Номер провадження: 22-ц/813/1338/22
Головуючий у першій інстанції Єршова Л. С.
Доповідач Гірняк Л. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.08.2022 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Одеського апеляційного суду в складі:

Головуючого - Гірняк Л.А.

Суддів - Сегеди С.М., Комлевої О.С.,

За участю секретаря -Куріньової Л.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні у м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самосійних вимог на предмет спору, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8

-про визнання права власності на 35/100 часток земельної ділянки, -

ВСТАНОВИВ:

ПРОЦЕДУРА

Короткий зміст позовних вимог

28.02.2006 позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якій просить визнати за ним право власності на 35/100 часток земельної ділянки (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, кадастровий номер: :52:021:0064), площа: 0,1025 га, за адресою: АДРЕСА_1 , та стягнути з ОСОБА_2 на його користь судові витрати (а.с.3-5, 49-51).

Позов обґрунтовано тим, що 28.02.2006 ОСОБА_2 набула право власності на земельну ділянку площею 0,1025 га, за адресою: АДРЕСА_1 , про що видано Державний акт про право власності на земельну ділянку, та на якій побудувала домоволодіння під АДРЕСА_2 , що складалося з двох житлових будинків під літерами «Н» та «О, О1».

14.10.2014 він набув право власності на 35/100 частин цього домоволодіння на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Писаренко Є.С.

20.07.2018 він уклав з усіма співвласниками домоволодіння договір про встановлення порядку володіння та користування приміщеннями, під час якого дізнався, що 9/100 його частин цього домоволодіння належить ОСОБА_7 , 9/100 частин - ОСОБА_8 , 8/100 частин - ОСОБА_6 , 6/100 частин - ОСОБА_5 , 4/100 частин - ОСОБА_4 , а відповідачка ОСОБА_2 є власницею 29/100 частин цього домоволодіння.

Також він дізнався, що 13.11.2017 відповідач ОСОБА_2 уклала з співвласниками домоволодіння договір про припинення права сумісної власності (реєстровий № 2067), на підставі якого виділила їм частки у праві власності на земельну ділянку, при цьому відповідачем не було зроблено виділ йому 35/100 частин земельної ділянки пропорційно до розміру належних йому 35/100 частин домоволодіння.

На думку позивача відповідач ОСОБА_2 володіє 35/100 частинами земельної ділянки, які за законом належать йому, що і стало приводом для звернення до суду з позовом про визнання права власності на 35/100 частин земельної ділянки.

03.05.2019 відповідач ОСОБА_2 надала відзив на позовну заяву (а.с.129-130) та заяву , в яких зазначила, що позов не визнає в повному обсязі та зазначила, що:

- не відчужувала 35/100 частин домоволодіння шляхом дарування ОСОБА_3 , а відтак не є відповідачем у справі;

- 20 липня 2018 року було укладено договір про всиновлення порядку володіння та користування спільним майном для оформлення позивачем ОСОБА_1 прав на гараж;

- співвласниками земельної ділянки 0,1025 га, кадастровий номер :52:021:0064, по АДРЕСА_2 є громадяни ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та вона, ОСОБА_2 , розгляд справи без їх участі порушує їх право власності;

- позивачу було надано пропозицію підписати договір земельного сервітуту на умовах безкоштовного та постійного користування;

- не буде укладати з позивачем ОСОБА_1 угоди по відчуженню земельної ділянки( а.с. 143).

02.07.2019 представник ОСОБА_1 - адвокат Мандрик Г.М. подала пояснення, в яких уточнила обставини відчуження ОСОБА_2 35/100 частин домоволодіння АДРЕСА_2 та зазначила, що 27.07.2004 ОСОБА_2 уклала договір купівлі-продажу (реєстровий № 1-4196) з ОСОБА_9 , на підставі якого останній набув право власності на 35/100 частин домоволодіння, а в подальшому ОСОБА_9 уклав з ОСОБА_10 договір дарування, на підставі якого остання набула права власності на ці 35/100 частин домоволодіння.

Також представник позивача зазначила, що відповідач не спростувала доводів позивача, зазначених у позові.

04.11.2019 третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 подала до суду заяву, в якій зазначила, що позовні вимоги ОСОБА_1 є законними та такими, що не порушують законні права та інтереси інших учасників справи, та зазначила, що позов підлягає задоволенню, просила розглянути справу без її участі (а.с.191).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2019 року позивачу ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову.

Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 14.10.2014, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Писаренком Є.С., зареєстрованого в реєстрі за № 5277, ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_11 , який діяв від імені ОСОБА_1 , купив 35/100 частин домоволодіння під АДРЕСА_2 , яке в цілому складається з двох житлових будинків, зазначених на пані під літерами «Н» та «О, ОІ», загальною площею 1377,2 кв.м, житловою площею 629,7 кв.м та надвірних споруд, зазначених на плані під літерами: «К», «Л» - гаражі, «П» - котельня, №4-6,8 огорожа, ІІ замощення, розташованих на земельній ділянці площею 1027 м», яка знаходиться у фактичному користуванні.

У користування покупця за зазначеним договором переходить: із літери «Н»: житлова 1-2; житлова 1-3; житлова 1-10; житлова 1-12; житлова 1-16; житлова 1-17; житлова 1-18; їдальня 1-6; кухня 1- 7; туалет ІІІ; туалет 1-5; ванна 1-13; санвузол 1-11; санвузол 1-15; коридор 1; коридор -1-1; коридор 1-4; коридор 1-9; коридор 1-14; підвал - ІV; підвал VІ; підвал VІІ; підсобне ІІ; підсобне V; сходи VІІІ; сходи Х; сходи ХІ; сходи ХІІ; котельня ІХ; літера «П» - котельня; житловою площею 235,2 кв.м.

Зазначене домоволодіння знаходиться у спільній частковій власності, в якому 9/100 його частин цього домоволодіння належить ОСОБА_7 , 9/100 частин - ОСОБА_8 , 8/100 частин - ОСОБА_6 , 6/100 частин - ОСОБА_5 , 4/100 частин - ОСОБА_4 , а відповідачка ОСОБА_2 є власницею 29/100 частин цього домоволодіння, що не заперечувалося учасниками справи.

12.07.2018 всі співвласники домоволодіння уклали договір про встановлення порядку володіння та користування спільним майном (реєстровий № 1128), який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Місік О.В., предметом якого є визначення часток у домоволодінні та приміщень, які знаходяться у користуванні осіб, що його підписали.

Домоволодіння під АДРЕСА_2 розташовано на земельній ділянці, яка має кадастровий номер :52:021:0064, площу 0,1025 га та цільове призначення: В.02.01 Для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна забудова).

Судом було встановлено, що на час розгляду справи зазначена земельна ділянка знаходиться у спільній частковій власності:

- 6/100 частин належить ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу (реєстровий № 1284), посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Місік О.В. 03.08.2018;

- 4/100 частин належить ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу (реєстровий № 2329), посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Місік О.В. 18.12.2017;

- 8/100 частин належить ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу (реєстровий № 2240), посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Місік О.В. 06.12.2017;

- 9/100 частин належить ОСОБА_7 на підставі договору про припинення права спільної сумісної власності на земельну ділянку в зв`язку із визначенням часток та виникненням права спільної часткової власності на неї (реєстровий № 2067), посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Місік О.В. 13.11.2017, та Державного акту на право власності на земельну ділянку, серія та номер б/н, виданого Одеським міським управлінням земельних ресурсів Одеської міської ради 28.02.2006;

- 9/100 частин належить ОСОБА_8 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку, серія та номер б/н, виданого Одеським міським управлінням земельних ресурсів Одеської міської ради 28.02.2006 та договору про припинення права спільної сумісної власності на земельну ділянку в зв`язку із визначенням часток та виникненням права спільної часткової власності на неї (реєстровий № 2067), посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Місік О.В. 13.11.2017;

- 64/100 частин належить ОСОБА_2 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку, серія та номер б/н, виданого Одеським міським управлінням земельних ресурсів Одеської міської ради 28.02.2006 та договору про припинення права спільної сумісної власності на земельну ділянку в зв`язку із визначенням часток та виникненням права спільної часткової власності на неї (реєстровий № 2067), посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Місік О.В. 13.11.2017.

На підставі ст.ст.30, 120 Земельного кодексу України та ст.377 ЦК України суд зробив висновок, що ці норми законодавства імперативно передбачають перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, що зумовлює право власника нерухомості вимагати оформлення у встановленому порядку свого права користування відповідною земельною ділянкою.

Суд дійшов висновку, що договір про припинення права спільної сумісної власності на земельну ділянку (реєстровий № 2067), посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Місік О.В. 13.11.2017, на підставі якого сторони набули у власність частки земельної ділянки, був укладений його сторонами всупереч інтересам та правам позивача ОСОБА_1 , проте не оспорений в установленому законом порядку і вимоги про визнання цього договору недійсним ним не заявлялися, що є підставою для відмови у позові.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2019 року, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій у якій ставить питання про його скасування та ухвалення нового рішення, посилаючись на його незаконність і необґрунтованість через неповноту та неправильність встановлення обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків обставина справи, неправильність застосування норм матеріального права, а саме неправильність тлумачення закону.

Апелянт зазначає, що:

- суд безпідставно відмовив позивачу у вирішенні питання про визнання за ним права власності через дійсність правовстановлюючих договорів на землю усіх співвласників без посилання на норму закону;

- суд визнав імперативність норм ст.с.120 ЗК України та ст.377 ЦК України безпідставно запропонував визнати недійсним договір про припинення права спільної сумісної власності на земельну ділянку;

- судом невірно застосовані ст.ст.120 ЗК України та ст.377 ЦК України.

13.03.2020 відповідач ОСОБА_2 одала відзив на апеляційну скаргу, в якій просила залишити рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2019 року без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення та стягнути з нього на її користь понесені судові витрати.

В обґрунтування заперечень проти апеляційної скарги відповідачка зазначає, що:

- ОСОБА_9 та ОСОБА_3 були обізнані про обсяг прав на земельну ділянку;

- ст.ст.120 ЗК України та ст.377 ЦК України не зобов`язують її вирішувати питання передачі прав власності на відповідні частки в праві на земельну ділянку при відчуженні часток у праві власності на домоволодіння; вона не має обов`язку вчиняти жодних дій для виконання вимог цих статтей;

- позивач забажав отримати безоплатно 35/100 частин земельної ділянки і тому подав відповідний позов до суду;

- зазначає, що на час укладення договору дарування між ОСОБА_12 і ОСОБА_13 земельна ділянка перебувала в спільній сумісній власності і ч.1 ст.120 ЗК України була змінена, відповідно до умов якої до особи, яка набула право власності на житловий будинок, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій він розміщений, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника.

Ухвалою Одеського апеляційного суду до участі у справі були залучені ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8

ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 подали заяви та пояснення, в яких навели обставини придбання ними частин домоволодіння та земельної ділянки, зазначили, що позов не підлягає задоволенню, просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги та розглядати справу без їх участі.

Сторонив судове засідання не зявились, про час та місце розгляду справи сповіщені належним чином.

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Безродна О.В. просить справу слухати за їх відсутності.

Відповідач ОСОБА_2 заявила клопотання про зупинення провадження по справі.

Ухвалою одеського апеляційного суду від 11.08.2022 року в клопотанні відповідачки ОСОБА_2 про зупинення провадження по справі -відмовлено.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.

Фактичні обставини та оцінка апеляційного суду

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши та перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, прийшла до наступного.

Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ч.1 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, за змістом ст.ст.89, 263, 264, 265 ч.4 ЦПК України суд зобов`язаний надати мотивовану оцінку кожному аргументу, наведеному учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, а також оцінити належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

Рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам законності та обґрунтованості з огляду на наступне.

20.04.2004 Одеська міська рада прийняла рішення № 2570-ХХІV про припинення права постійного користування гр. ОСОБА_14 земельною ділянкою, площею 0,1057 га, за адресою: АДРЕСА_1 та передачу земельної ділянки площею 0,1025 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , безоплатно у спільну сумісну власність гр.гр. ОСОБА_2 , яка є відповідачкою у справі, а також ОСОБА_8 та ОСОБА_7 . Зазначене рішення було прийнято, зокрема, на підставі ст.89, п. «а» ч.3 ст.116, 118 Земельного кодексу України.

Зазначене рішення підтверджує, що власники домоволодіння набули майнові права на земельну ділянку, тобто володіння, користування та розпорядження нею, проте право власності на цю ділянку може виникнути у них лише в майбутньому за умови отримання Державного акту про право власності на земельну ділянку.

27.07.2004 ОСОБА_2 уклала договір купівлі-продажу (реєстровий № 1-4196) з ОСОБА_9 , на підставі якого останній набув право власності на 19/100 частин домоволодіння АДРЕСА_2 (а.с.199 т.1).

27.07.2004 ОСОБА_2 уклала договір купівлі-продажу (реєстровий № 1-4199) з ОСОБА_9 , на підставі якого останній набув право власності на 16/100 частин домоволодіння АДРЕСА_2 (а.с.198 т.1).

Загалом на підставі цих двох договорів купівлі-продажу ОСОБА_9 отримав у власність 35/100 частин цього домоволодіння.

Зазначені договори укладені до отримання Державного акту про право власності на земельну ділянку.

Відповідно до ст.89 Земельного кодексу України в редакції станом на 27.07.2004 у спільній сумісній власності можуть перебувати земельні ділянки співвласників житлового будинку. Відповідно до ч.1 ст.116, ст.118 Земельного кодексу України громадяни набувають право власності на земельні ділянки за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, зокрема п. «а» ч.3 ст.116 Земельного кодексу України передбачає передачу співвласникам житлового будинку земельної ділянки у власність безоплатно, якщо вона перебувала у їх користуванні, шляхом їх приватизації.

Отже, на підставі зазначених норм законодавства у зв`язку з придбанням частки домоволодіння ОСОБА_9 отримав право на отримання у спільну сумісну власність земельної ділянки шляхом її приватизації.

Судова колегія дійшла висновку, що рішення Одеської міської ради № 2570-ХХІV від 20.04.2004 зачіпало право ОСОБА_9 як співвласника домоволодіння отримати земельну ділянку у спільну сумісну власність з іншими співвласниками житлового будинку, але про яке він не був обізнаний, оскільки у укладених ним договорах купівлі-продажу відсутнє повідомлення з боку продавця ОСОБА_2 про таке рішення або факт вчинення дій щодо приватизації земельної ділянки.

ОСОБА_9 володів на праві власності 35/100 частинами домоволодіння з 27.07.2004 до 15.09.2011 і за цей час редакція ст.120 ЗК України змінювалася неодноразово, а саме:

- станом на 27.07.2004 зазначена норма закону передбачала, що при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди (ч.4 ст.120 ЗК України);

- з 20.06.2007 по 31.12.2009 зазначена норма закону (ч.ч.1 та 2) передбачала, що до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею, або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування;

- з 01.01.2010 зазначена норма закону, яка діяла як на час укладення договору дарування від 15.09.2011, так і на час укладення договору купівлі-продажу від 14.10.2014, передбачала, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщенні не земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення (ч.ч.1 та 2). У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди (ч.4).

Згідно з вимогами ч.1 ст.125 ЗК України в редакції на цей же час право власності а право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Згідно з вимогами ч.1 ст.126 ЗК України право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України.

28.02.2006 на підставі зазначеного рішення ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 отримали Державний акт про право власності на земельну ділянку.

Проте, враховуючи факт набуття ОСОБА_9 права власності на частину домоволодіння, яке було розташоване на земельній ділянці, право власності на яку у ОСОБА_2 на день укладення договору купівлі-продажу не виникло, а також порушення права його права на отримання цієї земельної ділянки у спільну сумісну власність до отримання Державного акту на земельну ділянку, судова колегія дійшла висновку, що між ОСОБА_9 та ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 правовідносини щодо набуття права власності на підставі ст.120 ЗК України у зазначених редакціях закону не виникли.

Також судова колегія не приймає на увагу довід ОСОБА_2 про обізнаність ОСОБА_9 про отримання Державного акту про право власності на земельну ділянку у зв`язку з відсутністю в матеріалах справи належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів на підтвердження цього факту.

Зазначений довід також спростовується і пунктом третього договору дарування (реєстровий № 6365), укладеного 15.09.2011 ОСОБА_9 з ОСОБА_15 , на підставі якого остання набула права власності на ці 35/100 частин домоволодіння (а.с.164-165), в якому зазначено, що дарувальник свідчив, що земельна ділянка, на якій розташовано домоволодіння, частина якого відчужується, на праві приватної власності їм не належить та в процесі приватизації не перебуває.

14.10.2014 ОСОБА_3 уклала з позивачем ОСОБА_1 договір купівлі-продажу (реєстровий № 5277), посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Писаренко Є.С., на підставі якого позивач набув у власність 35/100 частин домоволодіння, загальною площею 1390,9 кв.м, житловою площею 630 кв.м, яке в цілому складається із двох цегляних житлових будинків, зазначених на плані під літерами «Н» та «О.О1» та надвірних споруд, зазначених на плані під літерами «К», «Л» - гаражі, «П» - котельня, № 4-6, 8, 9 - огорожа, ІІ - вимощення, за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.24-26), право власності на які зареєстрував у Державному реєстрі речових прав, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер: 28074821, сформованим 14.10.2014 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Писаренко Є.С. (а.с.22-23).

Судова колегія враховує той факт, що правовідносини між ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 з однієї сторони та ОСОБА_9 з іншої сторони виникли та регулювалися ст. ст.89, п. «а» ч.3 ст.116, 118 Земельного кодексу України, а тому не могли бути реалізовані у спосіб, передбачений ст.120 ЗК України в редакції, яка діяла на день укладення ним договорів купівлі-продажу нерухомого майна, а саме 27.07.2004.

Права ОСОБА_16 , та ОСОБА_1 є похідними від права ОСОБА_9 на земельну ділянку, а тому до них не можуть бути застосовані вимоги ст.120 Земельного кодексу України, в редакціях, що діяли станом на день набуття права власності ОСОБА_9 .

З матеріалів справи вбачається, що 13.11.2017 ОСОБА_2 , ОСОБА_8 та ОСОБА_7 уклали договір про припинення прав спільної сумісної власності на земельну ділянку в зв`язку із визначенням часток та виникнення права спільної часткової власності на неї.

Станом на 19.04.2019 земельна ділянка площею 0,1025 га, кадастровий номер: :52:021:0064, цільове призначення: В.02.01 Для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна забудова) належить на праві спільної часткової власності у наступних частках таким особам:

- ОСОБА_2 - 64/100 частин;

- ОСОБА_7 - 9/100 частин;

- ОСОБА_8 - 9/100 частин;

- ОСОБА_6 - 8/100 частин;

- ОСОБА_5 - 6/100 частин;

- ОСОБА_4 - 4/100 частин.

Зазначена обставина підтверджується Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-019, сформованим 19.04.2019 (а.с.131-137 т.1).

20 липня 2018 року позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 уклали між собою договір про встановлення порядку володіння та користування спільним майном (реєстровий № 1128), предметом якого є визначення часток у домоволодінні та приміщень, які знаходяться у їх фактичному користуванні кожного з них (а.с.28-31 т.1).

Відповідно до умов цього договору:

- позивачу ОСОБА_1 належить 35/100 частин домоволодіння АДРЕСА_2 ;

- ОСОБА_2 належить 29/100 частин цього домоволодіння;

- ОСОБА_7 належить 9/100 частин цього домоволодіння;

- ОСОБА_8 належить 9/100 частин цього домоволодіння;

- ОСОБА_6 належить 8/100 частин цього домоволодіння;

- ОСОБА_5 належить 6/100 частин цього домоволодіння;

- ОСОБА_4 належить 4/100 частин цього домоволодіння.

Згідно з ч.3 ст.89 Земельного кодексу України в редакції на день укладення цього договору у спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки співвласників жилого будинку. Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом.

Частинами 1 та 2 ст.120 Земельного кодексу України в редакції станом на 13.11.2017 та 20.07.2018 передбачалося, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Зазначена норма закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Отже, перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, припинення права власності на земельну ділянку відчужувача об`єкту нерухомості та набуття права власності набувачем на земельну ділянку пропорційно частці в об`єкті нерухомості.

Зі змісту двох угод вбачається, що всі співвласники житлового будинку, окрім відповідачки ОСОБА_2 , отримали у власність частини земельної ділянки пропорційно до належних їм часток у домоволодіння АДРЕСА_2 , а відповідачка отримала у власність 64/100 частин земельної ділянки, що не відповідає принципу пропорційності її частці у праві власності у домоволодіння, яка складає 29/100 його частин.

Отже, порушення права ОСОБА_1 відбулося безпосередньо з боку відповідачки ОСОБА_2 .

Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Згідно з ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Отже, враховуючи, що ОСОБА_2 заперечує виникнення права власності у ОСОБА_1 на 35/100 частин земельної ділянки і відмовляється вирішити це питання шляхом укладення з ним угоди, судова колегія дійшла висновку, що його право підлягає захисту шляхом визнання права власності на 35/100 частин земельної ділянки пл.0,1025 га, що розташована по АДРЕСА_2 , та шляхом часткового припинення права власності ОСОБА_2 на 35/100 частин цієї земельної ділянки із залишенням у її власності 29/100 частин земельної ділянки, оскільки за змістом ст.120 ЗК України відчуження частини об`єкту нерухомості має наслідком припинення права власності на таку ж частину земельної ділянки, на якій він розташований.

Отже, суд першої інстанції не в повній мірі з`ясував обставини, що мають значення для справи, не визначився з характером правовідносин, що виникли між сторонами, та не вірно застосував норми права до встановлених фактів.

За встановлених судом обставин та враховуючи наведене, в силу п.п.1,2,4 ч.1 ст.376 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За подання позову до суду першої інстанції позивач сплатив судовий збір у розмірі 8810,00 грн., що підтверджується квитанцією від 07.09.2018(а.с.2).

За подання апеляційної скарги позивач сплатив 15765,00 грн., що підтверджується квитанцією № 0.0..1 від 17.01.2020.

Враховуючи задоволення позову, з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 має бути стягнутий судовий збір на суму 24575 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, судова колегія, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2019 року скасувати та прийняти нову постанову.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 35/100 частин земельної ділянки, площею 0,1025 га, кадастровий номер: :52:021:0064, цільове призначення: В.02.01 Для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна забудова) , що розташована по АДРЕСА_2 .

Припинити право власності ОСОБА_2 на 35/100 частин земельної ділянки, площею 0,1025 га, кадастровий номер: :52:021:0064, цільове призначення: В.02.01 Для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна забудова), що розташована по АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір на суму 24575 (двадцять чотири тисячі п`ятсот сімдесят п`ять) грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст складено 15.08.2022 року

Головуючий суддя - Л.А. Гірняк

О.С.Комлева

С.М.Сегеда