КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/3902/2022
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2022 року м. Київ

Справа № 759/20794/21

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Махлай Л.Д., Немировської О.В.,

за участю секретаря судового засідання Кравченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 04 листопада 2021 року, ухвалене у складі судді Шум Л.М.,

у справі за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановив:

У вересні 2021 року позивач КП виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що розпорядженням Виконавчого органу Київської міської ради від 10.04.2018 №591 КП «Київтеплоенерго» видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з виробництва та постачання теплової енергії споживачам, у зв`язку із чим КП «Київтеплоенерго» здійснює з 01.05.2018 надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.

На виконання вимог Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 та правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджені Постановою КМУ від 21.07.2005 року №630, на підставі типового договору, підготовлено та опубліковано договір про надання послуг та централізованого опалення та постачання гарячої води в газеті «Хрещатик» від 28.03.2018 №34.

Позивач зазначає, що квартиру АДРЕСА_1 під`єднано до внутрішньо будинкової системи теплопостачання, а отже ОСОБА_1 є споживачем послуг з центрального опалення та/або централізованого постачання гарячої води.

Позивач зазначає, що відповідач своєчасно не сплачував за спожиті послуги з централізованого опалення та/або централізованого постачання гарячої води, в результаті чого утворилась заборгованість, яка станом на 01.07.2021 складає 7163,31 грн. (заборгованість за послуги централізованого опалення у розмірі 7163,31 грн., заборгованість за послуги з централізованого постачання гарячої води 00,00 грн.

Вказує, що на підставі договору №602-18 про відступлення права вимоги від 11.10.2018 укладеного між ПАТ «Київенерго» та КП (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» прийняв право вимоги до відповідача з оплати спожитих до 01.05.2018 послуг з централізованого опалення та/або з централізованого постачання гарячої води у розмірі 6773,06 грн.

Враховуючи вищевикладене, просить суд стягнути з відповідача заборгованість за спожиті до 01.05.2018 послуги з централізованого опалення у розмірі 6773,06 грн.; заборгованість за спожиті з 01.05.2018 послуги з централізованого опалення у розмірі 7163,31 грн.; витрати пов`язані з отриманням інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у розмірі 33,00 грн.; стягнути судовий збір в розмірі 2270 грн.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 04 листопада 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» заборгованість за спожите централізоване опалення з 01.05.2018 по 01.07.2021 в розмірі 7163, 31 грн., витрати пов`язані з отриманням інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у розмірі 33 грн., судовий збір в розмірі 2270 грн.

В іншій частині вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, директор Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» - Лопатін К. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду в частині відмови у стягненні заборгованості за спожиті до 01.05.2018 послуги з централізованого опалення у розмірі 6773,06 грн., та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити вимоги в цій частині, в іншій частині рішення суду залишити без змін, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що відмовляючи у задоволенні вимоги про стягнення боргу за спожиті централізоване опалення та постачання гарячої води, спожите до 01.05.2018, суд посилався на те, що позивачем на підтвердження наявності такої заборгованості не надано до суду жодного доказу. Проте, якщо розрахунок заборгованості, сума боргу, яка зафіксована у договорі цесії та у додатках до договору, на думку суду, не є доказами, а отже позивач недобросовісно здійснює свої процесуальні права, суд мав право витребувати всі, на його думку, необхідні докази для підтвердження своїх сумнівів щодо недобросовісності надання цих доказів з боку позивача (ч. 7 ст. 81 ЦПК України) двома шляхами або залишити заяву без руху на підставі п. 11 ст. 187 ЦПК України або у судовому засіданні з`ясувати питання про можливість надання пояснень або додаткових доказів, які свідчать про безспірність заборгованості відповідача перед позивачем. Натомість, суд не надав належної оцінки доказам позивача.

Вказує, що оскільки позивач був позбавлений права участі в судовому засіданні та не мав можливості надати свої усні пояснення з приводу доказів у справі та вдруге надати розрахунок заборгованості та документи, що свідчать про надання послуг, він додає їх до апеляційної скарги та просить суд апеляційної інстанції прийняти їх до розгляду відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України.

Крім того, до позовної заяви було долучено клопотання про витребування доказів в порядку ст. 84 ЦПК України про отримання інформації про власників майна. Однак, судом не було досліджено клопотання про витребування доказів та в рішенні суду не вказано підстав, з яких воно відхилено.

Вказує, що позивач у прохальній частині позовної заяви заявив клопотання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Проте, в ухвалі суду від 14 вересня 2021 року про відкриття провадження у справі№ 759/20794/21 не було зазначено про результати розгляду клопотання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, що свідчить про те, що судом не було перевірено мотивів щодо необхідності розгляду справи у судовому засіданні за участю сторін.

Посилається на те, що в порушення абз. 1 та 2 ч. 4 ст. 265 ЦПК України судом першої інстанції не встановлено зміст спірних правовідносин щодо стягнення заборгованості за спожиті послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, які було надано відповідачу до 01.05.2018, а також судом не зазначено мотиви, з яких відхилені письмові докази надані до позовної заяви: витяг з договору про відступлення права вимоги (цесії) від 11.10.2018 № 602-18; витяги з газети «Хрещатик» від 06.08.2014 № 111 (4511) та від 28.03.2018 № 34 (5085); розрахунок заборгованості за надані послуги; витяги з Додатків до Договору про відступлення права вимоги (цесії) від 11.10.2018 № 602-18. Звертає увагу на те, що договір про відступлення права вимоги (цесії) від 11.10.2018№ 602-18 нечинним у встановленому законом порядку не визнавався, а тому є належним доказом у справі.

Вказує, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що відповідач всупереч ч. 3 ст. 322 ЦК України, не сплачує заборгованість за спожиті послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, що утворилась за вищевказаною адресою, чим грубо порушує права КП «Київтеплоенерго» як надавача послуг.

В судовому засіданні представник позивача Смілик Т.М. підтримала доводи апеляційної скарги, просила рішення суду скасувати.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, будучи повідомленими про день та час розгляду справи у встановленому законом порядку, про причини своєї неявки суд не повідомили, а тому колегія суддів вважала можливим розглянути справу за їх відсутності відповідно до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, вислухавши пояснення представника позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач КП виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» зазначає, що ОСОБА_1 не виконує зобов`язання за спожиті до 01.05.2018 року послуги з централізованого опалення, внаслідок чого у неї утворилась заборгованість у розмірі 6773 грн. 06 коп., та за спожиті з 01.05.2018 послуги з централізованого опалення, внаслідок чого у неї утворилась заборгованість у розмірі 7163,31 грн.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції встановив, що у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем у зв`язку з несвоєчасною оплатою комунальних послуг за централізоване опалення, спожите з 01.05.2018 по 01.07.2021 в розмірі 7163,31 грн., а тому суд дійшов висновку, що позивачем, на виконання вимог ст. 81 ЦПК України, частково доведені позовні вимоги, які знайшли своє підтвердження, у зв`язку з чим підлягають частковому задоволенню.

При цьому, суд відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за спожиті централізоване опалення та постачання гарячої води, спожите до 01.05.2018, оскільки позивачем на підтвердження наявності такої заборгованості не надано до суду жодного доказу.

Відповідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З висновками суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за централізоване опалення, спожите до 01.05.2018 року, колегія суддів погоджується, вважає їх обґрунтованими, і такими, що відповідають матеріалам справи та нормам матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

Згідно з п. 10 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газопостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством.

Частиною 1 ст. 16 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що порядок надання житлово-комунальних послуг, їх якісні та кількісні показники мають відповідати умовам договору та вимогам законодавства.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником.

Відповідно до ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV, ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року № 2189-VIII, споживач зобов`язаний, оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Правовідносини з постачання фізичним особам централізованого опалення та постачання гарячої води регулюються Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджені Постановою КМУ від 21 липня 2005 року №630 (далі - Правила).

Відповідно до п. 8 Правил послуги надаються споживачеві згідно з договором, що оформляється на основі типового договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Відповідно до ч. 7 статті 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» договір про надання послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньо будинкових систем), що укладається виконавцем із споживачем - фізичною особою, яка не є суб`єктом господарювання, є договором приєднання.

Згідно з ч. 1 ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст.76 ЦПК України).

Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, згідно з розрахунком заборгованості за послуги з центрального опалення та постачання гарячої води за адресою: АДРЕСА_2 за період з 01.05.2018 по 30.06.2021 заборгованість за централізоване опалення складає 7163,31 грн., за постачання гарячої води складає 0,00 грн. (а.с. 8).

У розрахунку заборгованості за послуги з центрального опалення за адресою АДРЕСА_2 за період з 01.11.2018 по 30.06.2021 зазначено, що станом на листопад 2018 року існувала заборгованість за централізоване опалення у розмірі 7273,06 грн., з якої у листопаді сплачено 500 грн., та станом на 30.06.2021 року залишок боргу становить 6773 грн. 06 коп. (а.с. 9).

Відповідно до додатку 1 до договору про відступлення права вимоги (цесії) від 11.10.2018 №602-18 відступлено право вимоги відносно ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 щодо суми заборгованості 7273,06 грн. (а.с. 10).

Тобто, відповідно до розрахунків заборгованості, наданих позивачем до позовної заяви, початком нарахування заборгованості за надані послуги зазначено 01.05.2018 року.

Отже, серед наданих позивачем доказів відсутній розрахунок суми заборгованості, що станом на 01.05.2018 року становила 7273 грн. 06 коп., із зазначенням періоду , за який у відповідача виникла заборгованість за послуги з центрального опалення, розміру щомісячних нарахувань, їх складових.

За викладених обставин, суд першої інстанції, оцінюючи надані позивачем докази в їх сукупності, дійшов правильних висновків про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості з відповідача за спожиті послуги до 01.05.2018 року, оскільки позивачем не надано доказів, відповідно до положень ст.ст. 76-80 ЦПК України, які б безспірно свідчили про наявність у відповідача заборгованості перед позивачем за спожиті до 01.05.2018 року послуги з центрального опалення у розмірі 6773 грн. 06 коп.

З матеріалів справи вбачається, що до апеляційної скарги представником позивача додано розрахунок заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води за період з 01.07.2015 року по 01.12.2021 року та відомості про надання послуг за період з 01.07.2015 року по 01.05.2018 року.

Відповідно до положень ст. 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Як вбачається з матеріалів справи, розпорядившись своїми процесуальними правами на власний розсуд, позивач, на підтвердження наявності у відповідача заборгованості за період до 01.05.2018 року не надав суду першої інстанції доказів, які б свідчили про : період часу, за який була нарахована заборгованість за спожиті до 01.05.2018 року послуги з центрального опалення на загальну суму 7273 грн. 06 коп., розміри щомісячних нарахувань у вказаний період, складові їх вартості та суми здійснених платежів.

Звертаючись до суду з даним позовом, представник позивача не повідомляв суд про неможливість надати відповідні докази разом з позовною заявою. Надалі будь - яких письмових звернень до суду із зазначенням доказів, які бажає долучити позивач із зазначенням об`єктивних причин неможливості їх надання останній не подавав, а долучив такі докази лише до апеляційної скарги після ухвалення рішення по суті справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Виходячи з викладеного, колегією суддів відмовлено у прийнятті доказів від позивача на стадії апеляційного розгляду, оскільки розгляд справи на підставі доказів, які не надавалися до суду першої інстанції суперечить принципу диспозитивності цивільного судочинства.

У постанові Верховного Суду від 03 травня 2022 року у справі № 363/4124/15 (провадження № 61-19791св21) зазначено, що у статті 367 ЦПК України, відповідно до якої суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (частина друга). Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частина третя).

Аналіз зазначених положень процесуального законодавства дає підстави для висновку, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом, у тому числі апеляційної інстанції, доказів з порушеннями встановленого процесуальним законом порядку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії з причин, що не залежали від особи, яка подає такий доказ, тягар доведення яких покладений на учасника справи.

У постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року в справі № 369/7772/15-ц (провадження № 61-12848св21) зазначено, що тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції. Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.

Оскільки представником позивача не наведено поважних причин, що об`єктивно перешкоджали йому подати докази на підтвердження наявності у відповідача заборгованості за послуги з централізованого опалення до 01.05.2018 року до суду першої інстанції разом з позовною заявою, та не доведено наявності виняткового випадку їх не подання до суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції на підставі ч. 3 ст. 367 ЦПК України, позбавлений процесуальної можливості прийняти зазначені документи до уваги як належні та допустимі докази, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд мав право витребувати всі необхідні докази, якщо має сумніви щодо недобросовісності надання цих доказів з боку позивача, колегія суддів відхиляє, оскільки суд, дотримуючись принципу диспозитивності розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін (ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України), що позбавляє його за власною ініціативою збирати докази. Обов`язок доведення обставин на які особа посилається, як на підставу своїх вимог покладається саме на цю особу.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не розглянуто клопотання про витребування доказів в порядку ст. 84 ЦПК України про отримання інформації про власників майна, колегія суддів відхиляє, оскільки витребування вказаної інформації не встановлює наявність у відповідача заборгованості за період до 01.05.2018 року та не є предметом перевірки доводів апеляційної скарги у цій справі.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не враховано витяг з договору про відступлення права вимоги (цесії) від 11.10.2018 № 602-18; витяги з газети «Хрещатик» від 06.08.2014 № 111 (4511) та від 28.03.2018 № 34 (5085); розрахунок заборгованості за надані послуги; витяги з Додатків до Договору про відступлення права вимоги (цесії) від 11.10.2018 № 602-18, колегія суддів відхиляє, оскільки такі документи не містять розрахунку заборгованості, що виникла за період до 01.05.2018 року, конкретного періоду здійснених нарахувань та їх щомісячного розміру.

Згідно з додатком до договору про відступлення права вимоги (цесії) від 11.10.2018 № 602-18, на момент відступлення права вимоги від ПАТ «Київенерго» у відповідача існувала заборгованість за послуги з центрального опалення в розмірі 7273, 06 грн. (а.с.10), однакбудь-яких доказів періоду її виникнення та відповідного розрахунку позивачем до позовної заяви не надано.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач у прохальній частині позовної заяви заявив клопотання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, колегія суддів відхиляє, оскільки предметом цього позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що узгоджується з ч. 6 ст. 279 ЦПК України.

Отже доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду щодо відмови у задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості за централізоване опалення, спожите до 01.05.2018 року, на їх правильність не впливають.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих позивачем письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374-376, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» - залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 04 листопада 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 18 серпня 2022 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Махлай Л.Д.

Немировська О.В.