Справа № 161/5852/22
Провадження № 2/161/2677/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 серпня 2022 року Лцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Олексюка А.В.,

за участю секретаря судових засідань Гички М.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника Управління патрульної поліції,

Департаменту патрульної поліції у Волинській області Соколової К.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Луцьку справу за позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у Волинській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Департамент патрульної поліції, про відшкодування шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом.

Позов обґрунтовує тим, що 03.01.2021 відносно нього винесено постанову про у вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 44-3 КУпАП та призначено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 255 грн.

28.03.2021 позивач звернувся в суд з позовною заявою до УПП у Волинській області про визнання протиправною та скасування постанови. Рішенням Луцького міськрайонного суду у Волинській області від 30.03.2021 в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 19.05.2021 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду віл 30.03.2021 задоволено. Рішення Луцького міськрайонного суду скасовано та ухвалено нове, яким позов ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у Волинській області про скасування постанови задоволено. Постанову по справі про адміністративне правопорушення серії ГАА №474259 від 03.01.2021 скасовано і закрито справу про адміністративне правопорушення у зв`язку із відсутністю в діях складу правопорушення.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 10.03.2022 позов ОСОБА_1 до УПП у Волинській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії задоволено частково. Визнано протиправною наявну у інформаційно-телекомунікаційній системі «Інформаційний портал Національної поліції України» інформацію про вчинення ОСОБА_1 правопорушення за ч.2 ст.44-3 КУпАП. Зобов`язано УПП у Волинській області вилучити із інформаційно-телекомунікаційної системи «Інформаційний портал Національної поліції України» інформацію про вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення за ч.2 ст.44-3 КУпАП

Внаслідок того, що він 4 місяці з моменту винесення постанови від 03.01.2021 до моменту її скасування та закриття справи 19.05.2021, перебував під тавром правопорушника, який постійно морально гнітив його, що негативно позначилося на психологічному стані, призвело до моральних страждань у вигляді порушення психологічної рівноваги, негативних емоцій та переживань витратив багато часу на судову тяганину, поніс канцелярські витрати, а посадова особа, яка винесла незаконну постанову не понесла юридичної відповідальності за свої протиправні дії, просить стягнути з Управління патрульної поліції у Волинській області завдану моральну шкоду розмірі 15 000 грн.

Ухвалою суду від 18.05.2022 відкрито загальне позовне провадження у справі.

08.06.2022 від представника відповідача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі до моменту розгляду заяви УПП у Волинській області про зміну способу та порядку виконання рішення суду у зв`язку із неможливістю виконати вказане рішення по справі №140/15885/21.

17.06.2022 ухвалою суду в задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_2 про зупинення провадження у справі відмовлено, залучено до участі в справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Департамент патрульної поліції Національної поліції України.

Від відповідача Управління патрульної поліції у Волинській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України надійшов відзив, з якого випливає, що відповідач позовних вимог не визнає. Зазначається, що вимоги позивача є безпідставними, а також такими, що не підлягають задоволенню. Обгрунтування стягнення моральної шкоди стосується сфери стягнення не моральної, а майнової шкоди, а саме: фінансові витрати, що позивач змушений був понести. Крім того, постанову серії ГАА №74259 від 03.01.2021 було скасовано, то відповідно і накладений штраф не підлягає стягненню, а отже і матеріальні збитки були відшкодовані. Також позивач не надав доказів на обґрунтування дійсності моральних страждань, їх тяжкості, зміни звичного способу життя, визначеної суми і розміру моральної шкоди.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити з підстав наведених у позовній заяві. Додатково пояснив, що заради відшкодування мінімального розмірі завданої моральної шкоди у разі незаконно накладеного штрафу, незаконного перебування громадян під слідством або судом, закриття справи ніяких додаткових доказів не потрібно надавати. А розмір моральної шкоди повинен становити не менше 26 000 грн, так як він перебував 4 місяці в якості правопорушника, а розмір мінімальної зарплати 6500 грн. Причинним зв`язком є винесення незаконної постанови посадовою особою УПП про нібито вчинення адміністративного правопорушення (протиправна поведінка) після цього виникнення негативних емоцій та переживань, що порушили психологічну рівновагу.

Представник відповідача та третьої особи заперечила щодо задоволення позову, просила у його задоволені відмовити з викладених у відзиві підстав.

Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача та третьої особи, дослідивши матеріали справи та подані сторонами докази на підтвердження обґрунтованості заявлених вимог та заперечень, суд встановив.

Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням т.в.о. старшого інспектора відділу адміністративної практики УПП у Волинській області ДПП лейтенанта поліції Гут М.В. від 15.01.2021 постанову інспектора взводу №1 роти №1 батальйону УПП у Волинській області ДПП Лейтенанта поліції Хоронжука І.В. серії ГАА №474259 від 03.01.2021 змінено і звільнено ОСОБА_1 від адміністративної відповідальності за ст..22 КУпАП(а.с.8-11)

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 19.05.2021 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду віл 30.03.2021 задоволено. Рішення Луцького міськрайонного суду скасовано та ухвалено нове, яким позов ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у Волинській області про скасування постанови задоволено. Постанову по справі про адміністративне правопорушення серії ГАА №474259 від 03.01.2021 скасовано і закрито справу про адміністративне правопорушення у зв`язку із відсутністю в діях складу правопорушення(а.с.16-17).

Згідно відповіді т.в.о. заступника начальника ДПП В. Біленької службове розслідування в УПП у Волинській області ДПП не проводилось, оскільки інструкція з оформлення поліцейським матеріалів про адміністративні правопорушення не містить норм, які б встановлювали б відповідальність працівника поліції за скасування винесеної ним постанови (а.с.20).

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 10.03.2022 позов ОСОБА_1 до УПП у Волинській області про визнання протиправними дій, зобовязання вчинити дії задоволено частково. Визнано протиправною наявну у інформаційно-телекомунікаційній системі «Інформаційний портал Національної поліції України» інформацію про вчинення ОСОБА_1 правопорушення за ч.2 ст.44-3 КУпАП. Зобов`язано УПП у Волинській області вилучити із інформаційно-телекомунікаційної системи «Інформаційний портал Національної поліції України» інформацію про вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення за ч.2 ст.44-3 КУпАП 9а.с.24).

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. В інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст. ст. 1173, 1174 цього Кодексу).

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення.

Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом.

За загальним правилом, підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою.

Згідно пункту 3 постанови ПленумуВерховного СудуУкраїни від31.03.1995р.№ 4«Про судовупрактику всправах провідшкодування моральної(немайнової)шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У постанові Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 464/9789/17, вказано, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір, а суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Відповідно до ст.ст.77, 78 ЦПК належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

У відповідності до вимог ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем не надано суду жодних медичних довідок, висновків чи інших документів, які б вважалися належними та допустимими доказами моральних страждань, втрат майнового характеру, негативного випливу на здоров`я, довготривалого незадовільного психоемоційного стану, що прямо чи опосередковано підтвердили б заподіяння йому сильних душевних страждань, шкоди здоров`ю, чи інших втрат немайнового характеру, а отже, і заподіяння моральної шкоди, розмір якої жодним чином не обґрунтований.

Відповідно до ч. 1 ст. 46, ч. 1 ст. 47 ЦПК України здатність мати цивільні процесуальні права та обов`язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи (цивільна процесуальна правоздатність) мають усі фізичні і юридичні особи. Здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи.

Згідно ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Частиною 1 ст. 80 ЦК України визначено, що юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді.

Частинами 2, 3 ст. 95 ЦК України визначено, що представництвом є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює представництво і захист інтересів юридичної особи. Філії та представництва не є юридичними особами.

Із наведеного слідує, що стороною у справі під час здійснення цивільного судочинства можуть бути, зокрема, юридичні особи, які наділені цивільною процесуальною правоздатністю та мають цивільну процесуальну дієздатність.

Судом встановлено, що відповідач Управління патрульної поліції у Волинській області не є юридичною особою, а є територіальним (структурним) підрозділом Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, а відтак не може бути відповідачем у суді.

Отже належним відповідачем у даній справі має бути юридична особа Департамент патрульної поліції Національної поліції України у Волинській області.

Так, у своїй постанові від 17.04.2018 року у справі № 523/9076/16-ц Велика Палата Верховного Суду прийшла до наступного висновку.

Відповідач це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

ВС підкреслив, що для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтування позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 51 ЦПК України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Проте, позивач в судовому засіданні заперечував щодо заміни неналежного відповідача на належного і не клопотав щодо залучення Департаменту патрульної поліції Національної поліції України в якості відповідача, а тому з ініціативи суду Департамент патрульної поліції Національної поліції України було залучено лише як третю особу на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору.

Отже, сторона позивача розпорядилася своїми процесуальними правами, визначеними ЦПК України, щодо предмета спору на власний розсуд.

З урахуванням положень ч. 3 ст. 13, ст. 51 ЦПК України, суд не наділений процесуальним правом з власної ініціативи здійснювати заміну неналежного відповідача або залучати до участі у справі співвідповідачів, оскільки залучення співвідповідача чи заміна первісного відповідача належним може відбутися виключно за клопотанням сторони позивача.

На підставі наведеного, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Враховуючи наведене вище, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у Волинській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Департамент патрульної поліції Національної поліції України, про відшкодування шкоди задоволенню не підлягають, оскільки жодних належних доказів завдання моральної шкоди не надано. А також, оскільки зазначена установа не є юридичною особою, а відтак й належним відповідачем за даними вимогами - в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 15, 16, 23, 1176 ЦК України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду», керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 77-81, 141, 259, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у Волинській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Департамент патрульної поліції, про відшкодування шкоди - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Волинського апеляційного суду через Луцький міськрайонний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 11.08.2022.

Суддя Луцького міськрайонного суду А.В. Олексюк