Ухвала

26 серпня 2022 року

м. Київ

справа № 755/12709/20

провадження № 61-7392ск22

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Крата В. І. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 листопада 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бурлака Олександра Володимирівна, про визнання заповіту нікчемним,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бурлака О. В., про визнання заповіту нікчемним.

Позовна заява обґрунтована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 . Позивач ОСОБА_1 є спадкоємцем другої черги за законом за правом представлення, спадкодавець ОСОБА_5 була її рідною тіткою. Згідно заповіту, посвідченого в присутності свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 09 березня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бурлакою О. В., зареєстрованого в реєстрі за № 456, ОСОБА_5 заповіла належну їй квартиру АДРЕСА_1 відповідачу ОСОБА_3 . При посвідченні заповіту було порушено норми чинного законодавства щодо форми та порядку посвідчення заповіту, що говорить про його нікчемність. Так, 09 березня 2018 року за допомогою телефонного зв`язку відповідач (з огляду на те, що спадкодавець була хвора, не розмовляла, була лежачою) самостійно запросила свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та рукоприкладчика ОСОБА_8 , щоб посвідчити заповіт. 30 вересня 2019 року під час надання показів у судовому засіданні у якості свідка по цивільній справі № 755/1892/19 рукоприкладчик ОСОБА_8 повідомила, що була запрошена відповідачем для посвідчення заповіту у зв`язку з тим, що спадкодавець помирає. Особисто спадкодавець ні про що не просила, жодних доручень на підписання за неї заповіту не надавала. Нотаріус не представилась, документів, які посвідчують особу, не показала. Також не перевірила особи свідків, не мала при собі будь-якого обладнання. ОСОБА_8 не мала з собою окулярів, тому не мала можливості ознайомитися із текстом підписаного нею документу. ОСОБА_8 повідомляла, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 при посвідченні заповіт в голос не зачитували. Під час допиту у судовому засіданні 30 вересня 2019 року свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 повідомили, що запросила їх для підписання заповіту особисто відповідач, спадкодавець не просила їх підписувати заповіт, а ОСОБА_8 бути рукоприкладчиком. Свідки також підтвердили, що нотаріус не перепровірила їх паспорти, тому в заповіті неправильно зазначено серія паспорту ОСОБА_7 . Повний текст заповіту вони не вивчали та не читали. Нотаріус вже мала підготовлений заповіт, здійснивши попередньо реєстрацію заповіту. Під час вчинення нотаріальних дій, за свідченням свідків, приватний нотаріус Бурлака О. В. пояснила присутнім, що підписання заповіту без особистого звернення заповідача до свідків щодо вчинення на її користь даної нотаріальної дії, враховуючи її стан, є сталою практикою нотаріату і не суперечить вимогам закону.

ОСОБА_1 просила визнати заповіт, посвідчений 09 березня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бурлакою О. В., зареєстрованого в реєстрі за № 456, за яким ОСОБА_5 заповіла належну їй квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_3 нікчемним.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 10 листопада 2021 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 05 липня 2022 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що зазначені позивачем обставини не є підставами для визнання оспореного заповіту нікчемним, а тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог. При залишенні без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд зазначив, що посилання позивача на недотримання форми заповіту, а саме відсутність даних щодо дати народження свідків та не встановлення особи рукоприкладчик ОСОБА_8 (відсутні паспортні дані всупереч вимогам статті 43 Закону України «Про нотаріат»), не засвідчення справжності підпису особи яка розписалась за заповідача, не може бути підставою для задоволення позовних вимог у даній справі, оскільки відповідно до частини першої статті 1257 ЦК України підставами нікчемності заповіту, тобто недійсності відповідно до закону, є складання заповіту особою, яка не мала на це права, або складання з порушенням вимог щодо форми та посвідчення заповіту. У справі, яка розглядається, судом не було встановлено обставин, які б свідчили про порушення форми заповіту, передбаченої законом.

ОСОБА_1 03 серпня 2022 року засобами електронного поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2., на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 листопада 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 липня 2022 року.

Ухвалою Верховного Суду від 10 серпня 2022 року касаційну скаргу залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків, а саме: вказати підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 ЦПК України підстави (підстав), обґрунтувати неправильне застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права і надати уточнену касаційну скаргу та її копії відповідно до кількості учасників справи.

У серпні 2022 року на виконання ухвали Верховного Суду від 10 серпня 2022 року ОСОБА_1 подала уточнену касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2., у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції і передати справу на новий розгляд.

В уточненій касаційній скарзі ОСОБА_1 підставою касаційного оскарження судових рішень згідно статті 389 ЦПК України зазначає відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах. Особа, яка подала касаційну скаргу, указує, що апеляційний суд при винесенні оскарженої постанови невірно застосував практику Верховного Суду, зокрема постанови від 20 травня 2019 року у справі № 522/904/16-ц та у справі № 725/2412/15-ц, оскільки правовідносини у цій справі та в указаних апеляційним судом постановах Верховного Суду не є подібними.

Касаційна скарга підлягає поверненню з таких мотивів.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

Тлумачення вказаних норм ЦПК України дозволяє зробити висновок, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених в пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково вказуватися у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини другої статті 389 ЦПК України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Про повернення касаційної скарги постановляється ухвала (частина шоста статті 393 ЦПК України).

Аналіз уточненої касаційної скарги свідчить, що її мотивувальна частина складається із викладення обставин справи та містить формальне посилання на неправильність та незаконність судового рішення. ОСОБА_1 не обґрунтовує передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України підстав касаційного оскарження судових рішень. Формальна вказівка на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах не свідчить про обґрунтування особою, яка подала касаційну скаргу, підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України. ОСОБА_1 не зазначено щодо питання застосування якої саме норми права у подібних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду, не обґрунтовано неправильне застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у цій частині. Тому ОСОБА_1 не виконано вимог ЦПК України при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, і згідно пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України, касаційна скарга підлягає поверненню.

Керуючись статтями 260, 389, 392, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 листопада 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 липня 2022 року повернути.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. І. Крат