним є правочин, недійсність якого була встановлена законом, і для визнання його недійсним не потрібне рішення суду. Також це стосується односторонніх правочинів, одним з яких є заповіт. Щодо наслідків встановлення нікчемності останніх, то в судовій практиці змінився підхід. Зокрема, на це вказує постанова об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі ВС від 01.03.2021 у справі №473/1878/19, в якій Суд відступив від низки своїх висновків.

Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був спрямований до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої зацікавленої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, рецисорний позов).

Натомість нікчемним вважається той правочин, недійсність якого встановлена законом, для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (ч. 2 ст. 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.

Згідно з висновком Великої Палати ВС, викладеного у постанові від 19.04.2019 у справі №463/5896/14-ц, якщо недійсність певного правочину була встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша зацікавлена особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Отже, слід враховувати, що заповіт передбачає особисте здійснення заповідачем права на вільне волевиявлення, яке будучи належним чином вираженим, підлягає правовій охороні після смерті заповідача.

Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Негативні наслідки, які випливають з порушення закону під час посвідчення заповіту, не завжди є підставою для визнання його нікчемним, вони не повинні таким чином впливати на майновий стан особи, щоб це явно та очевидно перевищувало значущість правопорушення.

Нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (ч. 2 ст. 215 ЦК).

Нікчемний заповіт, як і будь який нікчемний правочин не створює юридичних прав та обов`язків, тому подання позову про визнання нікчемного заповіту недійсним чи нікчемним не буде належним способом захисту прав заінтересованих осіб.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі №916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) вказано, що: «визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».

Кваліфікація заповіту як нікчемного з підстав, які не передбачені ані частиною першою статті 1257 ЦК України, ані взагалі нормами глави 85 ЦК України, по суті скасовує це вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту, оскільки сталася смерть заповідача.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Вказані висновки суду також підтверджуються позицією Верховного суду, викладеною у постанові від 13.05.2019 у справі № 639/2082/17.

Суд вважає, що доводи позивача та його представника про те, що заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, не є підтвердженими належними і допустимими доказами у справі. Підстави, зазначені у ч.1 ст.1257 ЦК України, для визнання такого заповіту нікчемним відсутні.

Тому суд доходить висновку, що при посвідченні спірного заповіту секретарем сільської ради були дотримані вимоги щодо його форми, а тому відсутні підстави вважати заповіт нікчемним та застосовувати наслідки недійсності нікчемного правочину шляхом скасування державної реєстрації.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи відмову в задоволенні позову а також те, що відповідачем не заявлено щодо понесення нею судових витрат, судові витрати слід залишити по фактично понесеним .

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76-89, 141,142, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , треті особи: Державний нотаріус Першої Кам`янської державної нотаріальної контори Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) Трощій Наіля Галібовна, П`ятихатська міська рада про підтвердження факту нікчемності заповіту, визнання свідоцтв на право на спадщину недійсними та визнання права власності, - відмовити в повному обсязі.

Судові витрати по справі залишити по фактично понесеним.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частину рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податку НОМЕР_3 .

Представник позивача адвокат Машошина Альона Олегівна, місцезнаходження м.Кам`янське Дніпропетровської області, проспект Аношкіна,66 оф.68.

Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податку НОМЕР_4 .

Третя особа державний нотаріус Першої Кам`янської державної нотаріальної контори Трощій Н.Г., місцезнаходження: вул.Медична,3 м.Кам`янське Дніпропетровської області.

Третя особа П`ятихатська міська рада, ЄДРЮОФОП 04525142, місцезнаходження вул.Садова,104 м.П`ятихатки Кам`янського району Дніпропетровської області.

Повний текст рішення складено та підписано суддею 19 серпня 2022 року.

Суддя П`ятихатського районного суду

Дніпропетровської області Ю.В.Кудрявцева