Справа № 145/488/22
Провадження № 22-ц/801/1335/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ратушняк І. О.
Доповідач:Войтко Ю. Б.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2022 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю. Б.,

суддів Міхасішина І. В., Стадника І. М.,

з участю секретаря судового засідання: Безрученко Н. Р.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Тиврівського районного суду Вінницької області від 24 травня 2022 року, постановлену під головуванням судді Ратушняка І. О. в смт. Тиврів Вінницької області,

в справі № 145/488/22 за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення авансу та 3% річних,

встановив:

У травні 2022 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення 303 392 грн. 07 коп., з них авансу 302 729 грн. 71 коп., що станом на 16.05.2022 еквівалентно 10 348 доларів США та 2 662 грн. 36 коп. - 3% річних.

Одночасно з поданням позовної заяви позивачем подано заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, належне ОСОБА_2 , а саме: 1/4 земельної ділянки, кадастровий номер :03:006:0032, 20 приміщень за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказана заява мотивована тим, що позивач 11.09.2019 уклав з відповідачем ОСОБА_3 , який діяв від імені та в інтересах відповідача ОСОБА_2 , Попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири, посвідчений 11.09.2019 приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Михальченко М. М. та зареєстрований в реєстрі за № 2787 (далі - Попередній договір).

У подальшому, 09.09.2020 позивач та відповідач ОСОБА_3 , який діяв від імені та в інтересах відповідача ОСОБА_2 , уклали Договір про внесення змін та доповнень до Попереднього договору, за умовами якого сторони домовилися змінити крайній термін передачі квартири у власність (укладення Основного договору) з 30.09.2020 на 30.12.2021 шляхом внесення змін до пунктів 1 та 3 Попереднього договору у відповідних частинах.

За інформацією з Порталу єдиної державної електронної системи у сфері будівництва за адресою: АДРЕСА_1 на земельній ділянці кадастровий номер :03:006:0032 введено в експлуатацію садибний одноповерховий будинок на вісім квартир загальною площею 485,4 кв. м, у той час як згідно з планом, а також умов Попереднього договору, будинок за вказаною адресою мав бути багатоквартирним (10 поверхів), а квартира, яка мала бути передана позивачу, знаходитися на третьому поверсі.

Станом на дату подання цієї позовної заяви Основний договір відповідно до умов Попереднього договору не укладено, а термін укладення, визначений Попереднім договором, пройшов, як наслідок, позивач, з метою захисту своїх прав, змушений звернутися до суду з позовною заявою про стягнення сплаченого ним авансу згідно з умовами Попереднього договору та 3 % річних.

Отже позивач вважає, що існує реальний ризик ускладнення виконання рішення про стягнення грошових коштів з відповідача ОСОБА_2 .

Зокрема зазначає, що згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_2 належать на праві власності земельна ділянка, кадастровий номер :03:006:0032, 20 приміщень за адресою: АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 з яких нежитлові, а 18 житлові, та гараж, літ. «Б» у дворі житлового будинку за адресою АДРЕСА_3 .

Отже, на думку позивача, єдине майно, на яке може бути накладено арешт, за рахунок якого в подальшому рішення суду про стягнення заборгованості може бути реально виконано, це земельна ділянка. Враховуючи, що середня вартість земельної ділянки площею 0,1 га в с. Софіївська Борщагівка при офіційному курсі до долара США складає 1 341 204 грн. 19 коп., а ціна позову складає 305 392 грн. 07 коп., тому він вважає за доцільне накласти арешт саме на 1/4 земельної ділянки, кадастровий номер :03:006:0032.

Ухвалою Тиврівського районного суду Вінницької області від 24 травня 2021 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні заяви позивача про вжиття заходів забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не навів достатніх доводів щодо необхідності забезпечення даного позову шляхом накладення арешту на вказане майно, та доказів того, що відповідач буде ухилятися від виконання рішення суду, створювати обставини, які б утрудняли чи унеможливлювали його виконання, тому дійшов висновку, що заява про забезпечення позову не обґрунтована, а тому задоволенню не підлягає.

Не погодившись із вказаною ухвалою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, вказуючи, що ухвала суду першої інстанції є незаконною та постановлена за невідповідності висновків суду обставинам справи, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову ухвалу, якою задовольнити його заяву про забезпечення позову.

Подана апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції під час вирішення заяви не врахував, що заявником надано достатньо переконливих доказів на підтвердження факту, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, поновлення його порушених чи оспорюваних прав або інтересів.

Зокрема, у апеляційній скарзі зазначено, що станом на дату подання позовної заяви Основний договір відповідно до умов Попереднього договору не укладено, а термін укладення, визначений Попереднім договором, пройшов, як наслідок, позивач, з метою захисту своїх прав, змушений звернутися до суду з позовною заявою про стягнення авансу та 3 % річних, а також заявою про забезпечення позову. Так, у заяві про забезпечення позову позивач зазначив, що у провадженні Тиврівського районного суду перебуває ряд справ за позовними вимогами про стягнення грошових коштів з ОСОБА_2 , а саме справи № 145/154/22, № 145/1420/21, № 145/200/22, № 145/156/22. Зазначені справи виникли з правовідносин, які аналогічні правовідносинам, які склалися між позивачем та відповідачами, тобто стягнення коштів, сплачених інвесторами ОСОБА_2 на підставі попередніх договорів про укладення договору купівлі-продажу квартир, які мали б бути розташовані в багатоквартирному будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Підставою для стягнення в усіх випадках є неукладення у встановлений строк договору купівлі-продажу. Отже, місцевий суд мав можливість перевірити факт наявності претензій майнового характеру до ОСОБА_2 з боку ошуканих інвесторів, одним з яких є і ОСОБА_1 .

Також зазначає, що у провадженні судді, який постановив оскаржувану ухвалу перебувають справи за позовами інших інвесторів до ОСОБА_2 щодо стягнення авансових внесків за квартири, які мали б бути у житловому будинку в АДРЕСА_1 , зокрема справа 145/1420/21. При цьому, у вказаній справі винесено ухвалу про забезпечення позову шляхом накладення арешту на належне ОСОБА_2 майно 1/5 частки квартири.

Викладене свідчить про велику кількість грошових претензій до ОСОБА_2 з боку інвесторів, сукупна сума яких значно перевищує вартість належного ОСОБА_2 майна, що в сукупності з невиконанням Попереднього договору про укладення договору купівлі-продажу квартири стало підставою для звернення з заявою про забезпечення позову. При цьому, у випадку відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову та задоволенні заяви про стягнення авансу та 3 % річних виконання рішення буде ускладнено великою кількістю потенційних стягувачів та недостатністю належного ОСОБА_2 майна.

Відзив на апеляційну скаргу від відповідачів впродовж встановленого апеляційним судом строку не надходив.

У судовому засіданні представник скаржника адвокат Рибалка О. К. подану апеляційну скаргу підтримав та просить її задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причин неявки не повідомили, а тому згідно з вимогами частини другої статті 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Постановляючи ухвалу про відмову в задоволенні заяви позивача про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, належне ОСОБА_2 , а саме: 1/4 земельної ділянки, кадастровий номер :03:006:0032, 20 приміщень за адресою: АДРЕСА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач не навів достатніх доводів щодо необхідності забезпечення даного позову шляхом накладення арешту на вказане майно, та доказів того, що відповідач буде ухилятися від виконання рішення суду, створювати обставини, які б утрудняли чи унеможливлювали його виконання

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно з частиною другою статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Частиною третьою статті 150 ЦПК України передбачено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

За змістом статті 151 ЦПК України заява про забезпечення позову повинна містити, зокрема обґрунтування необхідності забезпечення позову.

Положеннями статті 150 ЦПК України встановлені види забезпечення позову. Одним із видів такого забезпечення є накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Відповідно до пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» роз`яснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

У своїй заяві про забезпечення позову ОСОБА_1 зазначив, що згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_2 належать на праві власності земельна ділянка, кадастровий номер :03:006:0032, 20 приміщень за адресою: АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 з яких нежитлові, а 18 житлові, та гараж, літ. «Б» у дворі житлового будинку за адресою АДРЕСА_3 .

Отже, на думку заявника, єдине майно, на яке може бути накладено арешт, за рахунок якого в подальшому рішення суду про стягнення заборгованості може бути реально виконано, це земельна ділянка. Враховуючи, що середня вартість земельної ділянки площею 0,1 га в с. Софіївська Борщагівка при офіційному курсі до долара США складає 1 341 204 грн. 19 коп., а ціна позову складає 305 392 грн. 07 коп., тому вважає за доцільне накласти арешт саме на 1/4 земельної ділянки, кадастровий номер :03:006:0032. Відповідно забезпечення позову дозволить здійснити ефективний захист та поновлення порушених прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Заходи забезпечення позову застосовуються виключно задля гарантування реального виконання в майбутньому судового рішення у випадку його ухвалення на користь позивача.

Інститут забезпечення позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в справі.

При цьому заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі в разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведене до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер.

Обов`язок доведення обставин, які указували б на необхідність вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача для забезпечення реального та ефективного виконання судового рішення, покладено на позивача відповідно до статті 81 ЦПК України, а оцінка доказів, наданих позивачем, є компетенцією суду.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Тобто, суд при вирішенні питання про забезпечення позову, повинен перевірити: наявність зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовних вимог, зокрема, чи спроможні такі заходи забезпечити фактичне виконання судового рішення у разі задоволення позову; імовірність утруднення виконання або невиконання рішення суду у разі невжиття таких заходів; співмірність заявленого виду забезпечення позову із позовними вимогами; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу, запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасником судового процесу; розумність обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову.

Саме лише посилання в заяві про забезпечення позову на потенційну неможливість захисту прав за відсутності заходів забезпечення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Тобто, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на його користь, у тому числі для запобігання потенційним труднощам щодо подальшого виконання такого рішення.

Проте, як вбачається із матеріалів справи, заява позивача про забезпечення позову шляхом накладення арешту саме на 1/4 земельної ділянки, що належить ОСОБА_2 , ґрунтується виключно на припущеннях щодо неможливості виконання судового рішення винесеного за результатами розгляду справи та не обґрунтовується належними та допустимими доказами у розумінні статей 78, 79, 80 ЦПК України.

Такі вимоги не конкретизовані, оскільки як зазначає позивач, що згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_2 належать на праві власності земельна ділянка, кадастровий номер :03:006:0032, за адресою: АДРЕСА_1 , тобто вказана земельна ділянка ідентифікована, при цьому розмір частки становить 1/1 (а.с.22), отже запропонований позивачем захід забезпечення позову не спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення у разі задоволення вимог ОСОБА_1 , оскільки неможливо ідентифікувати зазначену частку, на яку просить накласти арешт позивач, як окремий об`єкт у майні, що належить відповідачу.

Особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладання арешту, або майнових наслідків заборони вчиняти певні дії.

Проте суд не вбачає за можливе задовольнити вимоги позивача про арешт ј земельної ділянки, оскільки наявність на земельній ділянці великої кількості приміщень, на які вказує позивач, здійснення на ній будівництва, а також самостійний розрахунок вартості земельної ділянки позбавляє суд можливості надати оцінку співмірності вартості майна у співвідношенні із заявленими вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому, в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 01 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1 Протоколу. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Таким чином, ОСОБА_1 не доведено наявність підстав для забезпечення позову у обраний ним спосіб.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не наведено достатніх доводів щодо необхідності забезпечення даного позову шляхом накладення арешту на вказане майно, та доказів того, що відповідач буде ухилятися від виконання рішення суду, створювати обставини, які б утрудняли чи унеможливлювали його виконання.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення заяви про вжиття заходів забезпечення позову.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Тиврівського районного суду Вінницької області від 24 травня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий Ю. Б. Войтко

Судді: І. В. Міхасішин

І. М. Стадник