Справа № 219/2605/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17.05.2021 року Артемівський міськрайонний суд Донецької області в складі: головуючого судді Хомченко Л.І.,

секретаря Трубчанінова О.Е.

за участю позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника Служба у справах дітей

Бахмутської районної державної адміністрації

Донецької області Давіденко І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду місті Бахмут Донецької області справу за позовом позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Бахмутської районної державної адміністрації Донецької області про позбавлення батьківських прав .

УСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з вказаним позовом до відповідача посилаючись на те ,що вона є рідною матір`ю неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується Свідоцтвом про народження ОСОБА_3 від 12 листопада 2003 року, Серія НОМЕР_1 , актовий запис про народження № 91, Свідоцтвом про розірвання шлюбу від 17 квітня 2006 року, Серія НОМЕР_2 , Свідоцтвом про реєстрацію шлюбу, від 06 березня 2015 року Серія НОМЕР_3 .

Відповідач, ОСОБА_2 , є рідним батьком неповнолітнього ОСОБА_3 , що підтверджується Свідоцтвом про народження ОСОБА_3 , де відповідача записано як батько дитини (копія Свідоцтва про народження до позовної заяви додається).

Шлюб між нею та відповідачем було розірвано 17 квітня 2006 року відділом реєстрації актів цивільного стану по Артемівському району Артемівського міськрайонного управління юстиції Донецької області, та зроблено відповідний актовий запис № 40. (копія свідоцтва додається)

3 17 квітня 2006 року ОСОБА_3 , проживає разом з нею та перебуває на повному її утриманні та вихованні. Батько життям дитини не цікавиться, грошей на потреби дитини не надає, офіційно ніде не працює.

Відповідно до акту виконавчого комітету Покровської сільської ради від 14 лютого 2019 року батько дитини разом з дитиною не проживав та ніколи його не навіщав.

Як вбачається, батько дитини, відповідач ОСОБА_2 самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню і утриманню дитини.

Відповідач ОСОБА_2 своїх батьківських обов`язків не виконує та не здійснює жодних дій, спрямованих на їх виконання.

Так, відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує дитині необхідного харчування, медичного догляду, лікування, що негативно впливає на її фізичний розвиток, як складову виховання. Батько дитини не бере ніякої участі у навчанні дитини, не відвідує школу, не допомагає у підготовці дитини до школи, не відвідує шкільні заходи за участю дитини. Вказані факти підтверджуються характеристикою з навчального закладу, де навчається дитина яку я надаю до позовної заяви.

Крім того, відповідач не сплачує кошти на утримання дитини, чим фактично не виконує обов`язки із забезпечення дитини належним харчуванням, одягом тощо. Будь-яких перешкод для виконання ним своїх обов`язків, я не чиню.

Згідно із ч.І ст.165 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Оскільки син ОСОБА_3 , мій син, проживає зі мною, то я вправі звернутися до суду з позовом про позбавлення відповідача батьківських прав відносно його дитини.

Крім того, згідно ч.2 ст.258 Сімейного кодексу України баба і дід мають право звернутися за захистом прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх та повнолітніх непрацездатних внуків до органу опіки та піклування або до суду без спеиіальних на те повноважень. Тож, будучи матір`ю ОСОБА_3 я вправі в її інтересах звертатися до суду з позовом про позбавлення батьківських прав на нього відповідача ОСОБА_2 (його батька).

Відповідно до п.2 ч.І ст.164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов 'язків по вихованню дитини.

Як вбачається із абз.2 п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» №3 від 30.03.2007 року ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місие, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Крім того, відповідно до ч.2 ст.150 Сімейного кодексу України, батьки зобов 'язані піклуватися про здоров 'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. На підставі ч.З ст.150 Сімейного кодексу України, батьки зобов 'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ч.5 ст.150 Сімейного Кодексу України, передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.

Відповідно до Принципу 2 Декларації ООН прав дитини від 20 листопада 1959 року, дитині законом та іншими засобами повинно бути забезпечено спеціальний захист та надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли би йому розвиватися фізично, розумово, морально, духовно і у соціальному відношенні здоровим та нормальним шляхом в умовах волі та гідності. Принцип 4 Декларації вказує на те, що дитина повинна користуватися благами соціального забезпечення. Йому повинно належати право на здорове зростання і розвиток. Дитині повинно належати право на належне харчування, житло, розваги та медичне обслуговування. Аналогічні принципи закладені і у Конвенції «Про права дитини» від 20.11.1989 року.

Детальний висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно свого сина ОСОБА_3 , служба у справах дітей та соціальної політики надасть у судовому засіданні.

Вважає, що судом може бути винесено законне та справедливе рішення з урахуванням інтересів дитини, які завжди були найважливішими в глибоко моральному та духовно розвиненому суспільстві. Виходячи з вищенаведеного та керуючись ст.ст. 5,6,18,19, ч.ч. 2,3 ст. 150, п.2 ч. 1 ст. 164, ч.І ст.165, 166, 258 Сімейного кодексу України, ст. ст. 4, 19, 28, 175, 177 Цивільного процесуального кодексу України, постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 №3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", ст.8 Закону України "Про охорону дитинства" від 26 квітня 2001 року № 2402-ІІІ, Декларації ООН прав дитини від 20.11.1959 року, Конвенції «Про права дитини» від 20.11.1989 року просила Позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьківських прав у відношенні неповнолітнього - ОСОБА_3 , ІПН НОМЕР_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Стягнути з відповідача усі понесені мною судові витрати.

Позивач у судовому засіданні підтримала заявлені вимоги ,просила позов задовольнити по підставах викладених у позовній заяві, відповідач не спілкується з сином вже 10 років ,не телефонує йому , не поздоровляє його з святами ,з днем народження ,вважає те, що він не надає матеріальну допомогу це не так важливо .Син вже дорослий та сам не бажає свідкуватися з відповідачем .Він кличе татом її чоловіка ,який йому допомагає у всьому і забезпечує матеріально. Пояснила також , що дійсно відповідач спілкувався раніше з сином ..У 2001 році її син возив вечерю батькам відповідача і вони там також бачились. Коли син спілкувався з відповідачем ,то той багато чого йому обіцяв ,а потім не виконував і їй приходилось вспокоювати сина .Телефон сину вона не змінювала .Її син втратив телефон та йому придбали новий . Вони мешкають у одному місті і після того як вони змінили місце проживання відповідач міг би їх знайти.

Представник третьої особи у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову так як відсутні підстави для його задоволення .

Відповідач заперечував проти задоволення заявлених вимог пояснив ,що він бажає спілкуватися з дитиною, заборгованість зі сплати аліментів він частково сплатив ,на даний час не працює ,він втратив роботу .він свідкувався з дитиною до 2014 року ,поки відповідачка не змінила йому номер телефону ,він возив його на тренування купував одяг. З позивачкою він не спілкується .

Заслухав пояснення сторін і дослідив матеріали справи суд встановив наступні обставини .

Позивач та відповідач є батьками неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується Свідоцтвом про народження ОСОБА_3 від 12 листопада 2003 року, Серія НОМЕР_1 , актовий запис про народження № 91,

Неповнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 мешкає з позивачкою .

Шлюб між сторонами розірвано ,що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу від 17 квітня 2006 року, Серія НОМЕР_2 ,

Відповідно до акту виконавчого комітету Покровської сільської ради від 14 лютого 2019 року дитина мешкає разом з матір`ю та відповідач разом з дитиною не проживав та ніколи його не навіщав(арк.с17)

Згідно висновку органу опіки та піклування Бахмутської міської ради від 25.06.2020 року недоцільне позбавлення батьківських прав гр . ОСОБА_2 у відношенні неповнолітнього ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Частиною першою статті 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до пункту 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 21 грудня 1995 року (далі - Конвенція про права дитини), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою, десятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

За змістом статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до пункту 1 статті 18 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України).

Згідно з частинами першою, другою статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Пунктами 1, 3 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Згідно з частинами другою, третьою статті 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), в тому числі, й на рівне виховання батьками.

У рішенні ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78).

Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори як кожен окремо, так і в сукупності можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

ЄСПЛ в рішенні у справі «Хант проти України» вказав, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт заперечення відповідачем проти позбавлення його батьківських прав може свідчити про його інтерес до дитини.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Під час судового розгляду встановлено, що спілкування між дитиною та батьком припинилося внаслідок конфліктної ситуації між батьками неповнолітнього , проте відповідач має бажання відновити спілкування з сином.

За встановлених обставин справи, прагнення відповідача брати участь у вихованні дитини та його заперечення проти позбавлення батьківських прав, підстави покладення на відповідача юридичної відповідальності у вигляді позбавлення батьківських прав відсутні.

Враховуючи положення національного законодавства, а також зважаючи на вказані обставини, суд вважає, що позбавлення батьківських прав відповідача відносно сина не є виправданим, оскільки таке не сприятиме нормальному фізичному та психічному здоров`ю дитини.

У рішенні від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти Росії» (заява № 70879/11) ЄСПЛ наголосив на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку про те, що в задоволенні позовних вимог про позбавлення відповідача батьківських прав необхідно відмовити.

Вирішив

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Бахмутської районної державної адміністрації Донецької області про позбавлення батьківських прав відмовити .

Рішення може бути оскаржене до Донецького апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення .

У повному обсязі рішення виготовлено 27.05.2021 року.

Суддя Л.І. Хомченко