Справа № 624/896/20
№ провадження 2/624/2/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 серпня 2022 року Кегичівський районний суд Харківської області в складі: головуючого - судді Крапівки Т.В., за участю секретаря Лебідь Л.В., розглянувши у порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Кегичівка, Харківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання усного договору позики грошових коштів, відповідно розписки недійсним

в с т а н о в и в:

Представник позивача звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу у розмірі 53858 гривень, 3% річних від простроченої суми за весь період прострочення грошового зобов`язання у розмірі 4245 гривень 20 копійок, а всього 58103 гривні 20 копійок, посилаючись на те, що 23.04.2018 між позивачем та відповідачем був укладений усний договір позики грошових коштів, за умовами якого позивач надав відповідачу у борг 53858 гривень, а відповідач зобов`язалась повернути взяті кошти в борг до 23.07.2018. Факт отримання у борг коштів та боргові зобов`язання підтверджуються письмовою розпискою відповідача. Ні у вказаний у розписці термін, ні до дня подання позовної заяви відповідач борг не повернула та не виконала свої боргові зобов`язання, у зв`язку з чим позивач змушений звернутися до суду.

Ухвалою Кегичівського районного суду Харківської області від 23 грудня 2020 року у справі було відкрито провадження, позовна заява прийнята до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Сторонам було надано час для подання заяв по суті.

01 березня 2021 року ухвалою Кегичівського районного суду Харківської області задоволені клопотання представника відповідача адвоката Каніщевої В.С., продовжено строк для подання відзиву, зустрічного позову та доказів, а також викликані для допиту в якості свідків: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8

15 березня 2021 року на адресу суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання усного договору позики грошових коштів, відповідно до розписки недійсним. В обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_2 зазначила, що вона в період з 17.10.2008 по 02.07.2018 працювала продавцем продуктових товарів у ФОП « ОСОБА_1 » за трудовим договором №7 від 17.10.2008. Після проведення ревізії, а саме підрахунку товарів в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 », який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 було взято до уваги і борговий зошит фізичних осіб, які брали товар у борг, а потім після отримання заробітної плати розраховувалися за отриманий товар. 23.04.2018 ОСОБА_9 створила тяжку психологічну, скандальну ситуацію, тому нею була написана розписка про отримання в борг грошових коштів. В листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до неї та вимагав повернення грошових коштів відповідно до укладеного договору позики. Зазначила, що ніяких грошових коштів від ОСОБА_1 не отримувала, під час написання розписки вона перебувала в пригніченому психологічному стані та під моральним тиском позивача у справі, а тому просила визнати усним договір позики грошових коштів недійсним.

19 березня 2021 року на адресу суду від позивача за первісним позовом ОСОБА_1 надійшов відзив на зустрічну позову заяву. В даному відзиві зазначив, що в борговій розписці містяться відомості і про позикодавця, і про позичальника, і про суму отриманих в позику коштів, і про дату їх повернення, а також підписана позичальником. Тому вважає, що зустрічна позовна заява не підлягає задоволенню, оскільки ОСОБА_2 не оспорює факт написання нею власноручно розписки про отримання в борг грошових коштів.

24 березня 2021 року на адресу суду від представника відповідача адвоката Каніщевої В.С. надійшло клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи. В даному клопотанні представник відповідача просила призначити судово-почеркознавчу експертизу, проведення якої доручити експертам ТОВ «Незалежний інститут судових експертиз», оскільки вважає, що ОСОБА_1 навмисно ввів в оману ОСОБА_2 щодо обставин, які мають істотне значення, зазначила, що розписка була написана під тиском.

Ухвалою Кегичівського районного суду Харківської області від 24 березня 2021 року по справі здійснено перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження. Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання усного договору позики грошових коштів, відповідно до розписки недійсним прийнятий до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу. Призначене підготовче засідання та викликані свідки.

13 квітня 2021 року представником відповідача адвокатом Каніщевою В.С. на адресу суду надано відповідь на відзив, в якому вона зазначила, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Зазначила, що нею подана заява до поліції щодо шахрайських дій позивача, а тому просила відмовити в задоволенні первісного позову в повному обсязі.

11 серпня 2021 року представником відповідача адвокатом Каніщевою В.С. на адресу суду надано клопотання про зупинення провадження у цивільній справі на час проведення судової експертизи у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000150 від 14.07.2021.

Ухвалою Кегичівського районного суду Харківської області від 11 серпня 2021 року задоволено клопотання представника відповідача адвоката Каніщевої В.С. щодо відкладення підготовчого судового засідання для можливості надання інформації на підтвердження призначення експертизи у кримінальному провадженні.

Ухвалою Кегичівського районного суду Харківської області від 20 вересня 2021 року підготовче провадження по справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача адвокат Штець В.М. наполягав на задоволенні первісного позову та просив відмовити в задоволенні зустрічної позовної заяви. Зазначив, що був укладений усний договір позики, на підтвердження отримання коштів відповідачем ОСОБА_2 була власноручно написана розписка про отримання грошових коштів. Позивач звертався до ОСОБА_2 щодо добровільного вирішення спору, але остання до теперішнього часу грошові кошти не повернула, тому вважає, що первісний позов підлягає задоволенню. Щодо зустрічного позову зазначив, що відповідачем та її представником не доведено факт шахрайства з боку позивача, оскільки кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення. ОСОБА_2 та її представник не надали належних та допустимих доказів на підтвердження викладених в позовній заяві доводів, а тому вважав зустрічний позов не доведеним та таким, що не підлягає задоволенню.

Представник відповідача адвокат Каніщева В.С. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення первісного позову в зв`язку з тим, що розписка була написана її довірителем ОСОБА_2 під тиском, в тяжкому емоційному стані, однак грошей не отримувала, а тому вважає, що усний договір повинен бути визнаний недійсним, а зустрічний позов задоволений в повному обсязі з підстав викладених у позові.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснила, що вона працювала разом з відповідачкою в магазині продавцем. Зазначила, що 24 чи 25 квітня 2018 року, більш точної дати не пам`ятає, вона була присутня при написанні розписки відповідачкою, крім відповідачки в магазині були: вона, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та його дружина ОСОБА_9 , які кричали та примусили їх написати розписки про отримання грошових коштів, але ніяких коштів вони не отримували. Зазначила, що текст розписки вона бачила, але не знає, яка сума коштів була в розписці саме у відповідачки. Вказала, що всі були засмучені, а після написання розписок всі пішли по домівках. Також повідомила, що відносно її боргу ОСОБА_1 винесено рішення суду, вона ще не сплатила суму боргу, але буде виплачувати. Також зазначила, що зверталася разом з ОСОБА_2 в січні 2021 року з заявою до правоохоронних органів, але щодо руху кримінальної справи їй не відомо.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні повідомила, що вона працювала не офіційно прибиральницею. 23 квітня 2018 року вона прийшла помити підлогу до магазину, в магазині були присутні ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 та ОСОБА_9 , інших осіб не було. Вона помітила, що продавці щось писали, але що саме вона не бачила та їй не повідомляли. Поки вони писали, нікого з магазину не випускали, десь близько двох годин, бо за дверима перебував зять власниці магазину. Вона виконала свою роботу і потім всі пішли по домівках. Дівчата були засмучені, але що трапилося вони не повідомляли. Повідомила, що особисто не бачила передачу коштів, а також їй не відомо що саме писали продавці. Зазначила, що вона також брала в борг продукти харчування, але ніяких розписок не писала, борг завжди повертала.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні повідомила, що вона працювала в магазині сторожем. Точно дату та рік не пам`ятає, вона прийшла близько 20-00 години на роботу, мене впустили в магазин, оскільки він вже був зачинений, а в магазині перебували продавці ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_9 та зять ОСОБА_11 , при мені сказали, що вони пишуть розписки. Більш нічого не бачила, а зі слів працівників стало відомо, що вони написали розписки щодо отримання грошових коштів, які не отримували.

Від допиту інших заявлених свідків відповідач та її представник відмовилась.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, свідків, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, дійшов висновку, що первісний позов підлягає до задоволення, а зустрічний позов задоволенню не підлягає, з огляду на наступне:

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до змісту ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (частина 1 ст. 81 ЦПК України).

Згідно із ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 79, 80 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Судом встановлено, що 23.04.2018 між ОСОБА_1 (паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Красноградським РВ УМВС України в Харківській області 10.04.2001, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) та ОСОБА_2 (паспорт серії НОМЕР_3 , виданий Кегичівським РВ УМВС України в Харківській області 09.12.2003, ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) було укладено договір позики, що підтверджується розпискою наданою позивачем, відповідно до якого позивач передав, а відповідач, отримала кошти в борг в розмірі 53858 гривень та взяла на себе зобов`язання провернути кошти до 23.07.2018, що підтверджується матеріалами справи.

Відповідач ОСОБА_2 у визначений строк кошти позивачу не повернула, тому ОСОБА_1 08.12.2020 звернувся до суду з даним позовом.

При вирішенні спору суд виходить з наступного.

За своєю правовою природою договір є правочином. Водночас, договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (ст.11 ЦК України).

Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Наведене відповідає правовій природі реального договору, що прямо передбачено у ч. 2 ст. 640 ЦК України (якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії).

Згідно ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Частиною першою статті 631 ЦК України передбачено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26.04.2022 у справі № 753/1349/20, від 23 грудня 2021 року у справі № 501/1243/20 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16-ц.

Представник відповідача адвокат Каніщева В.С. у судовому засіданні не заперечувала факт написання розписки, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 82 ЦПК України не потребує доказування.

Так, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. Саме до таких висновків дійшов Верховний суд в постанові від 08 липня 2019 року по справі № 524/4946/16-ц та в постанові від 22 серпня 2019 року № 369/3340/16-ц .

В даному випадку, суд у визначеному чинним цивільним процесуальним законодавством порядку оцінив розписку від 23.04.2018, надав оцінку поясненням сторін у судовому засіданні і дійшов висновку, що між сторонами виникли зобов`язальні правовідносини з договору позики, які підтверджуються розпискою від 23 квітня 2018 року.

Так, відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

При цьому, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. (саме таку правову позицію виклав Верховний Суд України у своїй постанові від 02 липня 2017 року у справі №6-79цс14).

Цивільний кодекс України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається право підтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, то це вже є доказом факту отримання грошових коштів, тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України.

Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення.

Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом України у постанові від 13.12.2017 у справі № 6-996цс17, і у подальшому підтверджений Верховним Судом у постановах: від 05.09.2018 у справі № 756/8630/14-ц, від 08.04.2021 у справі № 500/1755/17 та від 16.02.2022 у справі №520/19325/18.

У наданій позивачем розписці зазначені сторони зобов`язання, грошова сума, яка передається, строк її повернення (до 23.07.2018) та особистий підпис позичальника, тому вказана розписка є одночасно документом, який підтверджує передання грошей позикодавцем позичальнику і укладення договору позики.

Також, зі змісту зазначеної розписки від 23.04.2018 вбачається, що позикодавець виконав свої зобов`язання за договором, надавши позичальнику у борг грошові кошти в розмірі 53858 гривень.

Отже, судом встановлено, що розписка від 23.04.2018 містить всі елементи договору позики, а саме дату її складання, отримання грошових коштів (в борг) в конкретно визначеній сумі та зобов`язання щодо їх повернення, а тому посилання представника відповідача на відсутність між сторонами позикових договірних правовідносин є безпідставними, а тому в задоволенні зустрічних позовних вимог слід відмовити.

Статтею 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Цією статтею передбачено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 цього Кодексу).

Згідно із частиною першою ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Відповідно до ст.610 ЦК України невиконання зобов`язання є порушенням зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватися визначених у договорі строків (термінів), а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 3 ст. 1049 ЦК України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених речовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася на його банківських рахунок.

Жодних доказів на підтвердження виконання своїх зобов`язань за договором позики, в тому числі розписок або квитанцій про грошові перекази коштів, відповідач та її представник в ході судового розгляду не надали. Про факт невиконання відповідачем своїх зобов`язань за договором позики свідчить також наявний у позикодавця оригінал боргового документу (розписки) від 23.04.2018.

Отже, позивачем доведено факт укладення договору позики, факт отримання відповідачем грошових коштів та порушення ним зобов`язання щодо їх повернення.

Стосовно вимог про стягнення трьох відсотків річних, суд дійшов висновку, що такі вимоги підлягають до задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до положень ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі №127/15672/16-ц дійшла висновку про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Судом встановлено, що відповідач не виконала основне зобов`язання з повернення грошових коштів, у зв`язку з неналежним виконанням позичальником умов договору позики, а тому позивач вимушений був звернутись до суду з позовом. Таким чином, суд вважає, що оскільки відповідач допустила неналежне виконання грошового зобов`язання, внаслідок чого виникла заборгованість, наявні правові підстави для стягнення з відповідачки трьох відсотків річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Позивач здійснив розрахунок суми 3% річних за невиконання зобов`язань. Відповідно до розрахунку сума боргу складає 53858 гривень, 3 % річних розраховані 959 днів.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок трьох процентів річних у розмірі 4245 гривень 20 копійок, суд вважає його правильним, нарахованим відповідно до норм чинного законодавства на суму заборгованості, яка утворилась за відповідний період.

Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що первісний позов підлягає до задоволення в повному обсязі.

В свою чергу, вимоги за зустрічним позовом про визнання недійсним договору позики від 23.04.2018, суд вважає необґрунтованими, виходячи з наступного.

Так, звертаючись з зустрічним позовом про визнання недійсним договору позики, відповідач та її представник посилався на відсутність у неї статусу позичальника і відсутність між ними позикових правовідносин, які регулюються положеннями статей 1046-1050 ЦК України, зазначили, що розписка ОСОБА_2 була написана вимушено, під тиском позивача, однак, дані твердження не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки, ані відповідачем, ані її представником не надано суду жодних доказів, які б підтвердили дані факти.

Так, в матеріалах справи міститься заява щодо звернення відповідача з цього приводу до правоохоронних органів, але з пояснень представника позивача, проти чого не заперечувала представник відповідача, вбачається, що на даний час кримінальне провадження закрито з підстав відсутності складу кримінального правопорушення. Також, представником відповідача адвокатом Каніщевою В.С. заявлялося клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи, але в подальшому в судовому засіданні остання відмовилась від розгляду даного клопотання. Інших клопотань заявлено не було.

Аналізуючи наведені вище та безпосередньо досліджені судом докази, суд не вбачає підстав піддавати їх сумніву, оскільки вони узгоджуються між собою, а тому, суд не бере до уваги показання свідків відповідача з приводу того, що ОСОБА_2 не отримувала грошові кошти у борг, оскільки учасники процесу, перебуваючи в дружніх стосунках, прямо зацікавлені в позитивному вирішенні справи для ОСОБА_2 та, даючи такі показання, вирішили допомогти останній частково уникнути цивільної відповідальності. Крім того, показання вказаних свідків не узгоджуються одне з одним та не підтверджуються жодними об`єктивними даними. Крім того, свідок ОСОБА_5 також писала боргову розписку в цей же день, є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо стягнення суми боргу на користь ОСОБА_1 , з яким вона погодилась та як зазначила в судовому засіданні має намір виконати, шляхом погашення боргу.

Так за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Зазначене узгоджується з висновками викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16 січня 2019 року при розгляді справи № 388/1354/17-ц (провадження № 61-45859св18).

За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17. Підстав відступити від таких правових висновків Верховний Суд не встановив.

Відповідно до статті 204 ЦК України вчинений сторонами правочин є дійсним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, тоді як обов`язок щодо спростування презумпції правомірності правочину покладається на відповідача.

Згідно з абзацом другим частини першої статті 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

З метою захисту майнових інтересів позичальника від недобросовісного позикодавця стаття 1051 ЦК України надає позичальникові право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Обставину стосовно передання чи навпаки, непередання грошових коштів або речей, доводить та сторона, яка посилається на таку обставину.

При встановленні судом факту неотримання позичальником від позикодавця грошей або речей, визначених родовими ознаками, договір позики вважається неукладеним. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Враховуючи викладене вище, а також те, що відповідачем та її представником адвокатом Каніщевою В.С. не було доведено належними та допустимими доказами в розумінні ЦПК України обставин, на які вони посилаються, тому підстав для задоволення зустрічних позовних вимог про визнання недійсним договору позики, суд не вбачає.

Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. Так, Європейський суд з прав людини вказав, що п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

А відтак інші доводи сторін не аналізуються та не спростовуються судом, оскільки на висновки суду про відсутність підстав для задоволення позову та відмову в задоволенні зустрічного позову не впливають.

Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений ст. 141 ЦПК України, у відповідності до ч. ч. 1, 2 якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судові витрати позивача складаються з судового збору, який він сплатив при подачі позову до суду, тому, з відповідача на його користь стягуються дані витрати в розмірі 840 гривень 80 копійок.

За змістом ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно ч.4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування судових витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Пунктом 4 частини 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

За приписами ч.3 ст. 27 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу врегульовано Главою 63 Цивільного Кодексу України.

Зокрема, ст. 903 ЦК України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку , що встановлені договором.

Стаття 632 ЦК України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадку і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна в договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Згідно ст. 30 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначається в договорі про надання правової допомоги.

Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару не дає, як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

Такий правовий висновок було зроблено Верховним Судом в постанові від 06.03.2019 року у справі № 922/1163/18.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №199/3939/18-ц та у постанові від 09.06.2020 року у справі № 466/9758/16-ц, у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18.

Згідно ч.4 ст. 263 ЦПУ України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування позивачем надано: договір про надання правової допомоги від 08.12.2020, додаток № 1 до Договору про надання правової допомоги від 08.02.2021, акт наданих послуг від 08.02.2021 з описом наданої професійної правничої допомоги із зазначенням часу витраченого адвокатом на виконання відповідних робіт, квитанцію б/н від 08.02.2021.

В зв`язку з вищевикладеним суд задовольняє вимоги позивача та стягує з відповідача на його користь витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7600 гривень, оскільки вони найшли своє підтвердження в судовому засіданні.

Керуючись ст.ст. 1, 2, 4, 12, 76, 78, 81, 95, 263-268, 354, 355 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_2 борг у розмірі 53858 (п`ятдесят три тисячі вісімсот п`ятдесят вісім тисяч) гривень, три проценти річних від простроченої суми за весь період прострочення грошового зобов`язання у розмірі 4245 (чотири тисячі двісті сорок п`ять) гривень 20 копійок, а всього стягнути 58103 (п`ятдесят вісім тисяч сто три) гривні 20 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, які складаються з 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок судового збору та 7600 (сім тисяч шістсот) гривень витрат на професійну правничу допомогу.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання усного договору позики грошових коштів, відповідно розписки недійсним відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції Харківського апеляційного суду.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення виготовлений 26 серпня 2022 року.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженець с. Лукашівка, Зачепилівського району, Харківської області, громадянин України, ІПН НОМЕР_2 , паспорт серії НОМЕР_1 виданий Красноградським РВ УМВС України в Харківській області 10.04.2001, зареєстрований та проживає: АДРЕСА_3 .

Представник позивача: Штець Василь Михайлович, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №882 виданого 07.05.1999, місцезнаходження: 63304, Харківська область, м. Красноград, вул. Бєльовська, 57.

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянка України, ІПН НОМЕР_4 , паспорт серії НОМЕР_3 виданий Кегичівським РВ УМВС України в Харківській області 09.12.2003, зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_4 .

Представник відповідача: Каніщева Віта Сергіївна, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ПТ №2656 виданого 26.03.2019 року, місцезнаходження за адресою:64003, Харківська область, Красноградський район, смт. Кегичівка, вул. Осіння, 69.

Суддя Т.В. Крапівка