Справа № 242/5367/21
Провадження № 2/242/422/22
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

11 серпня 2022 року Селидівський міський суд Донецької області в складі: головуючого судді - Хацько Н.О., за участю секретарів судового засідання Носаль А.В, Клименко А.В., представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача Побережної М. О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_1 , до Товариства з обмеженою відповідальністю «Технобудсервіс 2006» про визнання протиправним та скасування наказу, визнання трудових відносин припиненими, -, -

В с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_1 , звернувся до суду із позовом до ТОВ «Технобудсервіс 2006» про визнання протиправним та скасування наказу, визнання трудових відносин припиненими. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 14 травня 2019 року його було прийнято на роботу до відповідача на посаду юриста. 05 червня 2019 року йому було сплачено заробітну плату в розмірі 1 203,84 грн., що було менше, ніж обговорено за результатами співбесіди. Згодом на адресу генерального директора Товариства ним направлялися доповідні про неналежну організацію робочого місця позивача. Крім того, позивач зазначив про невідповідність рівня заробітної плати тому, який належить бути, тобто не 4 700 грн., яки визначено в наказі про прийняття позивача на роботу, а 13 071 грн. Крім того, позивач зазначив, що відповідачем було порушено норми Галузевої угоди між Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України та Профспілкою працівників будівництва і промисловості будівельних матеріалів на 2019-2020 роки щодо розміру оплати праці. 24 червня 2019 року позивачем було подано заяву про звільнення на підставі п.4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України через порушення відповідачем трудового законодавства та невідповідність щодо заробітної плати. Проте 04 липня 2019 року позивач дізнався, що йому було відмовлено в задоволенні заяви про звільнення, а 18 липня 2019 року відповідачем було видано наказ № 23/1807-19-пз про припинення трудового договору з ним за прогули без поважних причин. 22 червня 2021 року на адресу позивача надійшов наказ ТОВ «Технобудсервіс 2006» від 08 червня 2021 року № 26-к «Про внесення змін до наказу №23/1807-19-пз». Згідно із наказом від 08 червня 2021 року було зазначено, що прогул був в тому числі вчинений 21 червня 2019 року на підставі Актів №№ 1,2,3 від 21 червня 2019 року, за який позивача було притягнуто до відповідальності у вигляді догани. Крім того, в наказі № 23/1807-19-пз мова йде і про прогули 24 червня 2019 року, тобто після отримання відповідачем заяви про звільнення позивача. Отже догана і звільнення за начебто прогули 21 червня 2019 року є грубим порушенням законодавства, оскільки позивача було двічі притягнуто до відповідальності за одне порушення. Позивач зазначає, що зміна наказу майже через два роки після його видачі є незаконними діями генерального директора, оскільки він не є особою, уповноваженою вносити такі зміни. Зазначає, що накази № 23/1807-19-пз та наказ про внесення до нього змін № 26-к від 08 червня 2021 року є незаконними, а відтак, підлягають скасуванню. Крім того, позивач зазначив, що в зв`язку із порушенням відповідачем законодавства про працю позивач є таким, що звільнений у відповідності до ч 3 ст. 38 КЗпП України.

На підставі вищевикладеного, позивач просить суд визнати незаконним та скасувати наказ № 26-к від 08 червня 2021 року «Про внесення змін до наказу № 23/1807-19-пз», а також визнати припиненими трудові відносини з відповідачем з 24 червня 2019 року на підставі заяви про звільнення від 24 червня 2019 року на підставі п. 4 ст. 36 КЗпП України через порушення відповідачем трудового законодавства.

Позивач в судове засідання не з`явився, будучи належним чином про дату та час розгляду справи, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність.

Представник позивача в судовому засіданні, яке проводилося 18 лютого 2022 року, вимоги, викладені в позовні й заяві, підтримав, просив задовольнити позов в повному обсязі. В судове засідання, призначене на 11 серпня 2022 року, представник позивача не з`явився, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином.

Представник відповідача в судовому засіданні пред`явлені вимоги не визнав, просив в їх задоволенні відмовити, надав письмовий відзив на позовну заяву, з якого вбачається наступне. Відповідно до наказу (розпорядження) генерального директора ТОВ «Технобудсервіс 2006» № 19/2105-19-пр від 21 травня 2019 року ОСОБА_2 було прийнято на роботу на посаду юриста з 23 травня 2019 року з посадовим окладом 4 700,00 грн. Із зазначеним наказом позивач ознайомився, зауважень до нього не мав. Наприкінці червня 2019 року позивачем було направлено на адресу генерального директора Товариства низку доповідних записок про неналежний стан робочого місця. Негайно після отримання цієї інформації Товариством було проведено атестацію робочого місця, за результатами якої робоче місце позивача було визнано таким, що відповідає всім вимогам допустимості умов праці. Разом з тим, з боку позивача були порушення трудової дисципліни. Так, 24 червня 2019 року наказом № 1/2406-19 до позивача було застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді догани за відсутність на робочому місці (прогул). Того ж дня позивачем надано заяву про звільнення на підставі п. 4 ст. 36 КЗпП України, та не чекаючи розгляду даної заяви, позивач залишив своє робоче місце. Ознайомившись зі змістом вказаної заяви, начальник відділу кадрів ТОВ «Технобудсервіс 2006» повідомив службовою запискою генерального директора, що відповідно до п. 4 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є: розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи роботодавця (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45). Зі змісту заяви незрозумілими є підстави для звільнення. Крім того, до заяви не були додані жодні документи, які б свідчили про причини звільнення, тому дана заява не підлягала задоволенню. З метою з`ясування причини звільнення, на відомі адреси позивача були направлені листи з проханням уточнити свої вимоги. Позивач зазначені листи отримав, але «відповіді не надав, оскільки не вважав за потрібне». З часу написання заяви ОСОБА_2 жодного разу на роботі не з`явився. Доповідними записками та актами відсутності на робочому місці було зафіксовано відсутність позивача на робочому місці. Наказом Товариства № 23/1807-19-пз про припинення трудового договору від 18 липня 2019 року ОСОБА_2 звільнено з посади юриста за прогул без поважних причин відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України. У день звільнення від надання пояснень про причини відсутності на робочому місця позивач відмовився, остаточний розрахунок з ним був проведений відповідачем в день звільнення. 16 серпня 2019 року ОСОБА_2 звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до ТОВ «Технобудсервіс 2006» із наступними позовними вимогами:

«- Визнати порушення ТОВ «Технобудсервіс 2006» моїх конституційний прав та вимог трудового законодавства;

-Скасувати незаконний наказ №23/1807-19-пр від 18 липня 2019 року про припинення трудового договору за прогули без поважних причин, п. 4 ст. 40 КЗпП України та поновити мене на посаді;

-Стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу;

-Зобов`язати ТОВ «Технобудсервіс 2006» негайно виплатити один розмір заробітної плати в сумі 9 000,00 грн. після сплати податків та обов`язкових відрахувань.»

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 25 травня 2020 року у справі № 755/13126/19 у задоволенні позову ОСОБА_2 було відмовлено, а ухвалою від 15 червня 2020 року стягнуто з позивача на користь Товариства витрати на правничу допомогу в розмірі 24 000,00 грн.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, позивачем було подано апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду. Під час розгляду апеляційної скарги було з`ясовано, що у наказі № 23/1807-19-пз від 18 липня 2019 року про припинення трудового договору було допущено описку. Так, працівник кадрової служби ТОВ «Технобудсервіс 2006», копіюючи дані позивача з наказу про притягнення до відповідальності , випадково скопіював до наказу про припинення трудового договору посилання на акти №№1,2,3 від 21 червня 2019 року.

Апеляційну скаргу було задоволено частково, визнано незаконним наказ про припинення трудового договору, в решті позовних вимог рішення суду першої інстанції було залишено без змін. Оскільки наказ про звільнення було визнано незаконним та скасовано, у відповідача не було можливості виправити описку в ньому.

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, позивач звернувся до суду касаційної інстанції. Розглянувши касаційну скаргу, суд постановив скасувати постанову Київського апеляційного суду від 15 жовтня 2020 року та в частині позовних вимог ОСОБА_2 до ТОВ «Технобудсервіс 2006»про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, а справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. З моменту прийняття рішення судом касаційної інстанції наказ про звільнення поновив свою дію, і роботодавцем негайно вжито заходів щодо виправлення описки в ньому. Так наказом від 08 червня 2021 року № 26-к «Про внесення змін до наказу № 23/1807-19-пз від 18 липня 2019 року» виключено з графи «причини звільнення» Акт №№ 1,2,3 від 21 червня 2019 року.

08 липня 2021 року Київським апеляційним судом повторно була розглянута апеляційна скарга ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 25 травня 2020 року.

Відповідно до Постанови Київського апеляційного суду від 08 липня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 до ТОВ «Технобудсервіс 2006» було залишено без задоволення, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 25 травня 2020 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 до ТОВ «Технобудсервіс 2006» про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі залишено без змін.

Щодо незаконності наказу про звільнення позивача, так само як і наказу про внесення виправлень до нього, то судами вже встановлено, що дані накази не є такими, що суперечать чинному законодавству.

Щодо позовної вимоги про визнання трудових відносин припиненими з 24 червня 2019 року на підставі ч. 4 ст. 36 КЗпП України, то ця вимога також була предметом розгляду в судах трьох інстанцій, і судом встановлено законність винесення даного наказу.

Щодо порушень трудового законодавства, які слугували для подання заяви позивачем при звільненні, представник відповідача зазначає, що ці доводи були також досліджені при розгляді цивільної справи № 755/13126/19, та судами не було підтверджено жодне порушення трудового законодавства стосовно позивача.

Крім того, представником відповідача заявлено про пропуск позивачем встановленого законом трьохмісячного строку позовної давності, що є підставою для відмови в позові.

Крім того, представником відповідача заявлено про понесені витрати на надання правничої допомоги на загальну суму в 26 000,00 грн., розподіл яких просить суд вирішити при ухваленні відповідного рішення.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, в судовому засіданні встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем та був звільнений відповідно до наказу ТОВ «Технобудсервіс 2006» № 23/1807-19-пз від 18 липня 2019 року відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин.

Оскільки своє звільнення, як і вищевказаний наказ відповідача, позивач вважав незаконним, позивачем було подано позов до Дніпровського районного суду м. Києва, з вимогами про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 25 травня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_2 було відмовлено.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що дане рішення суду оскаржувалося до суду апеляційної інстанції.

Так, постановою Київського апеляційного суду від 15 жовтня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 25 травня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Технобудсервіс 2006» про визнання порушених конституційних та трудових прав, скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зобов`язання вчинити дії, в частині відмови в задоволенні вимог про скасування наказу, скасовано та ухвалено в цій частині позову нове судове рішення про їх задоволення. Визнано незаконним та скасовано наказ №23/1807-19-пз Товариства з обмеженою відповідальністю «Технобудсервіс 2006» від 18 липня 2019 року про припинення трудового договору із ОСОБА_2 згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України. В решті рішення залишено без змін.

Крім того, за постановою Верховного Суду від 19 травня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 15 жовтня 2020 року скасовано в частині позовних вимог ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Технобудсервіс 2006» про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою Київського апеляційного суду від 08 липня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 25 травня 2020 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Технобудсервіс 2006» про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі залишено без змін.

Вказані рішення судів перевірялися судом шляхом повного доступу до Єдиного державного реєстру судових рішень.

Так, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 25 травня 2020 року встановлено, що ОСОБА_2 відповідно до наказу № 14/2105-19пр від 21.05.2019 року прийнятий на роботу з 23.05.2019 року на посаду юриста в ТОВ «Технобудсервіс 2006» з окладом згідно штатного розпису.

Крім того, даним рішенням встановлено, що у позивача на роботі виникла конфліктна ситуація, яка стосувалася допустимості умов його праці. Наказами Генерального директора від 21.06.2019 № 2-2106-19 та від 24.06.2019 року № 2-2406-19 була створена комісія для проведення атестації робочих місць за умовами праці. За результатами роботи комісії була складена Карта умов праці на підставі фотографії робочого дня, протоколу проведення дослідження мікроклімату, протоколу досліджень важкості та напруженості праці та протоколу досліджень шумового навантаження та інфразвуку. Комісія прийшла до наступних висновків - температура повітря робочого місця юриста складає від 22,9 до 23,8 градусів Цельсія (норма від 21 до 28 градусів Цельсія); шум при нормі 60 дБІ складає 54 дБЦ створені умови для зручності праці; клас і ступень напруженості праці з допустимих 1,0 складає 0,48; технологічний процес у цілому відповідає вимогам діючої нормативно-технічної документації, стандартам безпеки, оптимальності технологічних режимів, характеру та обсягу робіт; за показниками умов праці робоче місце юриста характеризується допустимими умовами праці.

Крім того, вказаним рішенням суду встановлено, що наказом № 1/2406-19 від 24.06.2019 року за порушення трудової дисципліни, згідно ст. 147 КЗпП України та правил внутрішнього трудового розпорядку товариства застосовано стягнення у вигляді догани ОСОБА_2 - юристу товариства, за відсутність на робочому місці 21.06.2019 року з 08-00 до 08-57 та з 10-30 до 17-00 (без врахування часу на перерву). В той же день 24.06.2019 року ОСОБА_2 подав заяву про звільнення на підставі п.4 ст. 36 КЗпП України. Дану заяву керівництвом ТОВ «Технобудсервіс 2006» не було задоволено. Після 24 червня 2019 року відповідачем фіксувалася відсутність позивача на робочому місці 25 червня 2019 року, 26 червня 2019 року, а також з 01 липня 2019 року по 17 липня 2019 року. Наказом № 23/1807-19-пз про припинення трудового договору від 18.07.2019 року звільнено ОСОБА_2 за прогул без поважних причин відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України.

У відповідності до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Надаючи оцінку доводам, викладеним позивачем у своїй заяві, суд приходить до наступного.

Так, з матеріалів справи вбачається, що постанова Київського апеляційного суду від 08 липня 2021 року є остаточним судовим рішенням, яким вирішено питання щодо правомірності наказу відповідача № 23/1807-19-пз від 18 липня 2019 року.

З рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 25 травня 2020 року вбачається, що відмовивши в звільненні позивача за п.4 ст. 36 КЗпП України, відповідач діяв в межах діючого законодавства та обґрунтовано відмовив в звільненні з цих підстав.

Разом з тим, з позовної заяви, що є предметом розгляду у цивільній справі, що розглядається, позивач зазначив, що відповідачем були внесені зміни до вищевказаного наказу. Такі дії відповідача позивач вважає неправомірними, оскільки вони не кореспондуються з вимогами, встановленими в ч. 3 ст. 235 КЗпП України. Так, вказана норма передбачає, що у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті. Тому позивач вважає, що відповідач не налічений повноваженнями внести зміни до наказу.

Як вбачається зі змісту відзиву на позовну заяву, відповідачем дійсно були внесені зміни до вищевказаного наказу. Такі дії були обумовлені тим, що працівником кадрової служби ТОВ «Технобудсервіс 2006» було допущено технічну помилку при копіюванні даних з одного наказу до іншого.

Разом з тим, як вбачається зі змісту постанови Київського апеляційного суду від 08 липня 2021 року, на стадії нового розгляду справи апеляційним судом, стороною відповідача надані дані про внесення змін до наказу № 23/1807-19-пз від 18 липня 2019 року, а саме виключено «Акт № 1, № 2, № 3 від 21.06.2019 року з графи «причина звільнення». Судом встановлено, що внесення змін до виданих наказів не передбачено на законодавчому рівні, але і не заборонено. Практика внесення змін до виданих наказів вже є усталеною і, як правило, вказане питання регулюється, локальними актами підприємства. А отже враховуючи відсутність заборони та усталену практику, саме по собі внесення змін до наказу не може вважатися порушенням прав працівника. Цими змінами відповідач усунув порушення у вигляді подвійного притягнення до дисциплінарної відповідальності за одне і те саме порушення - прогул вчинений 21 червня 2019 року, за який позивача було притягнуто до відповідальності у вигляді догани. Однак, наявність інших прогулів в період з 24 червня 2019 року по 16 липня 2019 року не спростована позивачем в ході розгляду справи.

Суд вкотре звертає увагу, що у відповідності до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Крім того, у відповідності до ст. 39 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» виконавчий орган товариства здійснює управління поточною діяльністю товариства. До компетенції виконавчого органу товариства належить вирішення всіх питань, пов`язаних з управлінням поточною діяльністю товариства, крім питань, що належать до виключної компетенції загальних зборів учасників та наглядової ради товариства (у разі утворення). Виконавчий орган товариства підзвітний загальним зборам учасників і наглядовій раді товариства (у разі утворення) та організовує виконання їхніх рішень. Виконавчий орган товариства є одноосібним. Назвою одноосібного виконавчого органу є "директор", якщо статутом не передбачена інша назва. Статутом може бути встановлено, що виконавчий орган товариства є колегіальним, та визначено його кількісний склад. Назвою колегіального виконавчого органу є "дирекція", а його голови - "генеральний директор", якщо статутом не передбачені інші назви.

Таким чином, суд приходить до переконання, що в даному випадку генеральний директор Товариства - відповідача є особою, що мав повноваження на внесення змін до наказу, що стосувався кадрових питань.

Крім того, суд звертає увагу, що фактично генеральним директором Товариства були внесені зміни до наказу, який був виданий ним же, за фактом виявлення в ньому технічним описок, що виключає наявність будь-яких порушень з боку відповідача.

Суд також зауважує, що в даному випадку внесення зміни до наказу не є вирішенням трудового спору в розумінні ст.235 КЗпП України.

Крім того, судом встановлено, що внесення змін до наказу не впливає на формулювання причин звільнення позивача та не змінює сутність наказу про звільнення.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги щодо скасування наказу про внесення змін до наказу про припинення трудових відносин є безпідставним та задоволенню не підлягають.

Вирішуючи вимоги щодо визнання трудових відносин припиненими у відповідності до заяви від 24 червня 2019 року на підставі п. 4 ст. 36 КЗпП України, суд виходить з наступних висновків.

Матеріали справи містять копію заяви ОСОБА_2 від 24 червня 2019 року з проханням, серед іншого, звільнити його із займаної посади з 24 червня 2019 року на підставі п. 4 ст. 36 КЗпП.

Разом з тим, відповідно до пункту 4 частини першої статті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).

Пункт 4 статті 36 КЗпП є відсильною нормою, яка відсилає до інших статей КЗпП України, де містяться спеціальні норми, а тому застосувати п.4 ст. 36 КЗпП України, як підставі для звільнення неможливо.

Даного висновку також дійшов Дніпровський районний суд м. Києва в своєму рішенні від 25 травня 2020 року.

Крім того, цим же рішенням встановлено безпідставність доводів позивача щодо порушення умов трудового законодавства в контексті неналежного забезпечення робочого місця позивача, а також неналежної оплати його праці.

Так, за змістом даного рішення встановлено, що за показниками умов праці робоче місце юриста характеризується допустимими умовами праці.

Щодо доводів про невідповідність заробітної плати, яка виплачувалась позивачу із тою, яку було обговорено на співбесіді, суд звертає увагу на те, що за судовими рішеннями, які надані представником відповідача, відповідно до власноручно написаної заяви 21.05.2019 року, позивач ОСОБА_2 просив прийняти його на роботу на посаду юриста з 23.05.2019 року. Відповідно до наказу № 14/2105-19пр від 21.05.2019 року ОСОБА_2 прийнято на роботу з 23.05.2019 року на посаду юриста в ТОВ «Технобудсервіс 2006» з окладом згідно штатного розпису. Штатним розписом ТОВ «Технобудсервіс 2006» встановлено оклад юриста в розмірі 4700 грн.

Суд звертає увагу, що матеріали справи не містять будь-яких даних, які б підтверджували оскарження даного наказу чи які б свідчили про незгоду із встановленим окладом.

Щодо невідповідності оплати праці умовам Галузевої угоди між Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України та Профспілкою працівників будівництва і промисловості будівельних матеріалів на 2019-2020 роки, суд погоджується з позицією представника відповідача, що у відповідності до п. 4 даної Угоди її дія поширюється на підприємства, установи та організації, які перебувають у сфері дії чи управлінні сторін угоди. Перелік даних підприємств міститься на сайті Міністерства. Натомість відомості щодо включення відповідача до даного переліку відсутні.

Інших обставин, на які посилається позивач в обґрунтування порушення відповідачем умов трудового законодавства, в позовні не наведено.

За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а всі його доводи спростовуються обставинами, вже встановленими судовими рішеннями при розгляді його спору з ТОВ «Технобудсервіс 2006» щодо наказу про припинення трудових відносин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, а саме: рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 25 травня 2020 року у цивільній справі № 755/13126/19; постановою Київського апеляційного суду від 15 жовтня 2020 року; постановою Верховного Суду від 19 травня 2021 року; постановою Київського апеляційного суду від 08 липня 2021 року.

Інших належних та допустимих доказів, які б спростовували обставини, встановлені судовими рішеннями, позивачем не надано.

Враховуючи вищевказані обставини, суд дійшов висновку, що вимоги позивача щодо припинення трудових відносин на підставі ч.4 ст.36 КЗпП України є не обгрунтованими та задоволенню не підлягають.

Таким чином в задоволені позовних вимог позивача щодо визнання незаконним та скасування наказ № 26-к від 08 червня 2021 року «Про внесення змін до наказу № 23/1807-19-пз», а також припинення трудових відносин з відповідачем з 24 червня 2019 року на підставі заяви про звільнення від 24 червня 2019 року на підставі п. 4 ст. 36 КЗпП України через порушення відповідачем трудового законодавства слід відмовити у повному обсязі.

Вирішуючи питання щодо застосування позовної давності, про що заявлено представником відповідача, суд приходить до наступного.

Частиною 1 ст. 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Згідно із ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Таким чином, законом передбачена спеціальна позовна давність для спорів, що стосуються трудових відносин.

З матеріалів справи вбачається, що даний позов пред`явлено 23 жовтня 2021 року.

Проте зі змісту позовної заяви вбачається, що копію наказу про внесення змін до наказу про припинення трудових відносин було отримано позивачем 22 червня 2021 року.

Другою вимогою позивача є визнання трудових відносин із відповідачем припиненими з 24 червня 2019 року на підставі п 4 ст. 36 КЗпП України.

Відповідно до обставин справи, що були встановлені судами при розгляді цивільної справи № 755/13126/19, лист про відмову у звільненні за вказаними підстави нами позивач отримав в липні 2019 року.

Частиною 4 ст. 267 ЦК України встановлено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачем дійсно було подано даний позов із пропущенням встановленого строку позовної давності. Жодних обставин, які б свідчили поважність причин пропуску такого строку, або про його переривання чи зупинення, судом не встановлено. Клопотань про його поновлення сторона позивача не надавала.

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що у відповідності з абз. 3 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

За таких обставин, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні вимог ОСОБА_2 в зв`язку із необґрунтованістю та недоведеністю пред`явлених вимог.

Крім того, згідно з ч. 1 ст. 131 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні до суду із даним позовом позивачем судовий збір не сплачувався на підставі ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

У відповідності до ч. 7 ст. 141 ЦПК України якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Крім того, в судовому засіданні представником заявлено про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 26 000 грн.

У відповідності до п. 1 ч. 3 ст. 131 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За вимогами, встановленими в ч.ч.1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Так, в судовому засіданні встановлено, що 02 листопада 2021 року між Адвокатським бюро «Раков і партнери» та ТОВ «Технобудсервіс 2006» було укладено додаткову угоду № 7 до Договору про надання юридичних (адвокатських) послуг від 03 квітня 2017 року. У відповідності до п. 1 даної Угоди Сторони домовились про визначення послуг за договором про надання юридичних (адвокатських) послуг від 03 квітня 2017 року у наступному переліку: представництво інтересів Замовника у Селидівському міському суді Донецької області по справі №242/5367/21 за позовом ОСОБА_2 до ТОВ «Технобудсервіс 2006» про визнання трудових відносин припиненими.

Перелік послуг закріплений в п. 2 Угоди.

Згідно з п. 3 Угоди загальна вартість послуг, закріплених у п.п. 1,2 цієї Угоди становить 26 000,00 грн.

За умовами п. 4 вищевказаної Угоди Сторони домовилися про наступний спосіб оплати послуг виконавця: 100% передоплата.

Згідно з п. 5 Угоди Замовник надає дозвіл Виконавцю залучати до виконання умов цієї додаткової угоди адвокатів, що не є працівниками Адвокатського бюро «Раков і партнери».

Платіжним дорученням № 3639 від 29 листопада 2021 року Товариством була здійснена передоплата послуг на рахунок АБ «Раков і партнери» у відповідності до умови вищевказаної Додаткової угоди в сумі 26 000,00 грн.

Крім того, в порядку виконання умов Додаткової угоди було оформлено замовлення на залучення адвоката Побережної М. О.

Повноваження зазначеного адвоката також підтверджується наданим до суду Ордером.

Стороною позивача в судовому засіданні було заявлено про те, що грошові кошти на оплату послуг надання професійної допомоги не були перераховані безпосередньо адвокату, який здійснює представництво відповідача при розгляді даної справи, тому відсутні підстави для їх стягнення.

Разом з тим, суд не погоджується з цією позицією, оскільки як встановив у п. 98 постанови Верховний Суд 30 листопада 2019 року у справі № 911/739/15, умовою для стягнення понесених витрат на професійну правничу допомогу є здійснення їх проведення клієнтом на користь адвокатського об`єднання, тоді як перерахування їх на користь адвоката, якого залучало об`єднання до виконання укладеного об`єднанням з клієнтом договору визначального значення в даному випадку не має та не впливає на наявність підстав для відшкодування судом понесених витрат.

Крім того, на підтвердження вищевказаних витрат адвокатом надано копії актів приймання-передачі послуг з детальним описом виконаних робіт, затрат часу на їх вчинення та їх вартості.

З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про належне підтвердження представником відповідача факту оплати професійної правничої допомоги в повному обсязі.

Суд також вважає, що витрати, понесені відповідачем, є обґрунтованими та співмірними із складністю справи та тим обсягом послуг, що надавалися представником позивача в ході розгляду даної справи.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

З урахуванням того, що суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, з відповідача на користь позивача підлягають до стягнення витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 26 000,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 259, 264, 265 ЦПК України, суд, -

У х в а л и в:

В задоволенні позову ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_1 , до Товариства з обмеженою відповідальністю «Технобудсервіс 2006» про визнання протиправним та скасування наказу, визнання трудових відносин припиненими - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Технобудсервіс 2006» витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 26 000 ( двадцять шість тисяч) грн.. 00 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_2 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Технобудсервіс 2006», м. Київ, вул. Набережно-Лугова, 8, .

Повний текст рішення складено 16 серпня 2022 року.

Суддя Н.О. Хацько