КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 серпня 2022 року

м. Київ

справа №752/21344/17

провадження № 22-ц/824/7817/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А. (суддя-доповідач),

суддів - Желепи О.В., Мазурик О.Ф.

за участю секретаря судового засідання - Шевчук А.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідачі - товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», державний реєстратор прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України Марченко Олександр Анатолійович, державний реєстратор прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Головного управління юстиції у місті Києві Сипча Крістіна Миколаївна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Єгорова Марина Євгенівни

треті особи - товариство з обмеженою відповідальністю «Дідков», Головне територіальне управління юстиції у місті Києві

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1

на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 30 листопада 2021 року у складі судді Плахотнюк К.Г.

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», державного реєстратора прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України Марченка Олександра Анатолійовича, державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Головного управління юстиції у місті Києві Сипчої Крістіни Миколаївни, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Єгорової Марини Євгенівни, треті особи: товариство з обмеженою відповідальністю «Дідков», Головне територіальне управління юстиції у місті Києві про визнання дій незаконними, скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, внесення до державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про скасування записів про право власності,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просиввизнати незаконними дії ТОВ «ФК «Вектор плюс» щодо звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 ; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 19045694 від 03 лютого 2015 року, на підставі якого внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно державним реєстратором прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності за ТОВ «ФК «Вектор плюс» на об`єкт нерухомого майна: реєстраційний № 00, квартира, об`єкт житлової нерухомості, адреса: АДРЕСА_1 ; внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про скасування запису про право власності № 8615561; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 19674199 від 27 лютого 2015 року приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Єговорової М.Є. про державну реєстрацію права власності за ТОВ «Дідков» на об`єкт нерухомого майна: реєстраційний № 00, квартира, об`єкт житлової нерухомості, адреса: АДРЕСА_1 ; внести до державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про скасування запису про право власності № 8886631.

У мотивування вимог зазначав, що 30 липня 2008 року між ним та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який посвідчений нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голубничою О.В. 30 липня 2008 року та зареєстрований в реєстрі за № 2403.

Того ж дня між ним, ОСОБА_1 , та ВАТ «Сведбанк» укладено кредитний договір № 2628/0708/45-023, відповідно до якого банк надає позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 40 000 дол. США на строк до 30 липня 2038 року включно та на умовах, передбачених у цьому договорі, а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов`язання у повному обсязі у терміни, передбачені цим договором.

30 липня 2008 року між позивачем (Іпотекодавець) та ВАТ «Сведбанк» (Іпотекодержатель) укладено іпотечний договір № 2628/0708/45-023-Z-1, відповідно до якого іпотекодавець передав іпотекодержателю належне йому на праві власності нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1 .

28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк», яке виступає правонаступником ВАТ «Сведбанк», та ТОВ «ФК «Вектор плюс» укладено договір факторингу № 15, згідно якого банк відступає фактору свої права вимоги заборгованості по кредитним договорам, зокрема, кредитному договору № 2628/0708/45-023 від 30 липня 2008 року.

03 лютого 2015 року державним реєстратором Державної реєстраційної служби України прийнято рішення № 19045694 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яким за ТОВ «ФК «Вектор плюс» було зареєстровано право власності на спірне майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 .

Вказував, що 27 лютого 2015 року між ТОВ «ФК «Вектор плюс» (Продавець) та ТОВ «Дідков» (Покупець) укладено договір купівлі-продажу (з відкладальною умовою), згідно якого продавець передає у власність покупця, а покупець приймає у власність квартиру АДРЕСА_1 .

На підставі зазначеного договору, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу прийнято рішення № 19674199, яким за ТОВ «Дідков» зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Посилався на те, що в кінці грудня 2014 року йому надійшов лист від ПАТ «Сведбанк», у якому йшлося про те, що останнє відступило право вимоги за укладеним 30 липня 2008 року кредитним договором № 2628/0708/45-023 ТОВ «ФК «Вектор плюс», однак осіб, що підписали зазначений лист неможливо ідентифікувати, оскільки відсутні їх прізвища, ініціали та посади, а відбиток печатки ПАТ «Сведбанк» не відповідає її оригіналу.

01 лютого 2015 року позивачем отримано повідомлення від ТОВ «ФК «Вектор плюс» про анулювання боргу за кредитним договором № 2628/0708/45-023 від 30 липня 2008 року.

Уважав, що у договорі факторингу № 15 від 28 листопада 2012 року відсутні суттєві умови і докази наявності згоди сторін договору по всім істотним умовам договору, а у матеріалах реєстраційної справи відсутні належні та допустимі докази наявності самого факту боргу, його ідентифікації (період виникнення, строки виплат, розмір і ставки нарахувань, відсотків, пені), а також підтвердження відступлення права вимоги за кредитним договором №2628/0708/45-023 від 30 липня 2008 року та іпотечним договором №2628/0708/45-023-Z-1 30 липня 2008 року ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 ТОВ «ФК «Вектор плюс».

Зауважував, що спірна квартира є його та його сім`ї постійним місцем проживання, а тому не може бути відчужена без його згоди з огляду на положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

На підставі викладеного позовні вимоги просив задовольнити у повному обсязі.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 30 листопада 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, 28 березня 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі, посилаючись на те, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що позивач, не маючи достовірних доказів іншого, заперечує договір факторингу №15 від 28 листопада 2012 року, а відповідачем, у свою чергу, не надано достовірних доказів на підтвердження існування такого договору факторингу та його змісту.

Уважає, що сама лише копія договору факторингу не є достовірним доказом існування такого договору та/або відступлення банком своїх прав вимоги на користь ТОВ «ФК «вектор Плюс».

Звертає увагу суду на відсутність реєстраційної справи відносно спірної квартири в органі державної реєстрації прав, а також відсутність доказів про передачу реєстраційної справи до архіву органу державної реєстрації прав, про що Головним територіальним управлінням юстиції у м. Києві повідомлено суд першої інстанції.

На переконання позивача ТОВ «ФК «Вектор Плюс» не довело, що є належним кредитором, у нього були відсутні правові підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Посилається на те, що ТОВ «ФК «Вектор Плюс» не спростувало прощення боргу та відсутність заборгованості у ОСОБА_1 після 01 лютого 2015 року.

22 червня 2022 року на електронну адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника ТОВ «ФК «Вектор Плюс» - Ковалевського Є.В., в якому останній просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, судові витрати покласти на позивача.

Інші учасники справи не скористалися своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направили.

Представник позивача у судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримала та просила задовольнити з підстав, наведених у скарзі.

Представник відповідача ТОВ «ФК «Вектор Плюс» у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував та просив скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення - без змін.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, своїх представників не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не сповістили, клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, у тому числі, вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору.

Вимоги позивача про визнання незаконними дій ТОВ «ФК «Вектор плюс» щодо звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 не знайшли свого підтвердження та не підлягають задоволенню.

Відповідно й інші вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 19045694 від 03 лютого 2015 року на підставі якого внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно державним реєстратором прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності за ТОВ «ФК «Вектор плюс» на об`єкт нерухомого майна: реєстраційний № 00, квартира, об`єкт житлової нерухомості, адреса: АДРЕСА_1 , внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про скасування запису про право власності № 8615561, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 19674199 від 27 лютого 2015 року приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Єговорової М.Є. про державну реєстрацію права власності за ТОВ «Дідков» на об`єкт нерухомого майна: реєстраційний № 00, квартира, об`єкт житлової нерухомості, адреса: АДРЕСА_1 , внесення до державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про скасування запису про право власності № 8886631, що є похідними від первісної вимоги про визнання незаконними дії ТОВ «ФК «Вектор плюс» щодо звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , не підлягають задоволенню.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, колегія не в повній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що 30 липня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який посвідчений нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голубничою О.В. 30 липня 2008 року та зареєстрований в реєстрі за №2403.

30 липня 2008 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Сведбанк» укладено кредитний договір № 2628/0708/45-023, відповідно до якого банк надає позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 40 000 дол. США на строк до 30 липня 2038 року включно та на умовах, передбачених у цьому договорі, а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов`язання у повному обсязі у терміни, передбачені цим договором.

30 липня 2008 року між ОСОБА_1 (Іпотекодавець) та ВАТ «Сведбанк» (Іпотекодержатель) укладено іпотечний договір № 2628/0708/45-023-Z-1, відповідно до якого іпотекодавець передав іпотекодержателю належне йому на праві власності нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1 .

28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк», яке виступає правонаступником ВАТ «Сведбанк», та ТОВ «ФК «Вектор плюс» укладено договір факторингу № 15, згідно якого банк відступає фактору свої права вимоги заборгованості по кредитним договорам, зокрема, кредитному договору № 2628/0708/45-023 від 30 липня 2008 року.

03 лютого 2015 року державним реєстратором Державної реєстраційної служби України прийнято рішення № 19045694 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яким за ТОВ «ФК «Вектор плюс» було зареєстровано право власності на спірне майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 .

27 лютого 2015 року між ТОВ «ФК «Вектор плюс» (Продавець) та ТОВ «Дідков» (Покупець) укладено договір купівлі-продажу (з відкладальною умовою), згідно якого продавець передає у власність покупця, а покупець приймає у власність квартиру АДРЕСА_1 .

На підставі зазначеного договору, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу прийнято рішення № 19674199, яким за ТОВ «Дідков» зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 зазначає, що у договорі факторингу № 15 від 28 листопада 2012 року відсутні суттєві умови і докази наявності згоди сторін договору по всім істотним умовам договору, а у матеріалах реєстраційної справи відсутні належні та допустимі докази наявності самого факту боргу, його ідентифікації (період виникнення, строки виплат, розмір і ставки нарахувань, відсотків, пені), а також підтвердження відступлення права вимоги за кредитним договором № 2628/0708/45-023 від 30 липня 2008 року та іпотечним договором № 2628/0708/45-023-Z-1 від 30 липня 2008 року ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 ТОВ «ФК «Вектор плюс».

Також указує, що спірна квартира є його та його сім`ї постійним місцем проживання, а тому не може бути відчужена без його згоди з огляду на положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Відповідно до статті 41 Конституції України та частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно частини першої статті 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Таким чином, непорушність права власності є беззаперечною.

Статтею 182 ЦК України встановлено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулює Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Згідно з частиною першою статті 2 Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (тут і далі - в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом частини першої статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди (їх окремі частини), квартири, житлові та нежитлові приміщення.

Відповідно до частини першої статті 6 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» організаційну систему державної реєстрації прав становлять: Міністерство юстиції України та його територіальні органи; суб`єкти державної реєстрації прав: виконавчі органи сільських, селищних та міських рад, Київська, Севастопольська міські, районні, районні у містах Києві та Севастополі державні адміністрації; акредитовані суб`єкти; державні реєстратори прав на нерухоме майно.

Статтею 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав.

Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Відповідно до статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. За статтею 24 Закону України «Про іпотеку» відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Іпотекодержатель зобов`язаний письмово у п`ятиденний строк повідомити боржника про відступлення прав за іпотечним договором і права вимоги за основним зобов`язанням. Правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. Крім того, згідно з частиною другою статті 3 зазначеного Закону взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону.

Момент виникнення права вимоги за іпотечним договором чинне законодавство пов`язує з фактом державної реєстрації іпотеки в порядку, визначеному законодавством.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 4 Закону України «Про іпотеку» обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством.

У ст. 24 Закону України «Про іпотеку» визначено порядок відступлення прав за іпотечним договором. За змістом вказаної правової норми відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням.

Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, у тому числі, у разі передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (ч. 1 ст. 512 ЦК України).

За приписами ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Законом України «Про іпотеку» передбачено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду), два позасудові - на підставі виконавчого напису нотаріуса та на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Сам договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно.

У ч. 1 ст. 626, ч. 1 ст. 627, ст. 628, ст. 629 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості; зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства; договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до п. 10.3 ст. 10, 11 іпотечного договору, іпотекодержатель має право обирати порядок звернення стягнення на предмет іпотеки; іпотеко держатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання іпотекодавцем основного зобов`язання повністю або частково, у тому числі, якщо іпотеко держатель не поверне іпотеко держателю суму кредиту, проценти за користування кредитом, пеню, іншу заборгованість, не сплатить платежі та штрафи, що передбачені та/або випливають з основного зобов`язання, а також у інших випадках, передбачених основним зобов`язанням та цим договором, у тому числі, у випадку одноразового прострочення основного зобов`язання (як основного боргу, так і проценти за ним); за вибором іпотекодержателя застосовується один з наведених нижче способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя, викладене в п.п. 12.3.1 та 12.3.2 договору іпотеки, а саме - задоволення вимог здійснюється щляхом передачі іпотеко держателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку» у випадку задоволення вимог іпотеко держателя шляхом використання процедури, передбаченої в цьому підпункті п. 12.3. договору, договір про задоволення вимог іпотеко держателя укладений шляхом здійснення цього застереження є підставою для реєстрації права власності іпотеко держателя на предмет іпотеки.

Отже, в іпотечному договорі міститься відповідне застереження, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в разі порушення кредитних зобов`язань.

У ст. 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц).

Тобто сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, у тому числі, вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору.

Обраний ТОВ «ФК «Вектор плюс» спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки у формі іпотечного застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом реєстрації права власності на предмет іпотеки, що прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя, відповідає положенням іпотечного договору та положенням Закону України «Про іпотеку».

Зважаючи на викладене, судом першої інстанції вірно встановлено, що ТОВ «ФК «Вектор плюс», як новий кредитор вирішив скористатися своїм правом щодо стягнення непогашеної заборгованості за кредитним договором № 2628/0708/45-023 від 30 липня 2008 року ОСОБА_1 у спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, що передбачено іпотечним договором № 2628/0708/45-023-Z-1 від 30 липня 2008 року.

Натомість, позивач, заперечуючи договір факторингу №15 від 28 листопада 2012 року, з вимогами про визнання цього договору недійсним не звертався. Зазначений договір станом на час розгляду справи ніким не оспорений та є дійсним, тобто право вимоги погашення заборгованості по кредитному договору № 2628/0708/45-023 від 30 липня 2008 року перейшло від ПАТ «Сведбанк», яке виступає правонаступником ВАТ «Сведбанк» до ТОВ «ФК «Вектор плюс» у встановленому законом порядку, про що обґрунтовано зазначено судом першої інстанції.

Окрім того, представник позивача під час розгляду справи в суді першої інстанції визнала факт наявності невиконаних зобов`язань ОСОБА_1 перед банком.

Посилання позивача на порушення ТОВ «ФК «Вектор плюс» положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки спірна квартира є його та його сім`ї постійним місцем проживання, а тому не може бути відчужена без його згоди не відповідають обставинам справи, оскільки ОСОБА_1 в іпотечному договорі № 2628/0708/45-023-Z-1 від 30 липня 2008 року надано згоду іпотекодержателю на перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя за рішенням іпотекодержателя у формі іпотечного застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом реєстрації права власності на предмет іпотеки, що за прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотеко держателя відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку» (аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 13.06.2018 року, справа № 645/5280/16-ц та від 12.07.2018 року, справа № 372/977/16-ц).

Таким чином, колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку, що вимоги позивача про визнання незаконними дії ТОВ «ФК «Вектор плюс» щодо звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_3 не знайшли свого підтвердження та не підлягають задоволенню.

Вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №19045694 від 03 лютого 2015 року на підставі якого внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно державним реєстратором прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності за ТОВ «ФК «Вектор плюс» на об`єкт нерухомого майна: реєстраційний № 00, квартира, об`єкт житлової нерухомості, адреса: АДРЕСА_1 та внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про скасування запису про право власності №8615561 задоволенню не підлягають як такі, що є похідними від первісної вимоги про визнання незаконними дії ТОВ «ФК «Вектор плюс» щодо звернення стягнення на предмет іпотеки.

Не заслуговують на увагу суду доводи апелянта, щодо прощення ТОВ «ФК «Вектор Плюс» боргу та факту відсутності боргу після 01 лютого 2015 року, оскільки повідомлення про анулювання боргу датоване 19 листопадом 2015 року, тобто після укладення договору факторингу № 15 від 28 листопада 2012 року та набуття ТОВ «ФК «Вектор плюс» права власності на спірну квартиру АДРЕСА_1 , та носить інформативний характер щодо податкових платежів.

Безпідставними є аргументи сторони позивача щодо відсутності реєстраційної справи та доказів про передачу реєстраційної справи до архіву Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві з огляду на наступне.

Згідно пояснень Головного територіального управління юстиції у м. Києві щодо неможливості подання доказів на виконання вимог ухвали Голосіївського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2018 року, службовою запискою Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 12 листопада 2018 року №2122/3.4 було повідомлено про відсутність реєстраційної справи відносно квартири за адресою: АДРЕСА_1 , сформованої державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві Сипчу К.М., а також відсутність доказів про передачу реєстраційної справи до архіву Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві (для її подальшого зберігання).

Натомість, Головним територіальним управлінням юстиції у м. Києві було скеровано до суду сканкопії з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно документів, поданих для державної реєстрації квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до частин 1 та 2 статті 12 Закону № 1952, Державний реєстр прав містить записи про зареєстровані речові права на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва, їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав, відомості та електронні копії документів, поданих у паперовій формі, або документи в електронній формі, на підставі яких проведено реєстраційні дії, а також документи, сформовані за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав у процесі проведення таких реєстраційних дій. Записи, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії.

Згідно до частин першої та другої статті 17 Закону № 1952 реєстраційна справа формується у паперовій та електронній формі після відкриття розділу на об`єкт нерухомого майна у Державному реєстрі прав та внесення до нього відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав та зберігається протягом всього часу існування об`єкта. Реєстраційній справі присвоюється реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна. Реєстраційна справа включає документи у паперовій та електронній формі, на підставі яких проведено реєстраційні дії, а також документи, сформовані за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав у процесі проведення таких реєстраційних дій.

Внесення змін до записів Державного реєстру прав, зупинення реєстраційних дій внесення запису про скасування державної реєстрації прав або скасування рішення державного реєстратора здійснюється в порядку, передбаченому для державної реєстрації прав, крім випадків, коли такі дії здійснюються в порядку, передбаченому статтею 37 цього Закону (частина п`ята статті 26 Закону).

Статтею 37-1 Закону 1952-IV передбачено здійснення контролю у сфері державної реєстрації прав. Вказано нормою передбачено, що контроль у сфері державної реєстрації прав здійснюється Міністерством юстиції України, у тому числі шляхом моніторингу реєстраційних дій у Державному реєстрі прав з метою виявлення порушень порядку державної реєстрації прав державними реєстраторами, уповноваженими особами суб`єктів державної реєстрації прав (частина перша).

За результатами проведення перевірок державних реєстраторів чи суб`єктів державної реєстрації прав Міністерство юстиції України у разі виявлення порушень порядку державної реєстрації прав державними реєстраторами, уповноваженими особами суб`єктів державної реєстрації прав приймає вмотивоване рішення, зокрема, про тимчасове блокування доступу державного реєстратора, уповноваженої особи суб`єкта державної реєстрації прав до Державного реєстру прав (пункт 1 частина друга).

Порядок здійснення контролю, проведення камеральних перевірок та критерії, за якими здійснюється моніторинг, визначаються Кабінетом Міністрів України (частина четверта).

Постановою Кабінету Міністрів України від 21 грудня 2016 року № 990 затверджено Порядок здійснення контролю у сфері державної реєстрації (далі - Порядок № 990), яким визначається процедура здійснення Мін`юстом відповідно до Законів України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» контролю за діяльністю у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень і державної реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Контроль за діяльністю у сфері державної реєстрації здійснюється шляхом розгляду скарг, поданих відповідно до Закону України «Про звернення громадян», і обґрунтованих подань територіальних органів Мін`юсту, а також моніторингу реєстраційних дій в реєстрах.

Таким чином, зважаючи на викладені норми закону та наявність у матеріалах справи сканкопій з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно документів, поданих для державної реєстрації квартири за адресою: АДРЕСА_1 , відсутність реєстраційної справи не є підставою для скасування вчинених реєстратором реєстраційних дій відносно спірного майна, а є підставою для звернення позивача зі скаргою у порядку, передбаченому законом.

Разом з тим, колегія не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні всіх позовних вимог до державних реєстраторів та приватного нотаріуса з підстав їх необґрунтованості, а також про відмову у задоволенні позовних вимог про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 19674199 від 27 лютого 2015 року приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Єговорової М.Є. про державну реєстрацію права власності за ТОВ «Дідков» на об`єкт нерухомого майна: реєстраційний № 00, квартира, об`єкт житлової нерухомості, адреса: АДРЕСА_1 та внесення до державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про скасування запису про право власності № 8886631 як похідних від основної вимоги про визнання незаконними дії ТОВ «ФК «Вектор плюс» щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, з огляду на наступне.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частини перша, третя статті 13 ЦПК України).

Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог (пункти 2 і 4 частини третьої статті 175 ЦПК України).

Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).

Відповідно до частин 1, 2 ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

Звертаючись до суду з указаним позовом, ОСОБА_1 спрямовує свої позовні вимоги до наступних відповідачів: товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингава компанія «Вектор Плюс», державний реєстратор прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України Марченко Олександр Анатолійович, державний реєстратор прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Головного управління юстиції у місті Києві Сипча Крістіна Миколаївна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Єгорова Марина Євгенівни; третіми особами визначає: товариство з обмеженою відповідальністю «Дідков», Головне територіальне управління юстиції у місті Києві.

Позивач у цій справі клопотань про заміну відповідача належним відповідачем чи про залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача не заявляв.

Відповідно до висновків щодо застосування норм права, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі № 686/17779/16-ц у справах про оскарження рішень, дій чи бездіяльності, прийнятих або вчинених під час реалізації функцій державного реєстратора, якщо позовні вимоги спрямовані на захист заснованого на приписах цивільного чи господарського законодавства приватного (майнового) права у відносинах з іншими особами, особа, яка здійснює функції державного реєстратора має залучатися до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Аналогічні висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12грудня 2018 у справі № 372/51/16-ц.

Отже, державний реєстратор прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України Марченко Олександр Анатолійович, державний реєстратор прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Головного управління юстиції у місті Києві Сипча Крістіна Миколаївна та приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Єгорова Марина Євгенівни є неналежними відповідачами у справі.

Окрім того, спір про скасування рішення про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно має розглядатись як спір, пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване аналогічне право щодо того ж нерухомого майна. Належним відповідачем у такому спорі є особа, речове право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Участь у такому спорі реєстратора як співвідповідача (якщо позивач вважає його винним у порушенні своїх прав) не змінює приватноправового характеру спору (правовий висновок, викладений у постановах Верховного Суду від 21 січня 2021 року у справі № 925/1222/19, від 09 червня 2021 року у справі №570/6008/18).

Право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ТОВ «Дідков» на підставі договору купівлі-продажу (з відкладальною умовою) від 27 лютого 2015 року.

Отже, власник спірного майна є ТОВ «Дідков», яке залучено до участі у справі лише в якості третьої особи.

ТОВ «Дідков» мало би бути залучено до участі у даній справі в якості співвідповідача, оскільки позовні вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 19674199 від 27 лютого 2015 року приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Єговорової М.Є. про державну реєстрацію права власності за ТОВ «Дідков» на об`єкт нерухомого майна: реєстраційний № 00, квартира, об`єкт житлової нерухомості, адреса: АДРЕСА_1 та внесення до державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про скасування запису про право власності № 8886631 мають бути пред`явлені до особи, речове право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, у даному випадку - ТОВ «Дідков».

Виходячи з викладеного, колегія вважає, що суд першої інстанції, дослідивши матеріали справи, дійшов обґрунтованого висновку, що вимоги позивача про визнання незаконними дій ТОВ «ФК «Вектор плюс» щодо звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_3 , не знайшли свого підтвердження та не підлягають задоволенню, а вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №19045694 від 03 лютого 2015 року на підставі якого внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно державним реєстратором прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності за ТОВ «ФК «Вектор плюс» на об`єкт нерухомого майна: реєстраційний № 00, квартира, об`єкт житлової нерухомості, адреса: АДРЕСА_1 та внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про скасування запису про право власності №8615561 задоволенню не підлягають як такі, що є похідними від первісної вимоги.

Проте, місцевим судом залишено поза увагою обставини справи, за якими спір у ОСОБА_1 фактично виник з ТОВ «ФК «Вектор Плюс», як особою, дії якої щодо звернення стягнення на іпотечне майно позивач просить визнати незаконними, а також з ТОВ «Дідков», за яким зареєстровано право власності на спірну квартиру, проте який не залучений до участі у справі в якості співвідповідача, державний реєстратор прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України Марченко Олександр Анатолійович, державний реєстратор прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Головного управління юстиції у місті Києві Сипча Крістіна Миколаївна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Єгорова Марина Євгенівни є неналежними відповідачами у даній справі.

Отже, суд першої інстанції зазначеного не врахував, не з`ясував суб`єктний склад, не встановив належність відповідачів,зміст і характер відносин між учасниками справи, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, пред`явлених до державних реєстраторів та приватного нотаріуса, з підстав їх необґрунтованості, а також про відмову у задоволенні позовних вимог про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 19674199 від 27 лютого 2015 року приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Єговорової М.Є. про державну реєстрацію права власності за ТОВ «Дідков» на об`єкт нерухомого майна: реєстраційний № 00, квартира, об`єкт житлової нерухомості, адреса: АДРЕСА_1 та внесення до державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про скасування запису про право власності № 8886631 як похідних від основної вимоги про визнання незаконними дій ТОВ «ФК «Вектор плюс» щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки за обставинами справи у задоволенні таких позовних вимог необхідно було відмовити через їх пред`явлення до неналежних відповідачів.

Матеріали справи свідчать про те, що суд першої інстанції за результатами розгляду позовної заяви ОСОБА_1 дійшов правильного висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову, але помилково відмовив у задоволенні позовних вимог до державних реєстраторів та приватного нотаріуса з підстав їх необґрунтованості, а також у задоволенні позовних вимог про оскарження реєстраційних дій, які стосуються ТОВ «Дідков», як похідних від основної вимоги.

Водночас неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процессуального права, які допустив суд першої інстанції, не призвело до ухвалення неправильного по суті рішення.

Відповідно до статті 374 ЦК України суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Наведені вище порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, є підставою для задоволення апеляційної скарги частково та зміни оскаржуваного рішення з викладенням його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 30 листопада 2021 року - змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Повне судове рішення складено «16» серпня 2022 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.В. Желепа

О.Ф. Мазурик