КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/4916/2022
справа №756/2051/16-ц
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2022 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.

суддів Андрієнко А.М., Соколової В.В.

розглянувши у письмовому провадженні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 04 серпня 2016 року, ухвалене під головуванням судді Белоконної І.В.,

у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПРИВАТБАНК" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

встановив:

У лютому 2016 року AT КБ "ПРИВАТБАНК" звернулося до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 15 578,48 грн заборгованості за кредитним договором.

Вимоги обґрунтовує тим, що 25 вересня 2008 року між сторонами виникли кредитні правовідносини шляхом заповнення позичальником анкети-заяви, відповідно до якої ОСОБА_1 приєдналася до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку.

Згідно із доводами позовної заяви позичальник отримав кредитні кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в розмірі 2 000,00 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

У зв`язку із неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань станом на 31 грудня 2015 року заборгованість становить 15 578,48 грн що складається із:

- 1 998,75 гривень - заборгованість за кредитом;

- 9 949,80 - заборгованості по процентам за користування кредитом;

- 2 650,00 гривень - заборгованості за пенею та комісією;

- 250,00 гривень - штраф (фіксована частина);

- 729,93 гривень - штраф (процентна складова).

Заочним рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 04 серпня 2016 року позовні вимоги задоволено. Стягнуто заборгованість у розмірі 15 578,48 грн , яка складається з 1 998,75 грн - заборгованість за кредитом; 9 949,80 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом; 2 650,00 грн - заборгованість за пенею та комісією за користування кредитом; та штрафи передбачені умовами та правилами надання банківських послуг: 250,00 грн - штраф (фіксована частина); 729,93 грн - штраф (процентна складова) та судові витрати у розмірі 1 378,00 гривень.

Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 02 грудня 2021 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_1 04 січня 2022 року засобами поштового зв`язку направлено апеляційну скаргу, у якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Стягнути з відповідача судові витрати пов`язані з розглядом апеляційної скарги.

Посилається на те, що позивачем не надано доказів на підтвердження позовних вимог.

Вказує, що матеріали справи містять лише підписану відповідачем копію заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг від 25 серпня 2008 року. При цьому, копія витягу з умов та правил надання банківських послуг, що долучені позивачем до матеріалів позовної заяви, не містить підпису ОСОБА_1 .

Вказує, що розрахунок заборгованості, наданий позивачем, не може бути належним та достовірним доказом у справі, оскільки не містить ідентифікуючих ознак особи, окрім прізвища, імені та по-батькові.

Вказує, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин щодо укладення кредитного договору та надання кредиту відповідачу у справі.

Звертає увагу, що згідно анкети-заяви, наданої позивачем на підтвердження своїх позовних вимог, відповідачка просила про встановлення кредитного ліміту у розмірі 500 гривень. Позивач стверджує, що було встановлено кредитний ліміт у розмірі 2 000,00 гривень, проте жодних доказів, які б підтверджували б розмір виданих кредитних коштів позивачем до суду не надано.

Вказує, що договір укладено 25 вересня 2008 року. Відповідно до пункту 9.12 Умов та правил надання банківських послуг, які долучені до позовної заяви, договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання й якщо протягом цього строку жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично пролонгується на такий же строк. Вказує, що в подальшому інших перевипущених карт ОСОБА_1 не отримувалось, а відтак строк дії первинної карти, виданої 25 вересня 2008 року і в цілому договору закінчився 25 вересня 2009 року. Позивачем не надано суду доказів того, що укладений між сторонами договір від 25 вересня 2008 року було пролонговано.

З огляду на викладене, вважає, що позовна заява подана до суду з пропущеним строком позовної давності.

Вказує, що не була належним чином повідомлена про розгляд справи у суді першої інстанції.

В обгрунтування апеляційної скарги скаржник зазначає про застосування висновків викладених у постановах Верховного Суду: у справі №342/180/17 від 03 липня 2019 року, №756/7004/14-ц від 10 травня 2018 року, №444/9519/12 від 28 березня 2018 року.

Мотивуючи наведеним, просить суд апеляційної інстанції рішення Оболонського районного суду міста Києва від 04 серпня 2016 року скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Стягнути судові витрати, пов`язані із розглядом справи у суді апеляційної інстанції з позивача.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України справа розглядається без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм, матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що обставини укладення договору та його порушення позичальником підтверджені зібраними у справі доказами.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо неналежного повідомлення ОСОБА_1 про дату, час та місце слухання справи колегія суддів встановила наступні обставини.

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 з 01 серпня 2003 року (а.с. 22).

Судом першої інстанції за вказаною адресою направлялися судові повістки про виклик до суду. Разом з цим, вся судова кореспонденція повернута до Оболонського районного суду міста Києва з відміткою "за закінченим терміном зберігання" (а.с.30, 32, 38).

Відповідно до глави 7 розділу І ЦПК України підставами уважати, що адресат повідомлений є:

- повідомлення під розписку у суді (абз.2 частини 6 статті 128);

- надіслання повістки на офіційну електронну адресу (абз.2 частини 7 статті 128);

- повідомлення з використанням засобів мобільного зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, в порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему (частина 13 статті 128);

- вручення під розписку за місцем проживання або місцем знаходження (частина 1 статті 130);

- вручення будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом адресатом (частина 3 статті 130);

- вручення судової повістки представникові (частина 5 статті 130);

- вручення за місцем її роботи (частина 6 статті 130);

- вручення за місцем перебування під вартою, відбуття покарання у виді довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, тримання у дисциплінарному батальйоні військовослужбовців, обмеження волі, арешту (частина 7 статті 130);

- вручення в порядку, визначеному міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, в разі відсутності таких - у порядку, встановленому статтею 502 цього Кодексу (частина 8 статті 130);

- відмова одержати судову повістку (частина 9 статті 130);

- направлення повістки на останню відому судові адресу, у разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження (абз.2 частини 1 статті 131).

Глава 7 розділу І ЦПК України не містить таких положень, відповідно до яких у разі повернення судової повістки у зв`язку із закінченням терміну зберігання особа вважається належним чином повідомленою про розгляд справи.

Відтак відповідачка не була повідомлена належним чином про розгляд справи, що призвело до неможливості нею реалізувати гарантовані процесуальні права, зокрема, подати свої міркування і заперечення проти заявлених вимог для об`єктивного з`ясування обставин справи.

Пунктом 3 частини 3 статті 376 ЦПК України визначено, що порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Здійснюючи правосуддя, суд на виконання вимог закону повинен сповістити всіх учасників справи про її розгляд, проте такої вимоги судом не дотримано, що призвело до ухвалення рішення з порушенням норм процесуального права, оскільки відповідач не був належним чином повідомлений про розгляд справи проти нього у суді.

Відтак рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Вирішуючи справу по суті, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Згідно з частиною 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 2 статті 6 ЦК України передбачено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Тобто, метою договору є забезпечення фіксування тих умов, на які сторони погоджуються для врегулювання своїх взаємних прав і обов`язків щодо обраного ними кола відносин.

Умови договору та спосіб його вчинення можуть бути визначені сторонами з урахуванням вимог законодавства та із дозволеним відступом від нього, або на таких саме принципах запропоновані однією із сторін.

Відповідно до частини 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами кредитного договору, відповідно до змісту частини 1 статті 638 та статті 1054 ЦК України, є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін.

Правовідносини між сторонами можуть виникати унаслідок приєднання однієї сторони до умов іншої (стаття 634 ЦК України). Про ознайомлення із запропонованими умовами сторона, яка приєднується, має засвідчити своїм підписом, чи іншим способом про ознайомлення та погодження (стаття 207 ЦК України).

Платіжна картка - електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.

Кредитна банківська платіжна картка надає змогу здійснювати операції за дебетом картрахунку в межах установленого банком-емітентом ліміту кредиту.

Кредитна схема передбачає здійснення розрахунків за виконані клієнтом операції з використанням платіжної картки за рахунок коштів, наданих йому банком у кредит (у межах кредитної лінії).

Підставою позову є невиконання кредитних зобов`язань, що пов`язані із видачею кредитних коштів.

Статтею 1054 ЦК України установлено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розробляє підприємець (у цій справі АТ КБ "ПРИВАТБАНК").

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, такі повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома. Саме банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. З огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна уважати, що в такому випадку споживач послуг банку лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Оформлення договірних відносин, у разі виконання спору, повинно забезпечувати рівні можливості для сторін доводити факт укладення договору на тих чи інших умовах, а суд дослідити та оцінити такі умови. Обравши спосіб, відповідно до якого клієнт AT "ПРИВАТБАНК" лише вказує, що він ознайомився з умовами, які викладені окремо на веб-сайті банку в мережі Інтернет та вони можуть змінюватися, проте клієнт зобов`язаний стежити за такими змінами, банк, тим самим, добровільно допускає настання ризику доведення своїх вимог та факту належної обізнаності клієнта банку із умовами, на яких відбувається кредитування.

Відповідно до статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно із статтею 1049 цього Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

З матеріалів справи убачається, що 25 вересня 2008 року ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ "ПРИВАТБАНК" із Заявою (формуляр банку), у якій просила відкрити (далі машинописним способом у графі "кредитка універсальна 30 днів пільгового періоду"):

Далі машинописним способом зазначено, що клієнт ознайомлений та погоджується з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку. Вказано, що ця заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку становить договір про надання банківських послуг.

Нижче зазначеного тексту поставлено дату "25 вересня 2008 року" та підпис ОСОБА_1 .

Нижче зазначеного розділу міститься інформація, що клієнту надано кредитну карту універсальна 30 днів пільгового період у з кредитним лімітом 500 гривень з базовою процентною ставкою 3% в місяць на залишок заборгованості.

В наступному розділі "відмітки банку" містить інформація про особу, яка прийняла заяву, перевірені нею відомості, а також зазначено номер картки НОМЕР_1 та зазначено дату відкриття рахунку " 25 вересня 2008 року ".

Отже 25 вересня 2008 року є датою, у яку ОСОБА_1 звернулася до банку, ураховуючи, що ОСОБА_1 не оспорює факту виникнення кредитних правовідносин.

Разом з цим, позивачем при зверненні до суду не надано доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 користувалась встановленим кредитним лімітом. Окрім того, позивачем не надано, доказів, зокрема виписки по рахунку, який і мав би підтвердити рух грошових коштів, наявність або відсутність заборгованості, та з якого суд мав би встановити, який саме розмір грошових коштів було отримано позичальником.

Наданий позивачем до матеріалів позовної заяви розрахунок заборгованості за договором № б/н від 25 вересня 2008 року не є належним та допустимим доказом наявності цивільно-правових відносин між сторонами у справі, оскільки по суті є калькуляцією, якою позивач обґрунтовує розмір своїх вимог та проводить власний розрахунок. На думку суду, розрахунок заборгованості не є тим документом, який підтверджує наявність або відсутність коштів на рахунку особи та факт проведення певних фінансових операцій.

Окрім того, є обгрунтованими доводи апеляційної скарги в тій частині, що позивачем не надано доказів про перевипуск кредитної карти та, відповідно, пролонгацію кредитних правовідносин.

Відтак колегія суддів уважає, що позивачем не доведено факт використання відповідачкою кредитного ліміту, встановленого позивачем, та визначений позивачем розмір заборгованості.

Щодо посилання позивача у позовній заяві на Умови та Правила надання банківських послуг, суд зазначає наступне.

Велика Палата Верховного Суду при розгляді справи №342/180/17 (провадження №14-131цс19) у постанові від 03 липня 2019 року з аналогічних правовідносин зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Відтак відсутні підстави уважати, що при укладенні договору АТ КБ "ПРИВАТБАНК" дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону №1023-ХІІ щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які уважав узгодженими банк.

Суд зазначає, що Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua), неодноразово змінювалися самим ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" у період з моменту виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Тарифів та витяг з Умов у будь-яких редакціях, які є найбільш сприятливими для задоволення позову.

Долучені позивачем до матеріалів справи Умови та Правила надання банківських послуг не містять даних про ознайомлення з ними відповідачки, а також не містить жодної інформації щодо періоду дії саме цих Умов та Правил.

Ураховуючи, що при зверненні до суду банк не довів факту узгодження із відповідачкою умов кредитування, факту використання кредитних коштів, наявності кредитної заборгованості, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позову.

Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Установлено, що за подачу апеляційної скарги ОСОБА_1 сплачено судовий збір у розмірі 2 067,00 гривень, що підлягає стягненню з АТ КБ "ПРИВАТБАНК". (а.с.158).

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 376, 381- 384, 390 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 04 серпня 2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПРИВАТБАНК" ( теперАкціонерного товариства Комерційний Банк "ПРИВАТБАНК" ) до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний Банк "ПРИВАТБАНК" на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2 067,00 гривень.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає,крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 25 серпня 2022 року.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді А.М. Андрієнко

В.В. Соколова