Постанова

Іменем України

11 серпня 2022 року

м. Київ

справа № 646/3553/18

провадження № 61-20512св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Шиповича В. В. (суддя - доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах недієздатного ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

треті особи, які не заявляють самостійний вимог щодо предмету спору: опікунська рада Адміністрації Київського району Харківської міської ради, ОСОБА_4 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова, у складі судді Єжова В. А., від 22 березня 2021 року та постанову Харківського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Хорошевського О. М.,

Котелевець А. В., Яцина В. Б., від 16 листопада 2021 року,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до

ОСОБА_3 про встановлення порядку користування квартирою.

Позовна заява мотивована тим, що їй та її недієздатному брату

ОСОБА_2 , особі з інвалідністю І групи, опікуном якого вона є, в порядку спадкування після смерті матері належать 2/9 та 1/9 частини у чотирикімнатній квартирі, а інші 2/3 частини цієї квартири належать її дядьку ОСОБА_3 .

Вони із братом не мають можливості користуватись своєю власністю, у зв`язку з тим, що відповідач зайняв всю квартиру та не дає їм ключів від квартири.

Посилаючись на викладене та остаточно сформулювавши позовні вимоги, ОСОБА_1 просила суд визначити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , та виділити:

- у користування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яким належать 2/9 та 1/9 частки у праві власності на квартиру, - житлову кімнату № 5, площею 14,4 кв. м, житлову кімнату № 6, площею 12,6 кв. м, балкон, площею 3 кв. м;

- у користування ОСОБА_3 , якому належить 2/3 частки у праві власності на квартиру, - житлову кімнату № 3, площею 10 кв. м, житлову кімнату № 4, площею 20,6 кв. м, вбудовану шафу (приміщення № 2), площею 2,8 кв. м, вхід до якої знаходиться у кімнаті № 3, балкон, площею 3 кв. м;

- у спільному користуванні залишити - коридор (приміщення № 1),

площею 7,5 кв. м, кухню (приміщення № 7), площею 7,7 кв. м, вбиральню (приміщення № 9), площею 0,9 кв. м, ванну кімнату (приміщення № 6), площею 2 кв. м.

Короткий зміст оскаржуваних судових рішень

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 22 березня 2021 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 16 листопада 2021 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Встановлено наступний порядок користування квартирою

АДРЕСА_2 :

- виділено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у спільне користування: житлову

кімнату № 5, площею 14,4 кв. м, житлову кімнату № 6, площею 12,6 кв. м, балкон, площею 3 кв. м;

- виділено ОСОБА_3 у користування: житлову кімнату № 4,

площею 20,6 кв. м, житлову кімнату № 3, площею 10 кв. м, з вбудованою шафою (приміщення № 2), площею 2,8 кв. м, та балкон, площею 3 кв. м;

- у спільному користуванні всіх співвласників залишено: коридор (приміщення № 1), площею 7,5 кв. м, кухню (приміщення № 7),

площею 7,7 кв. м, вбиральню (приміщення № 9), площею 0,9 кв. м, ванну кімнату (приміщення № 6), площею 2 кв. м.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що запропонований позивачем варіант користування квартирою відповідає як інтересам недієздатної особи з інвалідністю, так і часткам власників. При цьому відступлення від розміру ідеальних часток є незначним.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_3 посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким визначити наступний порядок користування спірною квартирою, виділивши:

- у користування ОСОБА_1 , якій належать 2/9 частки у праві власності на квартиру, - житлову кімнату АДРЕСА_3 , площею 14,4 кв. м, балкон,

площею 3 кв. м;

- у користування ОСОБА_3 , якому належить 2/3 частки у праві власності на квартиру, - житлову кімнату № 3, площею 10 кв. м, житлову кімнату № 4, площею 20,6 кв. м, житлову кімнату № 6, площею 12,6 кв. м, вбудовану шафу (приміщення № 2), площею 2,8 кв. м, вхід до якої знаходиться у кімнаті № 3, балкон, площею 3 кв. м;

- у спільному користуванні залишити - коридор, площею 7,5 кв. м, кухню,

площею 7,7 кв. м, вбиральню, площею 0,9 кв. м, ванну кімнату,

площею 2 кв. м.

У задоволенні вимог ОСОБА_2 відмовити.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

15 грудня 2021 року ОСОБА_3 подав касаційну скаргу на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 22 березня 2021 року та постанову Харківського апеляційного суду від 16 листопада 2021 року.

Ухвалою Верховного Суду від 26 січня 2022 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та витребувано її матеріали із районного суду. У липні 2022 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Підставою касаційного оскарження заявник зазначає застосування судами норм права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у справі № 333/3048/16-ц, від 18 березня

2020 року у справі № 405/3475/15-ц, від 23 жовтня 2019 року у справі

№ 523/1103/18, від 01 квітня 2020 року у справі № 759/3860/17, від 09 липня 2020 року у справі № 761/7927/17, від 17 грудня 2019 року у справі

№ 486/171/18, від 18 березня 2020 року у справі № 495/3293/17,

від 18 жовтня 2018 року у справі № 756/9713/16-ц, від 19 лютого 2020 року у справі № 755/12779/17, від 03 жовтня 2018 року у праві № 363/928/16-ц,

у постановах Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі

№ 6-1500цс15, від 03 квітня 2013 року у справі № 6-12цс13 (пункт 1

частини другої статті 389 ЦПК України).

Наголошує, що порядок користування передбачає визначення приміщень для індивідуального користування, а не їх виділ, шляхом поєднання часток співвласників. При проведенні розрахунку враховується як житлова, так і загальна площа.

Стверджує, що порядок користування житловими приміщеннями у квартирі, яка належить на праві власності кільком особам, може бути встановлений у випадку, коли такі приміщення відповідають за розмірами часткам цих осіб у вказаному майні.

Звертає увагу, що судами попередніх інстанцій встановлено порядок користування квартирою без проведення будь-яких розрахунків часток співвласників та фактично виділено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 приміщення, розмір яких більше їх часток у праві власності на квартиру, при тому, що вони забезпечені іншим житлом.

Вказує, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 успадкували частку квартири після смерті своєї матері, за життя якої був визначений порядок користування квартирою за усною домовленістю, за яким вона користувалась

кімнатою АДРЕСА_3 , площею 14,4 кв. м, а іншими кімнатами користувався відповідач разом з батьком. У цих кімнатах відповідачем було проведені ремонтні роботи. На теперішній час в квартирі проживає ОСОБА_3 разом з дружиною, їх дочка зі своїм чоловіком та малолітньою дитиною.

При встановленні порядку користування суд фактично порушив інтереси відповідача та його сім`ї, надавши окремі кімнати для проживання

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які за площею значно більше їх ідеальних часток.

Відзив на касаційну скаргу не надходив

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Квартира АДРЕСА_2 , належить на праві спільної часткової власності:

- ОСОБА_1 , 2/9 частини квартири, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 28 грудня 2010 року;

- ОСОБА_2 , 1/9 частина квартири, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 28 грудня 2010 року;

- ОСОБА_3 , 2/3 частини квартири, з яких 1/3 частина на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 19 жовтня 1999 року,

1/3 частина на підставі договору дарування від 06 березня 2013 року.

Згідно із технічним паспортом від 29 вересня 2010 року зазначена квартира складається із чотирьох житлових кімнат, житловою площею 57,6 кв. м, а саме: кімната № НОМЕР_2 , площею 10 кв. м, кімната № 4, площею 20,6 кв. м,

кімната № 5, площею 14,4 кв. м, кімната № 6, площею 12,6 кв. м.

Кімнати № 5 та № 6 мають окремі виходи до коридору (приміщення № 1), площею 7,5 кв. м, кімнати № 3 та № 4 є суміжними, окремий вихід до коридору має кімната № 4.

Квартира має кухню (приміщення № 7), площею 7,7 кв. м, вбиральню (приміщення № 9), площею 0,9 кв. м, ванну кімнату (приміщення № 6), площею 2 кв. м, коридору (приміщення № 1), площею 7,5 кв. м, вбудовану шафу (приміщення № 2), площею 2,8 кв. м, вхід до якої знаходиться у

кімнаті № 3.

ОСОБА_2 є особою з інвалідністю І групи та рішенням Київського районного суду м. Харкова від 30 грудня 2004 року в справі № 2-15051/01 визнаний недієздатним.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 04 серпня 2010 року в справі № 2о-291/10/16 опікуном ОСОБА_2 призначено його сестру

ОСОБА_1 .

Судами встановлено, що право власності на спірну квартиру набуто

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в порядку спадкування після смерті матері. Порядок користування квартирою між співвласниками не визначався, при цьому ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не мають доступу до квартири, яку займає ОСОБА_3 .

Позиція Верховного Суду

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно із частинами першою-другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16

ЦК України).

Відповідно до статті 41 Конституції України, статті 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Верховний Суд виходить з того, що гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав.

Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до частин першої, третьої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

У розглядуваній справі предметом спору є не поділ квартири, а встановлення порядку користування нею співвласниками.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються поділу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам частини майна, адекватні розміру їх ідеальних часток у праві власності на спільне майно.

При цьому допускається можливість відхилення від розміру ідеальних часток, у разі неможливості дотримання їх точної відповідності для визначення порядку користування майном. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно та не порушує їх прав.

Вказане узгоджується із висновками Верховного Суду України у постанові

№ 6-1500цс15 від 17 лютого 2016 року та постановах Верховного Суду

від 03 жовтня 2018 року у справі № 363/928/16, від 10 березня 2021 року у справі № 760/21057/18, від 23 червня 2021 року у справі № 621/1686/17,

від 15 листопада 2021 року у справі № 521/2949/18.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, встановивши, що сторони не можуть дійти згоди щодо визначення порядку користування житлом, з огляду на кількість співвласників майна, технічні характеристики квартири, зокрема розмір та кількість житлових кімнат, врахувавши що ОСОБА_2 є недієздатною особою з інвалідністю І групи, а ОСОБА_1 є його опікуном, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Доводи касаційної скарги про те, що при встановленні порядку користування судами порушено інтереси відповідача та членів його сім`ї, підлягають відхиленню, оскільки судами вирішено спір щодо користування квартирою між її співвласниками. При цьому відповідач не позбавлений права використовувати визначені йому судом приміщення, у тому числі і для проживання членів своєї сім`ї.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 12 серпня 2021 року у справі

№ 644/5579/18 дійшов висновку, що передбачене частиною третьою

статті 358 ЦК України право співвласника на компенсацію може виникати як в разі повної неможливості задоволення вимог співвласника на одержання у користування частини спільного майна, яка відповідає його частці у праві спільної власності (наприклад, частка співвласника є незначною і надати йому її у володіння та користування неможливо), так і в тому випадку, якщо співвласнику надається у володіння й користування частина майна, яка є меншою за його частку в праві спільної власності.

Разом із тим у розглядуваній справі вимоги щодо компенсації, передбаченої частиною третьою статті 358 ЦК України, не заявлялись та судами не вирішувались.

З огляду на встановлені обставини, висновки судів попередніх інстанцій не суперечать висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду

від 04 квітня 2018 року у справі № 333/3048/16-ц, від 18 березня 2020 року у справі № 405/3475/15-ц, від 23 жовтня 2019 року у справі № 523/1103/18,

від 01 квітня 2020 року у справі № 759/3860/17, від 09 липня 2020 року у справі № 761/7927/17, від 17 грудня 2019 року у справі № 486/171/18,

від 18 березня 2020 року у справі № 495/3293/17, від 18 жовтня 2018 року у справі № 756/9713/16-ц, від 19 лютого 2020 року у справі № 755/12779/17, від 03 жовтня 2018 року у праві № 363/928/16-ц, у постановах Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15, від 03 квітня 2013 року у справі № 6-12цс13, на які заявник посилався в касаційній скарзі.

Інші доводи касаційної скарги переважно зводяться до незгоди із обставинами встановленими судами та необхідності переоцінки доказів, що виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції передбачені статтею 400 ЦПК України.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанції, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (зокрема рішення у справі «Пономарьов проти України») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.

Верховний Суд, переглядаючи у касаційному порядку оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, дійшов висновку про відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду, оскільки суди попередніх інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для її вирішення, ухвалили судові рішення із правильним застосуванням норм матеріального права та без порушення норм процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411

ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 22 березня 2021 року та постанову Харківського апеляційного суду від 16 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:В. В. Шипович Є. В. Синельников С. Ф. Хопта