Дата документу 17.08.2022 Справа № 210/1829/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 210/1829/19 Головуючий у 1-й інстанції: Ступак С.В.
Провадження №22-ц/807/612/22 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого,судді-доповідача суддів: за участю секретаря Подліянової Г.С., Гончар М.С., Маловічко С.В., Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Горбенка Володимира Семеновича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 вересня 2021 року, у справі за позовом ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 до держави України в особі Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, Дніпровського апеляційного суду, Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу, Криворізької центральної окружної прокуратури, третя особа: Прокуратура Дніпропетровської області, про стягнення матеріальної та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2019 року адвокат Горбенко Володимир Семенович, який діє в інтересах ОСОБА_1 звернувся до держави України в особі Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, Дніпровського апеляційного суду, Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу, Криворізької центральної окружної прокуратури, який неодноразово уточнював про стягнення матеріальної та моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначив, що 05 серпня 2006 року близько 23 години в під`їзді будинку АДРЕСА_1 на ОСОБА_1 безпричинно напав п`яний житель вказаного будинку ОСОБА_3 ..

07 серпня 2006 року Саксаганським РВ м. Кривого Рогу по факту спричиненню позивачу тілесних ушкоджень, було порушено кримінальну справу. В результаті побиття ОСОБА_3 причинив йому тілесні ушкодження середньої тяжкості. Захищаючи себе від агресивних дій ОСОБА_3 , ОСОБА_1 відштовхнув його, він упав вдарившись головою об стіну та отримав рублені травму голови і забій м`яких тканин обличчя. 06 грудня 2006 року судовим експертом Бондаренко О.В. було проведено обстеження ОСОБА_3 та надано слідчому Висновок №4010, відповідно до якого тілесні ушкодження ОСОБА_3 судовий експерт віднесла то тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя.

ОСОБА_1 було пред`явлено обвинувачення за ч.1 ст.121 КК України, санкція вказаної статті передбачала покарання у вигляді позбавлення волі від 5 до 8 років, таке тяжке обвинувачення потягло за собою обмеження в праві на пересування, а також обмеження його конституційних прав. Оскільки з висновком судового експерта Бондаренко О.В. №4010 позивач категорично не був згоден, адвокат звернувся до лікаря, судового медика, кандидата медичних наук ОСОБА_4 за роз`ясненням, яким йому було надано вичерпну відповідь, що отриманні потерпілим ОСОБА_3 тілесні ушкодження, були викликані станом алкогольного сп`яніння. Після отримання вказаного висновку позивач звернувся до суду з клопотанням про призначення повторної комісійної судово-медичної експертизи ОСОБА_3 . На підставі постанови суду комісійна експертиза Головного бюро судових експертиз МОЗ України дійшли висновку від 12 червня 2009 року про те, що встановлений ОСОБА_5 діагноз: «черепно-мозкова травма, забій головного мозку першого ступеня, сабараноїдальний крововилив» не містить ознак тяжких тілесних ушкоджень.

16 жовтня 2013 року прокурором було винесено постанову про перекваліфікацію дій ОСОБА_1 з ч.1 ст. 121 КК України на ч.2 ст. 125 КК України. 15 грудня 2014 року вироком Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області ОСОБА_1 було виправдано, однак прокурором було подано апеляційну скаргу на вказаний вирок та Апеляційним судом в Дніпропетровській області було скасовано і тільки 10 грудня 2018 року він був на його думку остаточно виправданий.

Представник позивача у позові стверджує, що крім самого факту по обвинуваченню ОСОБА_1 у скоєні тяжкого злочину, відносно нього був обраний запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. Вказаними діями міліції, прокуратури та Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу заподіяли позивачу значну матеріальну та моральну шкоду, в обґрунтування чого зазначив, що з 2012 року позивач проживав у м. Запоріжжя, а з 2013 року у м. Харкові та всі поїздки до слідчого та суду були пов`язані з значними матеріальними витратами. Тільки на придбання бензину позивач кожного разу витрачав від 1500,00 грн.

В грудні 2014 року позивач пройшов конкурсний відбір і отримав пропозицію працевлаштуватися в компанію ТОВ «Торговий дім «Щедро» на посаду директора з продажів східного регіону, проте адміністрації стало відомо, що відносно нього є незакрита кримінальна справа, з цієї причини компанія відкликала вказану пропозицію. Представником позивача наведено таблицю втраченої вигоди, від того, що адміністрація відкликала свою пропозицію, у зв`язку з притягнення його до кримінальної відповідальності, яка складає 868 863,58 грн. Також позивачем по справі були витрачені значні кошти на оплату послуг адвокатів, що становить 70 000,00 грн.

В обґрунтування отримання позивачем моральної шкоди від незаконних дій відповідачів по справі, представник позивача вказує, що в 2005 році ОСОБА_1 вступив на бюджетне відділення Криворізького економічного інституту. В 2008 році, у зв`язку з постійними викликами до суду позивач взяв вимушену академічну відпустку на один рік, в 2009 році позивач поновив навчання, але вже не на бюджетному відділенні, а за контрактом з оплатою 10500,00 грн на рік. В 2010 році позивач все таки отримав диплом магістра.

У зв`язку з незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду ОСОБА_1 незаконно знаходився під слідством, що тривало 12 років 4 місяці 9 днів. Вказані незаконні дії на думку представника позивача, завдали ОСОБА_1 значних моральних довгострокових страждань так і значну моральну шкоду, обсяг якої безмежний, яку він оцінює в розмірі 2 000 000,00 гривень.

З огляду на вищезазначене, уточнивши позовні вимоги ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 просив суд в солідарному порядку стягнути з Держави України в особі Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, Дніпровського апеляційного суду, Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу, Криворізької центральної окружної прокуратури на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 938 863 грн та моральну шкоду в розмірі 2 000 000,00 грн.

Ухвалою Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 серпня 2019 року за клопотанням представника відповідача по справі Державної казначейської служби України залучено до участі у справі Прокуратуру Дніпропетровської області та Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області.

Рішенням Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 вересня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, адвокат Горбенко Володимир Семенович, який діє в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 вересня 2021 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що основною підставою для відмови в задоволенні позову, на думку суду є те, що кримінальну справу відносно ОСОБА_1 закрито у зв`язку з відмовою потерпілого по справі підтримати свою заяву про притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 125 КК України, тобто з нереабілітуючих підстав. Проте, суд першої інстанції проігнорував ту обставину, що ОСОБА_3 до правоохоронних органів такої заяви не подавав, оскільки ОСОБА_1 притягався до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 121 КК України. Після того, як дії ОСОБА_1 були перекваліфіковані на ч. 2 ст. 125 КК України, ОСОБА_3 відмовився підтримувати обвинувачення, однак обвинувачення підтримував прокурор. Зазначає, що ОСОБА_1 на протязі 5-ти років незаконно притягався до кримінальної відповідальності за ч.1 ст. 121 КК України, відповідно до якого обрано у відношенні ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, яку потім було закрито виключно з реабілітуючих підстав, у зв`язку з чим останній зазнав моральних страждать, оскільки запобіжний захід було обрано незаконно, що потягло для нього обмеження волі на багато років.

Апеляційну скаргу було подано безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду 16 вересня 2021 року, яка ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 16 листопада 2021 року визначено підсудність цивільної справи за вищевказаним позовом для розгляду в апеляційному порядку Запорізькому апеляційному суду. Матеріали цивільної справи №210/1829/19 направлено для розгляду до Запорізького апеляційного суду.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу, Дніпровський апеляційний суд, Дніпропетровська обласна прокуратура, Криворізька центральна окружна прокуратура Дніпропетровської обласної прокуратури зазначають, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, які склалися між сторонами, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено обгрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необгрунтованими, у зв`язку з наведеним, просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу, Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області в особі представника за довіреністю від 11 січня 2021 року № 312/103/01-2021 ОСОБА_6 зазначає, що особа, стосовно якої закрито кримінальне провадження за нереабілітуючими підставами, не вправі вимагати відшкодування матеріальної чи моральної шкоди, яка була їй завдана в процесі розслідування. У ОСОБА_1 відсутня підстава за якою виникає право на відшкодування шкоди згідно з Законом, так як позивач не надав до суду постанову про закриття кримінальної справи за відсутності події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. У зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Держава України в особі Державної казначейської служби України, Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області, Дніпровський апеляційний суд, Криворізька центральна окружна прокуратура, Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджується наявними в матеріалах справи поштовими повідомленнями про вручення рекомендованих поштових відправлень (т.3 а.с. 15, 30, 31, 32, 33)до апеляційного суду не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, водночас Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу 05 серпня 2022 року надав до Запорізького апеляційного суду заяву про розгляд справи без участі представника суду (т.3 а.с. 28-29), інші зазначені учасники процесу будь яких клопотань про відкладення розгляду справи не надали.

Судові повістки ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , були направлені на адресу: АДРЕСА_2 та ОСОБА_1 на адресу його фактичного місця проживання: АДРЕСА_3 , зазначену представником в уточненій позовній заяві (т.1 а.с.20), проте повернулись з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».

Відповідно до п.3) ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день постановлення у поштовомук повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітку про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідмленою цією особою суду.

Тобто суд апеляційної інстанції вжив всіх передбачених чинним законодавством України заходів для повідомлення ОСОБА_1 та його представника адвоката Горбенко В.С. про дату, час і місце розгляду справи.

16 серпня 2022 року за вхідним № 2795 на адресу Запорізькому апеляційному суду надійшла заява ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , в якій він просить розглядати зазначену справу за відсутності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , на позовних вимогах наполягають (т.3 а.с.80), що також свідчить про обізнаність ОСОБА_1 через свого адвоката Горбенко В.С. про дату, час і місце розгляду даної справи в Запорізькому апеляційному суді.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

При цьому, колегія суддів зауважує, що Європейський суд з прав людини у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" ("Alimentaria Sanders S.A. v. Spain", рішення від 7 липня 1989 року, заява №11681/85, п. 35) зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Апеляційний суд виходить з того, що якщо сторони та/або їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін чи їх представників, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Оскільки учасники справи були належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справи, ОСОБА_1 в інтересах якого діє його представник, адвокат Горбенко В.С. реалізував своє право на викладення відповідних аргументів у апеляційній скарзі, та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), апеляційний суд вважає за потрібне розглянути справу в даному судовому засіданніу відсутності Держави України в особі Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, Дніпровського апеляційного суду, Криворізької центральної окружної прокуратури, Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу, Задорожнього О.В. в інтересах якого діє представник, адвокат Горбенко В.С., адвоката Горбенко В.С., які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи.

Участь Прокуратури Дніпропетровської області в судовому засіданні в приміщенні Запорізького апеляційного суду була забезпечена в режимі відеоконфренції.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника Прокуратури Дніпропетровської області, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що статтею 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено вичерпний перелік випадків, за яких у особи виникає право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом. Оскільки кримінальне проваження щодо ОСОБА_1 було закрито з нереабілітуючих підстав за п. 7 ст. 6 КПК України ( в редакції 1960 року) відповідно до якої кримінальне провадження закривається в разі, якщо потерпілий, а у випадках, передбачених цим Кодексом, його представник відмовився від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення, що не є реабілітуючою підставою, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог. Позовні вимоги позивача про стягнення витрат на оплату послуг адвоката у розмірі 70 000,00 грн, втрачену вигоду позивача від того, що адміністрація ТОВ «Торговий дім «Щедро» відкликало свою пропозицію у зв`язку з притягненням його до кримінальної відповідальності у розмірі 868 863,58 грн є недоведеними та не підтверджені матеріалами справи.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 07 серпня 2006 року Саксаганським РВ Криворізького РВ ГУМВС України в Дніпропетровській області порушено комінально справу № 56061937 за ч. 1 ст. 121 КК України за фактом спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_3 .

Висновком експерта судмедамбулаторії Криворізького СМЕ Бондаренко О.В. № 4010 від 09 грудня 2006 року, яка була проведена на підставі Постанови слідчого СВ Саксаганського РО КГУ Тинянова М.С., встановлено, що по характеру ушкодження, які маються у ОСОБА_3 відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя (т.1 а.с.8-9).

30 липня 2007 року виконувачем обов`язків прокуратури Саксаганського району м. Кривого Рогу Яловим О.І. у кримінальній справі затверджено обвинувальний акт і кримінальну справу №56061937 відносно ОСОБА_1 направлено до Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області (т.2 а.с.51-77).

Під час досудового слідства обвинуваченому ОСОБА_1 був обраний запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, який 22 вересня 2016 року постановою судді скасований за клопотанням обвинуваченого.

В ході судового розгляду прокурором 16 жовтня 2013 року змінено обвинувачення з ч. 1 ст. 121 КК України на ч. 2 ст. 125 КК України, що сторонами по справі не заперечується.

Постановою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 листопада 2013 року кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_1 , в скоєнні злочину передбаченого ч.1 ст. 125 КК України закрито, за відсутністю скарги потерпілого, на підставі ч.1 п.7 ст. 6 КПК України ( в редакції 1960 року) (т.2 а.с. 78-79).

29 листопада 2013 року адвокат Бухтоярова І.М. направив апеляційну скаргу, в якій просив постанову Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 листопада 2013 року про закриття кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_1 , винесену на підставі п.7 ч.1 ст.6 КПК України (в редакції 1960 року) (т.2 а.с.80-88).

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 січня 2014 року апеляційну скаргу захисника Бухтоярова І.М., який діє в інтересах підсудного ОСОБА_1 задоволено частково, Постанову Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 листопада 2013 року скасовано, кримінальну справу направлено на новий судовий розгляд до Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу (т.1 а.с.221-223, т.2 а.с.89-91).

Під час судового розгляду прокурором Тумко В.І. 28 листопада 2014 року винесено постанову про зміну обвинувачення в порядку ст. 277 КПК України ( 1960 року).

Відповідно до Вироку Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 грудня 2014 року, ОСОБА_1 в скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.125 КК України виправдано (т.2 а.с.92-103).

18 грудня 2014 року прокурором Саксаганської районної м. Кривого Рогу прокуратури Тумко В.І. подано апеляційну скаргу на Вирок Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 грудня 2014 року (т.2 а.с.104-108).

Вироком Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 березня 2015 року апеляційну скаргу прокурора задоволено в повному обсязі, вирок Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 грудня 2014 року, яким ОСОБА_1 виправдано у вчиненні кримінального злочину, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, скасовано. Постановлено новий вирок, яким ОСОБА_1 визнано винним за ч.2 ст.125 КК України та призначено покарання у вигляді штрафу у розмірі 100 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 1700 грн., та на підставі ст.49 КК України звільнено від кримінальної відповідальності (т.1 а.с.224-235, т.2 а.с.109-120).

На Вирок Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 березня 2015 року, ОСОБА_1 було подано касаційну скаргу (т.2, а.с.121-128).

Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 червня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, вирок апеляційного суду від 10 березня 2015 року скасовано, кримінальну справу направлено на новий апеляційний розгляд (т.1 а.с.236-239, т.2 а.с.129-132).

10 березня 2016 року Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області вирок Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 грудня 2014 року скасовано та кримінальну справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції (т.1 а.с.240-245, т.2 а.с.133-138).

Постановою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 березня 2017 року, повернуто кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_1 у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, для провадження додаткового розслідування (т.2 а.с.139-145).

На постанову Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 березня 2017 року, ОСОБА_1 було подано апеляційну скаргу (т.2 а.с.146-147).

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 травня 2017 року, апеляційну скаргу підсудного ОСОБА_1 задоволено та постанову Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 березня 2017 року скасовано, кримінальну справу направлено на новий судовий розгляд. (т.1 а.с.246-250, т.2 а.с.148-153).

Постановою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 грудня 2018 року, провадження у кримінальній справі №1-13/11/214 (1/214/5/18) щодо ОСОБА_1 за ч.2 ст.125 КК України закрито на підставі п.7 ч. 1 ст. 6 КПК України, у зв`язку з відмовою потерпілим від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення ( в редакції 1960 року) (т.2, а.с.154-155).

Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Випадки, коли відшкодування завданої шкоди, зокрема, втраченого заробітку, здійснюється з Державного бюджету України незалежно від вини особи, яка її завдала, визначені ч.2 ст. 1167, ст. 1176 ЦК України та Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратири і суду».

Відповідно до частин першої, другої статті 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешті чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду. Відповідно до частини шостої статті1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативну-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громаднинові незаконними діями органів, що здійснють оперативно-розшукову діяльність, орагів досудового розслідування, пртокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відповідно до статті 3 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.

Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (стаття 4 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду").

Питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12 (частина перша статті 13 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду").

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

У наведених у статті 1 Закону № 266/94-ВР випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода (пункт 5 стаття 3).

Відповідно до частин другої, третьої статті 13 цього Закону розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Згідно із частинами п`ятою, шостою статті 4 Закону № 266/94-ВР відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Отже, право на відшкодування моральної шкоди на підставі Закону № 266/94-ВР виникає в особи у випадку повної реабілітації.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції керувався тим, що на підставі положень Закону № 266/94-ВР ОСОБА_1 не має право на відшкодування моральної шкоди.

Пунктом 3 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громаднинові незаконними діями органів, що здійснють оперативно-розшукову діяльність, орагів досудового розслідування, пртокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41, визначено, що право на відшкодування шкоди у громадянина, який був незаконно засуджений судом, виникає у випадку повної його реабілітації.

Таким чином, право на відшкодування шкоди у особи виникає не у будь-якому випадку закриття кримінального провадження, а лише у випадку його закриття з реабілітуючих підстав.

Отже, право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди на підставі Закону виникає в особи у випадку повної реабілітації. Таким чином, особа, стосовно якої закрито кримінальне провадження за нереабілітуючими підставами, не вправі вимагати відшкодування матеріальної чи моральної шкоди, яка була їй завдана в процесі розслідування.

Статтею 284 КК України передбачено вичерпний перелік підстав для закриття кримінального провадження. Вони у свою чергу класифікуються за декількома критеріями реабілітуючими та нереабілітуючими.

Реабілітуючі пов`язані з констатацією факту того, що підозрюваний/ обвинувачений не вчинив злочину. На противагу цьому нереабілітуючі позитивно вирішують питання про вчинення особою злочину. До перших належить лише три підстави: встановлено відсутність події кримінального правопорушення; встановлено відсутність у діянні складу кримінального правопорушення; не встановлено достатніх доказів дляя доведення винуватості особи в суді та вичерпано можливість їх отримати.

Коли йдеться про реабілітуючі підстави закриття кримінального провадження, слід виходити з того, що особа не вчинила протиправного діяння, передбаченого кримінальним законом, і, як результат, має право на реабілітацію. До таких підстав належать ті, які свідчать про повну невинуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, що їй інкримінується. І мають наслідки зняття підозри. Відновлення доброго імені, гідності та репутації.

У Постанові Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 487/1817/18, аналізуючи питання розмежування закриття кримінального провадження за реабілітуючими та нереабілітуючими підставами дійшов висновку, що відмова потерпілого від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення є безумовною підставою для його закриття ( п.7 ч. 1 ст. 284 КПК). Закриття кримінального провадження через відсутність події кримінального правопорушення ( п. 1 ч. 1 ст. 284 КПК) у такому випадку не допускається.

Тобто, Верховний Суд чітко розмежував відсутність події кримінального правопорушення як реабілітуючу підставу та відмову потерпілого від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення як нереабілітуючу підставу закриття кримінального провадження.

Розмежування вказаних підстав за КПК 1960 року та КПК 2012 року за свєю суттю є аналогічними, тож, і у останній правовій позиції Верховний Суд розглядає відмову потерпілого від обвинувачення як самостійну та нереабілітуючу підставу закриття кримінального провадження, а саме за вказаною підставою було ухвалено остаточне рішення у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_1 .

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 підозрюється в скоєнні злочину, передаченого ч.1 ст.121 КК України та в ході судового розгляду прокурором 07 грудня 2018 року відносно ОСОБА_1 змінено обвинувачення з ч.1 ст. 121 КК України на ч.2 ст. 125 КК України, відповідно до якої умисне легке тілесне ушкодження карається штрафом до п`ятдесяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян або громадськими роботами на строк до двохсот годин, або виправними роботами на строк до одного року.

Потерпілий ОСОБА_3 ознайомившись з постановою прокурора про зміну обвинувачення, надав суду заяви щодо згоди з постановою прокурора та відмовився подавати скаргу приватного обвинувачення за ч. 2 ст. 125 КК України, у зв`язку з чим, прокурор, враховуючи вимоги ст.ст. 27, 282 КПК України, відмовився підтримувати обвинувачення за ч.2 ст. 125 КК України.

Підсудний ОСОБА_1 та його захисники Задорожня Р.М. та Горбенко В.С. у судовому засіданні першої інстанції не заперечували проти закриття провадження у кримінальній справі.

У зв`язку з чим, постановою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 грудня 2018 року, провадження у кримінальній справі №1-13/11/214 (1/214/5/18) щодо ОСОБА_1 за ч.2 ст.125 КК України закрито на підставі п.7 ч. 1 ст. 6 КПК України, у зв`язку з відмовою потерпілим від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення ( в редакції 1960 року) (т.2, а.с.154-155).

Відповідно до вимог ч.1 ст.27 Кримінально-процесуального кодексу України, затвердженого Законом від 28 грудня 1960, кримінальні справи про злочини, передбачені статтею 125 КК України, порушуються не інакше як за скаргою потерпілого, якому і належить в такому разі право підтримувати обвинувачення.

Відповідно до положень ст.282 КПК України, якщо під час судового розгляду справи прокурор відмовився підтримувати державне обвинувачення, а потерпілий не бажає скористатися правом, передбаченим ч.2 ст.267 цього Кодексу суд закриває справу.

Згідно вичерпного переліку, наведеного у ст.6 КПК України порушена кримінальна справа підлягає закриттю, зокрема за відсутністю скарги потерпілого, якщо справу може бути порушено не інакше як за його скаргою, крім випадків, коли прокуророві надано право порушувати справи і при відсутності скарги потерпілого (частина 3 статті 27 цього Кодексу).

Тобто, кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 було закрито на підставі п.7 ст.6 КПК України (в редакції 1960 року), відповідно до якої кримінальне провадження закривається в разі, якщо потерпілий, а у випадках, передбачених цим Кодексом, його представник відмовився від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.

Відповідно до вимог ст.53-1 КПК України (в редакції 1960 року) у разі закриття кримінальної справи за відсутністю події злочину, відсутністю в діянні складу злочину або за недоведеністю участі особи у вчиненні злочину, а також у разі постановлення виправдувального вироку орган дізнання, слідчий, прокурор і суд зобов`язані роз`яснити особі порядок поновлення її порушених прав і вжити необхідних заходів до відшкодування шкоди, завданої особі внаслідок незаконних засудження, притягнення як обвинуваченого, затримання, застосування запобіжного заходу та у разі незаконного продовження виконання призначеного покарання у випадках, коли кримінальний закон, який усуває караність діяння, набрав чинності.

Постановою Саксаганського районного суду Дніпропетровської області від 10 грудня 2018 року кримінальне провадження у кримінальній справі № 1-13/11/214 (1/214/5/18) щодо ОСОБА_1 за ч.2 ст.125 КПК України було закрито на підставі п. 7 ст. 6 КПК України, у зв`язку з відмовою потерпілим від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення (в редакції 1960 року) (т.2 а.с.154-155), тобто з нереабілітуючих підстав.

Таким чином, оскільки кримінальне провадження у відношенні ОСОБА_1 закрито на підставі п. 7 ст. 6 КПК України, у зв`язку з відмовою потерпілого від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення, що не є нереабілітуючою підставою, тому підстави для відшкодування шкоди на користь позивача відсутні.

Сам факт зміни обвинувачення прокуратурою не свідчить про незаконність притягнення особи до кримінальної відповідальності та не тягне за собою права на відшкодування шкоди в порядку статті 1176 ЦК України та Закону № 266/94-ВР, оскільки ОСОБА_1 не був виправданий, а кримінальне провадження було закрито у зв`язку з відмовою потерплого підтримувати обвинувачення, що не може бути підставою для висновку про незаконний характер дій органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду.

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки кримінальне провадження щодо позивача було закрито з нереабілітуючих підстав, а діючим національним законодавством чітко визначений вичерпний перелік випадків, за яких особі відшкодовується шкода, завдана незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, тому суд правомірно дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди.

Щодо заявлених позивача вимог про відшкодування втраченої вигоди від того, що адміністрація ТОВ «Щедро» відкликала свою пропозицію у зв`язку з притягненням ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності, що склало 868863 грн, необхідністю брати академічну відпустку та переходити на контрактну форму навчання з оплатою 10500, 00 грн на рік, то слід зазначити, що згідно з положеннями чинного трудового законодавства, зокрема, Закону України «Про оплату праці», заробітна плата-це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно, жодні пропозиції про працевлаштування не визначають заробітної плати працівника, вона узгоджується відповідно до укладеного між сторонами трудового договору.

За змістом положень частини першої статті 12 Закону України « Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пункті 1 статті 3 цього Закону ( тобто заробітку та інших грошових доходів, які громадянин втратив внаслідок незаконних дій), залежно від того, який орган проводив слідство (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії проводить суд, що розглядає справу у першій інстанції.

Оскільки Закон № 266/94-ВР не містить вимог щодо процесуальної форми документа, з яким особа має звернутися до суду за захистом свого порушеного права, то таким способом захисту в силу положень статтей 15, 16 ЦК України може бути, зокрема, звернення до суду з відповідною позовною заявою.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що суми обраховані у позовній заяві, не є заробітною платою (заробіком) згідно з положеннями трудового законодаства та у розумінні Закону України № 266/94-ВР, тож не підлягають стягненню в порядку, визначеному цим Законом.

Також, документів, що свідчать про причини відкликання пропозиції роботодавця, позивачем не надавалося, крім того, не є обгрунтованим покладення відповідальності за відкликання вказаної пропозиції на державу, а не потенційного роботодавця.

Таким чином, позовні вимоги щодо втраченої вигоди ОСОБА_1 від того, що адміністрація ТОВ «Торговий дім «Щедро» відкликало свою пропозицію саме у зв`язку з притягненням позивача до криимінальної відповідальності, а не з інших причин, як і необхідністю брати академічну відпустку та переходити на контракту форму навчання також носять виключно характер припущень, та не підтверджено матеріалами справи.

Відповідно до положень частини першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Що стосується позовних вимог про стягнення витрат на правничу допомогу адвоката у розмірі 70000, 00 грн, то слід зазначити наступне.

У пункті 4 статті 3 Закону № 266/94-ВР передбачено, що у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується (повертаються) зокрема суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги.

Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до положень ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду зазделегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Встановивши, що позивачем не надана нолежних та допустимих доказів на підтвердження витрат у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги на суму 70000, 00 грн, суд першої інстанції обгрунтовано відмовив у задоволенні цих позовних вимог.

Не заслуговують на увагу доводи ОСОБА_2 про те, що фактично ОСОБА_1 притягався до кримінальної відповідальності не за ч. 2 ст. 125 КК України, а за ч.3 ст. 125 КК України, а отже на його думку немає жодних підстав, що справу закрито з нереабілітуючих підстав, оскільки вони спростовуються матеріалами справи, яким суд першої інстанції надав належну оцінку та дійшов вірних висновків про те, що після перекваліфікації прокурора кримінального провадження у відношенні ОСОБА_1 з ч.1 ст. 121 КК України на ч.2 ст. 125 КК України, дане кримінальнео провадження було закрито на підсаві п.7 ч. 1 ст. 6 КПК України (в редакції 1960 року), оскільки потерпілий ОСОБА_3 відмовився від підтримання приватного обвинувачення, тобто дане кримінальне провдженя закрито у зв`язку з нереабілітуючих обставин.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції, який їх обґрунтовано спростував.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки зводяться лише до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надано належну правову оцінку та тлумачення норм права на розсуд апелянта, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та жодним чином не спростовують висновків суду, викладених в оскаржуваному судовому рішенні.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись ст.ст, 367, 368, 374, 375, 382-384, 389-390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Горбенка Володимира Семеновича, який діє від імені та в інтересах ОСОБА_1 залишити без задовлення.

Рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 вересня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 23 серпня 2022 року.

Головуючий, суддя СуддяСуддя
Подліянова Г.С.Гончар М.С.Маловічко С.В.