КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/7629/2022
Справа 758/9905/15-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

17 серпня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Мороз Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Універсал Банк» на ухвалу Подільського районного суду м. Києва, постановлену у складі судді Романа О.А. в м. Київ05 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про визнання права власності на спадкове майно, в якому просив визнати в порядку набуття спадщини за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

Позов мотивований тим, що 04 листопада 2011 року його матір ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (вітчим) уклали шлюб. В 2013 році ОСОБА_3 звернувся до Подільського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 про визнання квартири АДРЕСА_1 спільною власністю подружжя та визнання права власності за ним на Ѕ частину квартири, яка на той час належала на праві власності ОСОБА_2 16 липня 2013 року Подільський районний суд м. Києва виніс рішення, яким позов задовольнив. ОСОБА_3 не встиг зареєструвати право власності на Ѕ частину квартири, оскільки ІНФОРМАЦІЯ_1 помер. Відповідач за цим позовом ОСОБА_2 не звертається до суду із позовом про визнання за нею права власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , яка перейшла до ОСОБА_3 за рішенням суду, вважає, що він має переважне право відповідно до ст. 1261 ЦК України звернутись до суду з позовом про визнання за ним права власності на спадкове майно та просити суд визнати за ним таке право після смерті вітчима ОСОБА_3 .

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 05 листопада 2015 року визнано мирову угоду, укладену сторонами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , на наступних умовах: ОСОБА_2 визнає за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 ; ОСОБА_1 відмовляється від позовних вимог.

АТ «Універсал Банк», не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції та вважаючи, що вказаною ухвалою суд вирішив питання про його права, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 05 листопада 2015 року, скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а саме права власності на Ѕ частину квартири за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , покласти на відповідачів судові витрати.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що предметом спору між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виступала квартира, яка на момент розгляду справи перебувала в іпотеці у АТ «Універсал Банк» і тривало виконавче провадження за виконавчим листом, виданим 24 квітня 2013 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь банку заборгованості в сумі 58258,74 доларів США. Відповідач не здійснила жодних дій, спрямованих на виконання зобов`язань з погашення кредитної заборгованості, а навпаки, вчиняла дії щодо унеможливлення стягнення з неї боргів, в тому числі шляхом відчуження за допомогою укладання мирової угоди належного їй на праві власності нерухомого майна.

Звертав увагу, що сторони в даній справі перебувають у родинних зв`язках, і їх дії направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання за його рахунок грошового зобов`язання шляхом звернення стягнення на майно в порядку виконання судового рішення про стягнення грошових коштів.

Наводив правові висновки Верховного Суду в постанові від 05 липня 2018 року в справі № 922/2878/17, згідно яких цивільно-правовий договір не може використовуватись учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення боргу.

Вважав, що ухвала про визнання мирової угоди була постановлена з порушенням норм чинного законодавства і порушенням публічного порядку, оскільки об`єкт даного спору набув правового режиму обмеженого в цивільному обороті. Відповідач не мав права вільно розпоряджатися нерухомим майном, оскільки постановою державної виконавчої служби від 07 серпня 2013 року було накладено заборону відчуження майна ОСОБА_2 . Відсутність реєстрації обмеження на майно у відповідному реєстрі не свідчить про відсутність такого обмеження і тягне за собою заборону розпорядження майно, на яке таке накладено.

Вказував, що укладення мирової угоди, яка за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямована на реальне настання обумовлених нею правових наслідків, є порушенням ч. 1, 5 ст. 203 ЦК України, що є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України.

Наводив судову практику Верховного Суду щодо правочинів, які вчиняються на шкоду кредиторам (фраудаторні правочини) і вказував, що оскільки ОСОБА_2 під час заборони відчуження майна та наявності запису про іпотеку відчужила Ѕ частину зазначеної квартири ОСОБА_1 на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, це позбавило банк права на задоволення своїх вимог за рахунок вказаної квартири. Крім того, відповідно до п. 3 ст. 12 Закону України «Про іпотеку» правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним.

Від позивача ОСОБА_1 в особі представника Дорошенка О.О. надійшов відзив на апеляційну скаргу з пропуском встановленого судом строку та заявлено клопотання про поновлення цього строку, мотивоване тим, що він отримав апеляційну скаргу лише 07 серпня 2022 року.

Зважаючи на зазначені у відзиві обставини, апеляційний суд приходить до висновку про обґрунтованість клопотання про поновлення строку для подання відзиву на апеляційну скаргу та задовольняє його.

У відзиві позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на те, що АТ «Універсал Банк» було безпідставно поновлено строк на подання апеляційної скарги та відкрито апеляційне провадження. Заявляючи вимоги про скасування ухвали суду першої інстанції від 05 листопада 2015 року, апелянт просить також скасувати реєстрацію права власності, що апеляційним судом розглядатися не може, оскільки в суді першої інстанції такі вимоги не заявлялись. Щодо скасування ухвали про затвердження мирової угоди, то такі вимоги, на думку позивача, також не підлягають задоволенню, оскільки між сторонами був спір, врегульований мировою угодою, затвердженою ухвалою суду від 05 листопада 2015 року, і в разі її скасування залишається рішення Подільського районного суду м. Києва від 16 липня 2013 року, за яким ОСОБА_2 є власником Ѕ квартири, а хто є власником Ѕ квартири після ОСОБА_5 , який помер, є незрозумілим.

Вказував, що з апеляційної скарги є незрозумілим, яким чином порушено право банку, оскільки позивач ОСОБА_1 автоматично набув статусу іпотекодавця, прийняв спадкове майно та зареєстрував за собою право власності на Ѕ квартири, таким чином, ніщо не заважає апелянту звернути стягнення на предмет іпотеки, в тому числі на Ѕ квартири, яка належить ОСОБА_1 , відтак апеляційну скаргу вважав безпідставною.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 11 серпня 2022 року було задоволено клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Дорошенка О.О. про проведення судового засідання 17 серпня 2022 року в режимі відеоконференції, разом із тим, в день судового засідання заявник на зв`язок не вийшов.

Враховуючи, що позивачем надано відзив на апеляційну скаргу, в якому викладено доводи і заперечення проти аргументів АТ «Універсал Банк», апеляційний суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи у відсутності сторони позивача.

Апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу про безпідставність поновлення строку на подання апеляційної скарги та відкриття апеляційного провадження, з огляду на те, що ці обставини встановлювались в ухвалі Київського апеляційного суду від 30 травня 2022 року при відкритті апеляційного провадження в справі.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що в серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до своєї матері ОСОБА_2 , в якому просив визнати за ним право власності на Ѕ частину квартири в порядку спадкування за законом першої черги після смерті свого вітчима ОСОБА_3 (а. с. 3).

До позову додана копія свідоцтва про шлюб, укладеного ОСОБА_3 та ОСОБА_2 04 листопада 2011 року, копія договору купівлі-продажу квартири від 23 серпня 2005 року, на підставі якого ОСОБА_2 придбано квартиру АДРЕСА_1 ; копію рішення Подільського районного суду м. Києва від 16 липня 2013 року в справі № 758/8015/13-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на Ѕ частину цієї квартири, яким позов задоволено; копія свідоцтва про смерть ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 ; копія свідоцтва про народження ОСОБА_1 , батьками якого є ОСОБА_2 та ОСОБА_6 (а. с. 5 - 13).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Крім того, до апеляційної скарги АТ «Універсал банк» надано копію постанови про арешт всього майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП № 37850548, винесеної 07 серпня 2013 року головним державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Подільського районного управління юстиції у м. Києві при примусовому виконанні виконавчого листа № 2-693/11, виданого 24 квітня 2013 року Подільським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_2 на користь АТ «Універсал банк» боргу в сумі 58258,78 доларів США (а. с. 48); копію договору іпотеки від 18 червня 2007 року, укладеного ВАТ «Банк Універсальний» та ОСОБА_2 , предметом якого є забезпечення вимог іпотекодержателя, що випливають з кредитних договорів № 06/1868к-02-07 та № 06/1869к-02-07 від 15 червня 2007 року, а також будь-яких додаткових договорів до них, укладених між іпотекодержателем та іпотекодавцем; предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1 , яка належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 23 серпня 2005 року за Р№ 1709 та зареєстрованого в Київському бюро технічної іенвентарізації 30 серпня 2005 року; накладено заборону відчуження на предмет іпотеки, зареєстровану в реєстрі за № 1894 (а. с. 49 - 54), знеособлену копію рішення Подільського районного суду м. Києва від 02 лютого 2012 року в справі № 2-693/11 про стягнення заборгованості за кредитними договорами та звернення стягнення на предмет іпотеки, яким позов задоволено частково, стягнуто зокрема з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Універсал Банк» 58258,74 долари США заборгованості за кредитним договором № 06/1869к-02-07 від 15 червня 2007 року та судові витрати (а. с. 55 - 67).

Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Враховуючи, що ухвала Подільського районного суду м. Києва від 05 листопада 2015 року постановлена у відсутності АТ «Універсал Банк», яке не було залучене до участі в справі, отже не могло подати вказані докази до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, відтак вони приймаються апеляційним судом.

Крім того, апеляційним судом перевірено і підтверджено доводи апеляційної скарги щодо наявності інших судових рішень, зокрема рішення Подільського районного суду м. Києва від 23 серпня 2013 року в справі № 758/3403/13-ц, яким позов ПАТ «Універсал Банк» задоволено, в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_7 за кредитним договором № 06/296ІК-07 від 21 вересня 2007 року в сумі 371 845 грн. 87 коп., ОСОБА_8 за кредитним договором № 06/1866к-02-07 від 21 вересня 2007 року в сумі 370 654 грн. 59 коп., ОСОБА_3 за кредитним договором № 06/1869к-02-07 від 15 червня 2007 року в сумі 465 633грн. 54 коп., ОСОБА_2 за кредитним договором № 06/1868к-02-07 від 15 червня 2007 року в сумі 464 456грн. 15 коп., а всього - 1672590,15 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 на праві власності, на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 23 серпня 2005 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щелковим Д.М. за реєстровим № 1709, шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною 968 500 грн. (https://reyestr.court.gov.ua/Review/33233469).

Також ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 11 жовтня 2016 року відхилено апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 17 травня 2016 року по справі за заявою ОСОБА_2 , заінтересована особа Відділ державної виконавчої служби Подільського районного управління юстиції у місті Києві про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню у справі за позовом ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, звернення стягнення на предмет іпотеки (https://reyestr.court.gov.ua/Review/61996223).

Визнаючи мирову угоду, укладену ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ухвалою від 05 листопада 2015 року, суд першої інстанції виходив із того, що визнання мирової угоди не суперечить закону, не порушує права, свободи та інтереси інших осіб.

Перевіряючи висновки суду першої інстанції у сукупності з доводами апеляційної скарги, апеляційний суд виходить із наступного.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом (стаття 13 ЦК України).

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочинує недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Тлумачення положень статей 3, 13, 15, 16, 203, 215, 216 ЦК України дає підстави для висновку, що недійсність договору як приватноправова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. Учасники цивільних відносин не можуть на рівні того чи іншого договору (у тому числі, й мирової угоди) здійснювати кваліфікацію певного договору як недійсного (нікчемного чи оспорюваного), визначати правові наслідки нікчемності правочину, домовлятися про застосування реституції. За домовленістю сторін можуть змінюватися тільки правові наслідки оспорюваного правочину. По своїй суті застосування конструкції недійсність акту та/або реституції не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Статтею 175 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції, визначено, що мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов`язків сторін та предмета позову.

Сторони можуть укласти мирову угоду і повідомити про це суд, зробивши спільну заяву. Якщо мирову угоду або повідомлення про неї викладено в адресованій суду письмовій заяві сторін, ця заява приєднується до справи.

До ухвалення судового рішення у зв`язку з укладенням сторонами мирової угоди суд роз`яснює сторонам наслідки такого рішення, перевіряє, чи не обмежений представник сторони, який висловив намір вчинити ці дії,у повноваженнях на їх вчинення.

У разі укладення сторонами мирової угоди суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.

Закриваючи провадження у справі, суд за клопотанням сторін може постановити ухвалу про визнання мирової угоди. Якщо умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у визнанні мирової угоди і продовжує судовий розгляд.

Учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції окремо від рішення суду лише у випадках, передбачених статтею 353 цього Кодексу (ч. 2 ст. 352 ЦПК України).

Після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, але суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, така особа користується процесуальними правами і несе процесуальні обов`язки учасника справи (ч. 3 ст. 352 ЦПК України).

З огляду на викладене, АТ «Універсал Банк», яке не брало участі у справі, має право на апеляційне оскарження ухвали суду першої інстанції від 05 листопада 2015 року, оскільки визнання судом мирової угоди між сторонами відбулося без урахування майнових інтересів банку, як кредитора ОСОБА_2 .

Зазначене підтверджується договором іпотеки від 18 червня 2008 року № 1984, згідно якого квартира АДРЕСА_1 перебуває у іпотеці ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником якого є АТ «Універсал Банк», з встановленням заборони відчуження; рішенням Подільського районного суду в м. Києві від 23 серпня 2013 року у справі № 758/3403/13-ц, що набрало законної сили, згідно з яким ОСОБА_2 є боржником АТ «Універсал Банк».

Таким чином, станом на час визнання мирової угоди судом, відповідач ОСОБА_2 була боржником АТ «Універсал Банк», а відтак наявні підстави для висновку про те, що мирова угода, за якою сторони дійшли згоди про визнання права власності на Ѕ частину іпотечної квартири за позивачем, фактично є інструментарієм не для захисту цивільних прав та інтересів сторін, а для уникнення виконання відповідачем судового рішення про стягнення боргу.

А отже, ухвала суду, якою визнано мирову угоду сторін по даній справі, стосується майнових інтересів кредитора АТ «Універсал Банк» і суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про наявність підстав для визнання укладеної сторонами мирової угоди.

Виходячи із вищевикладеного, ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 05 листопада 2015 року не можна вважати законною та обґрунтованою.

Апеляційним судом під час даного апеляційного перегляду враховані правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 08 червня 2022 року в справі № 346/6034/13-ц (провадження № 61-3094св22), згідно яких на час визнання судом мирової угоди, відповідач вже був боржником особи, яка подала апеляційну скаргу, а тому мирова угода, за якою сторони дійшли згоди про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку та застосування реституції, є фактично інструментарієм не для захисту цивільних прав та інтересів сторін, а для уникнення виконання судового рішення про стягнення боргу з відповідача; таким чином, ухвала суду, якою визнано мирову угоду сторін у справі, стосується майнових інтересів кредитора і обґрунтовано скасована апеляційним судом.

Подібні правові висновки викладені також в постанові Верховного Суду від 10 травня 2022 року в справі № 495/4522/20 (провадження № 61-813св22), в якій судом визнано мирову угоду при поділі майна подружжя; скасовуючи ухвалу апеляційного суду про затвердження мирової угоди та направляючи справу на розгляд апеляційного суду, Верховний Суд вказав, що не заперечує права подружжя на поділ майна, що є спільною сумісною власністю, а також права сторін у справі укласти мирову угоду,але реалізація цих прав не може здійснюватися на шкоду іншим учасникам правовідносин.

Відтак, не можна погодитися з необґрунтованими доводами позивача у відзиві на апеляційну скаргу, що особою, яка подала апеляційну скаргу, не доведено порушення її прав і скарга є безпідставною.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвала суду скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції відповідно до вимог ст. 379 ЦПК України, оскільки ухвала, що перешкоджає подальшому провадженню, постановлена із порушенням норм процесуального права.

Вимоги апеляційної скарги про скасування державної реєстрації права власності за відповідачами задоволенню не підлягають, оскільки дане питання не було предметом розгляду суду першої інстанції та не вирішувалось ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 05 листопада 2015 року.

Керуючись ст. 367, 374, 379, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Універсал Банк» задовольнити частково.

Ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 05 листопада 2015 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 17 серпня 2022 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.