КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/2284/2022
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2022 року м. Київ

Справа № 753/6745/17

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Немировської О.В., Левенця Б.Б.

за участю секретаря судового засідання Кравченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест-Кредо» на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 26 січня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Цимбал І.К.,

у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Український Капітал», правонаступником якого в частині вимог є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест-кредо», до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановив:

У березні 2015 року ПАТ «Банк «Український капітал» звернулось до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 25 січня 2008 року між ВАТ «Банк «Український капітал», яке було перейменовано у ПАТ «Банк «Український капітал», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 1 280 000 доларів США зі строком повернення до 23 березня 2013 року зі сплатою14,5 % річних. У зв`язку із неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за указаним кредитним договором, банк у січні 2013 року направляв боржнику вимогу про дострокове погашення заборгованості, яка ним залишена без виконання.

У вересні 2013 року банк звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості. Заочним рішенням Подільського районного суду м. Києва від 21 листопада 2013 року у справі № 758/10416/13-ц позов задоволено. У рахунок погашення простроченої заборгованості за кредитом у розмірі 1008 000 доларів США, простроченої заборгованості за процентами - 371 478,84 доларів США, пені - 410 415,37 грн., пені за простроченими процентами - 642 590,72 грн., звернуто стягнення на чотири об`єкти нерухомості, належних відповідачу, та переданих позивачу в іпотеку. На час звернення до суду з позовом у цій справі вказане рішення суду не було виконано. 31 серпня 2015 року банком відповідно до статті 49 Закону України «Про іпотеку» придбано три предмета іпотеки за загальною вартістю 11 435 000 грн.

Оскільки зобов`язання за кредитним договором позичальником виконані не у повному обсязі, тому заборгованість позичальника по кредитному договору становить: 856 748, 02 доларів США, що в гривневому еквіваленті станом на 19 жовтня 2015 року за курсом НБУ становило 18 248 732, 83 грн., та складається з : заборгованості по кредиту - 765 836 доларів США 53 центи, що становило еквівалент 16 312 318 грн. 09 коп.; заборгованості зі сплати процентів - 90 911, 00 доларів США, що в гривневому еквіваленті станом на 19 жовтня 2015 року за курсом НБУ становило 1 936 414, 74 грн.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 19 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 23 березня 2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 липня 2016 року, позов ПАТ «Банк «Український Капітал» було задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк «Український Капітал» заборгованість за кредитним договором в сумі 856 748, 02 доларів США, що в гривневому еквіваленті станом на 19 жовтня 2015 року за курсом НБУ становило 18 248 732, 83 грн., що складалася із заборгованості по кредиту - 765 836 доларів США 53 центи, що становило еквівалент 16 312 318 грн. 09 коп.; заборгованості зі сплати процентів - 90 911, 00 доларів США, що в гривневому еквіваленті станом на 19 жовтня 2015 року за курсом НБУ становило 1936 414, 74 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Верховного Суду України від 13 березня 2017 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 19 листопада 2015 року, ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 23 березня 2016 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 липня 2016 року - скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

14 грудня 2017 року представник позивача ПАТ «Банк «Український капітал» подав заяву про збільшення розміру позовних вимог, посилаючись на те, що рішення Подільського районного суду м. Києва від 21.11.2013 року у справі № 758/10416/13-ц про стягнення заборгованості за кредитним договором виконано частково, в ході примусового виконання зазначеного рішення було звернуто стягнення на об`єкти нерухомого майна, належні відповідачу, у зв`язку з чим було погашено частину заборгованості, на суму 11 435 000 грн.

Разом з тим, ПАТ «Банк «Український капітал», як кредитор має право на нарахування відсотків за користування кредитом до повного виконання відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором.

Відповідно до п.3.1 кредитного договору, в разі прострочення термінів повернення кредиту, визначених в цьому договорі, позичальник несе відповідальність за порушення грошового зобов`язання та на вимогу банку зобов`язаний сплатити суму боргу та 40 процентів річних від простроченої суми.

Оскільки відповідач в строк, встановлений п.2.3 кредитного договору ( 23.03.2013 року) не повернув кредиту, позивач має право нарахувати відсотки за користування кредитом в розмірі 40% річних.

Згідно з заочним рішенням Подільського районного суду м. Києва від 21 листопада 2013 року з відповідача на користь позивача стягнуто відсотки за користування кредитом в розмірі 371 478,84 доларів США станом на 08.08.2013 року. Таким чином, банк вважає за необхідне скористатись своїм правом та стягнути з відповідача відсотки за користування кредитом за період з 09.08.2013 року по 10.03.2015 року в розмірі 40% річних.

Розмір заборгованості, з урахуванням зарахованих сум за виконавчим провадженням на примусове виконання рішення Подільського районного суду м. Києва від 21.11.2013 року та виконавчим провадженням на примусове виконання рішення Дарницького районного суду м. Києва від 19.11.2015 року у даній справі, за відсотками за користування кредитом за період з 09.08.2013 року по 10.03.2015 року становить 292 469,03 доларів США.

Крім того, позивач просив стягнути заборгованість по кредиту, розмір якої обґрунтовував тим, що 30.06.2015 року та 31.08.2015 року в порядку примусового виконання рішення Подільського районного суду м. Києва від 21 листопада 2013 року ПАТ Банк «Український капітал» згідно зі ст. 49 Закону України «Про іпотеку» придбав три предмети іпотеки, загальною ціною 11 435 000 грн., в рахунок заліку своїх забезпечених вимог. Враховуючи, що з дати ухвалення заочного рішення Подільського районного суду м. Києва від 21.11.2013 року, яким стягнуто з відповідача на користь позивача суму заборгованості за кредитним договором в доларах США із зазначенням гривневого еквіваленту станом на дату ухвалення, по дату фактичного часткового його виконання 30.06.2015 року та 31.08.2015 року, розмір курсу долара США по відношенню до гривні збільшився, зарахування заборгованості у валюті гривні призвело до погашення меншої заборгованості за кредитним договором в доларах США, ніж визначено в заочному рішенні Подільського районного суду м. Києва. Різниця цієї суми становить 805 302,68 доларів США.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 26 січня 2018 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк «Український капітал» заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 097 771, 71 доларів США, з яких: 805 302, 68 доларів США - прострочена заборгованість за кредитом; 292 469, 03 доларів США - прострочена заборгованість за процентами за користування кредитом.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Київського апеляційного суду від 29 січня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 26 січня 2018 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк «Український капітал» простроченої заборгованості за відсотками за користування кредитом у розмірі 292 469, 03 доларів США - скасовано та у цій частині у задоволенні позову відмовлено.

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 05 червня 2019 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 січня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 січня 2019 року в частині позовних вимог ПАТ «Банк «Український капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за тілом кредиту скасовано.

У задоволенні позову ПАТ «Банк «Український капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за тілом кредиту - відмовлено.

28 жовтня 2019 року ТОВ «ФК «Інвест-Кредо», вказавши, що воно діє як особа, що не брала участі у справі, подало до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 29 січня 2019 року та постанову Верховного Суду від 05 червня 2019 року.

Ухвалою Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ТОВ «ФК «Інвест-Кредо» на постанову Київського апеляційного суду від 29 січня 2019 року та постанову Верховного Суду від 05 червня 2019 року - відмовлено.

27 грудня 2019 року ТОВ «ФК «Інвест-Кредо» подало апеляційну скаргу на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 26 січня 2018 року ( а.с. 29-47, т. 5).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 16 січня 2020 року апеляційну скаргу повернуто скаржнику.

30 січня 2020 року ТОВ «ФК «Інвест-Кредо» повторно оскаржило рішення Дарницького районного суду міста Києва від 26 січня 2018 року в апеляційному порядку (а.с. 170-175, т. 5).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 24 лютого 2020 року поновлено ТОВ «ФК «Інвест-Кредо» строк на апеляційне оскарження рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 січня 2018 року, відкрито апеляційне провадження ( а.с. 46-48, т. 6).

Протокольною ухвалою Київського апеляційного суду від 02 липня 2020 року залучено ТОВ «ФК Інвест-Кредо» як правонаступника позивача у справі.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 18 березня 2021 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ «ФК «Інвест-Кредо» на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 січня 2018 року закрито ( а.с. 212-215, т. 6).

Постановою Верховного Суду від 16 червня 2021 року касаційну скаргу ТОВ «ФК «Інвест-Кредо» задоволено, ухвалу Київського апеляційного суду від 18 березня 2021 року скасовано, а справу направлено для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції (а.с. 117-126, т. 7).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 11 серпня 2021 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ «ФК «Інвест-Кредо» на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 26 січня 2018 року закрито. Апеляційну скаргу повернуто ТОВ «ФК «Інвест-Кредо» ( а.с. 162- 169, т. 7).

Постановою Верховного Суду від 24 листопада 2021 року ухвалу Київського апеляційного суду від 11 серпня 2021 року скасовано, справу направлено на розгляд до суду апеляційної інстанції ( а.с. 75- 83, т. 8).

В апеляційній скарзі ТОВ «Фінансова компанія «Інвест-Кредо» просить рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 січня 2018 скасувати в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк «Український капітал» заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 292 469,03 долари США за період з 09.08.2013 по 10.03.2015 та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог з підстав, викладених у даній апеляційній скарзі.

Представник скаржника посилався на неправильне застосування судом норм матеріального права, оскільки суд першої інстанції, ухвалюючи рішення від 26.01.2018 у справі № 753/6745/17 виходив з того, що ПАТ «Банк «Український капітал» має право на стягнення з ОСОБА_1 процентів за користування кредитом до погашення заборгованості по сплаті кредиту за кредитним договором.

Однак, ТОВ «Фінансова компанія «Інвест-Кредо» вважає, що суд першої інстанції ухвалюючи рішення від 26.01.2018 у справі № 753/6745/17 порушив положення ст. 625 ЦК України та вищевказане рішення суперечить правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норм матеріального права, які підлягають застосуванню у даній справі, на підставі наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 2.3. кредитного договору позичальник зобов`язується використати кредит за цільовим призначенням і повернути грошові кошти у повному обсязі в термін до 17:00 за Київським часом 23.03.2013, якщо інший строк дострокового повернення не визначений в цьому договорі.

Пунктом 2.10 кредитного договору передбачено, що у випадку порушення позичальником остаточного терміну повернення кредиту, зазначеного в п. 2.3. нарахування процентів за користування кредитом по ставці зазначеній в п. 2.5. припиняється, і в силу вступає п. 3.1., 3.3. даного договору.

Згідно з п. 3.1. кредитного договору у разі прострочення термінів повернення кредиту визначених в цьому договорі позичальник несе відповідальність за порушення грошового зобов`язання та, на вимогу банку, зобов`язаний сплатити суму боргу та 40 процентів річних від простроченої суми.

Таким чином, ПАТ «Банк «Український капітал» має право на нарахування процентів за неправомірне користування грошовими коштами, після пред`явлення позовної заяви в 2013 році, на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Враховуючи роз`яснення Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №910/1238/17 та правові висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 та постанові від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц, Велика Палата Верховного Суду у пункті 20 своєї ухвали від 24.01.2019 у справі № 5017/1987/2012 зробила правовий висновок щодо можливості нарахування та стягнення процентів за користування кредитом після закінчення строку кредитування, а саме:

«Правова позиція Великої Палати Верховного Суду полягає у тому, що відповідно до частини другої статті 625 ЦК України кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. І такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України».

Враховуючи правові висновки Великої Палати Верховного Суду, 40 процентів річних, передбачених п, 3.1. кредитного договору, є процентами за неправомірне користування кредитом, правовою підставою нарахування яких є ч. 2 ст. 625 України, а розмір таких процентів визначений п. 3.1. кредитного договору.

Відтак, Дарницький районний суд м. Києва в своєму рішенні від 26.01.2018 у справі № 753/6745/17 незаконно, з порушенням положень ч. 2 ст. 625 ЦК України ухвалив рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованості по процентам за користування кредитом, яке суперечить правовим висновкам, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 25.03.2018 у справі № 444/9519/12, постанові від 23.05.2018 у справі №910/1238/17 та ухвалі від 24.01.2019 у справі № 5017/1987/2012.

У відзиві на апеляційну скаргу ( а.с. 55-60, т. 6) представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 вказує, що оскаржуване рішення суду вже скасоване судами апеляційної та касаційної інстанцій, а тому не може бути предметом апеляційного оскарження.

Так, постановою Київського апеляційного суду від 29 січня 2019 року оскаржуване рішення суду було скасовано в частині стягнення процентів та у задоволенні позовних вимог банку про стягнення простроченої заборгованості по відсоткам за користування кредитом у розмірі 292 469,03 доларів США - відмовлено.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановою від 05.06.2019 року остаточно вирішив дану цивільну справу № 753/6745/17, відмовивши ПАТ «Банк «Український капітал» у задоволенні позову до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Підставою для скасування рішень судів попередніх інстанцій стало те, що вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором від 25.01.2008 року №04свкл-08 вже були предметом розгляду у Подільському районному суді міста Києва та завершилися прийняттям заочного рішення від 21.11.2013 року, яке не оскаржувалося та було виконане, тобто право на стягнення заборгованості за вказаним договором було реалізовано ПАТ «Банк «Український капітал» ще у 2013 році.

У вказаній постанові Верховний Суд також наголошує, що «рішення суду про стягнення кредитної заборгованості свідчить про закінчення строку дії кредитного договору».

Тому представник відповідача вважає, що навіть у випадку укладання будь-яких договорів факторингу у 2019 році між заявником - Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест-Кредо» та Публічним акціонерним товариством «Банк «Український капітал» щодо передачі прав вимоги за кредитним договором №04свкл-08 від 25.01.2008 року, у ТОВ «Фінансова компанія «Інвест-Кредо» не могло виникнути права вимоги до ОСОБА_1 , оскільки зазначений кредитний договір закінчив свою дію після набрання законної сили заочним рішенням Подільського районного суду міста Києва від 21.11.2013 року.

Крім цього, із копії договору факторингу від 17.01.2019 року, що міститься у матеріалах справи, вбачається наступне: «Сторони погодили, що право вимоги за цим договором Фактор може реалізувати, після здійснення оплати за право вимоги, згідно п. 3.1. цього договору».

Як вбачається із долученої до матеріалів справи копії «Повідомлення про сплату грошових коштів» від 07.10.2019 року, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест-Кредо» сплатило на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Український капітал» грошові кошти у розмірі 26 000 гривень.

За викладених обставин, представник відповідача вважає, що право вимоги до ОСОБА_1 у Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест-Кредо», могло виникнути не раніше 07.10.2019 року, тобто у той час, коли цивільна справа № 753/6745/17 була остаточно вирішена по суті Верховним Судом.

В судовому засіданні 03 серпня 2022 року представник ТОВ «Фінансова компанія «Інвест - Кредо», що є правонаступником позивача ПАТ «Банк «Український капітал» у частині позовних вимог на суму 592 469, 03 доларів США, - Коваль В.В. підтримала доводи апеляційної скарги та просила скаргу задовольнити.

Представник позивача ПАТ «Банк « Український капітал» Трегуб О.А. в дане судове засідання 03 серпня 2022 року не з`явилась, про дату та час розгляду справи повідомлена належним чином, що підтверджується розпискою від 01 серпня 2022 року, про причини неявки не повідомила.

Враховуючи, що пояснення щодо доводів апеляційної скарги ТОВ «Фінансова компанія «Інвест-Кредо» представник позивача ПАТ «Банк Український капітал» Трегуб О.А. надала в судовому засіданні 07 червня 2022 року, а також подала письмові пояснення в судовому засіданні 01 серпня 2022 року, що приєднані до матеріалів справи ( а.с. 192-196, том 8), колегія суддів вважала можливим розглянути справу за відсутності представника позивача відповідно до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 вважав доводи апеляційної скарги безпідставними та просив у задоволенні скарги відмовити, вказуючи, що своїм правом на оскарження рішення позивач ПАТ «Банк «Український капітал» не скористався, судові рішення не оскаржував ні в апеляційному, ні в касаційному порядку. Оскільки кредитний договір закінчив свою дію після набрання законної сили рішенням Подільського районного суду м. Києва від 21.11.2013 року, то у фактора ТОВ ФК «Інвест-Кредо» на підставі договору від 17.01.2019 року не могло виникнути жодних прав вимоги до ОСОБА_1 .

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з положеннями ч. 1, 3,4 ст. 370 ЦПК України, якщо апеляційна скарга надійшла до суду апеляційної інстанції після закінчення апеляційного розгляду справи, і особа, яка подала скаргу, не була присутня під час апеляційного розгляду справи, суд розглядає відповідну скаргу за правилами цієї глави.

За результатами розгляду апеляційної скарги суд приймає постанову відповідно до статті 382 цього Кодексу. При цьому за наявності підстав може бути скасовано раніше прийняту постанову суду апеляційної інстанції.

Суд апеляційної інстанції розглядає скаргу, вказану в частині першій цієї статті, в межах доводів, які не розглядалися під час апеляційного розгляду справи за апеляційною скаргою іншої особи.

Заперечення представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про те, що ТОВ «Фінансова компанія «Інвест-Кредо» не є належним позивачем ( у частині вимоги про стягнення процентів на суму 292 469,03 доларів США) у справі, колегія суддів відхиляє, враховуючи наступне.

ТОВ «ФК «Інвест-Кредо» набуло право вимоги за кредитним договором від 25 січня 2008 року № 04свкл-08 шляхом укладання з ПАТ «Банк «Український капітал» договору факторингу від 17 січня 2019 року, відповідно до п.1.1 якого в порядку та на умовах, визначених даним договором, ТОВ «Фінансова компанія Інвест-Кредо» зобов`язується передати (сплатити) ПАТ «Банк «Український капітал» суму фінансування, а ПАТ «Банк «Український капітал» зобов`язується відступити товариству права вимоги грошових коштів в сумі 592 469,03 доларів США, що є еквівалентом 16 589 132,80 грн., згідно з офіційним курсом НБУ станом на дату підписання даного договору.

Відповідно до п.1.3 договору факторингу, право вимоги означає наступні права вимоги клієнта до позичальника за кредитним договором: права вимоги 40 процентів річних від простроченої суми кредиту, передбачених п.3.1 кредитного договору, за період з 09.08.2013 року по 10.03.2015 року в сумі 292 469,03 доларів США; права вимоги основної суми боргу ( тіло кредиту) в сумі 300 000 доларів США.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2021 року у справі № 758/10554/16-ц (№ 61-17489св20) вказано, що суд будь-якої інстанції зобов`язаний залучити до участі у справі правонаступника сторони або третьої особи, якщо спірні правовідносини допускають правонаступництво прав та обов`язків відповідної особи, а правонаступник існує. Питання процесуальної правосуб`єктності сторони, третьої особи, їхніх правонаступників належать до тих, які суд має вирішити під час розгляду справи незалежно від стадії судового процесу. Не є перешкодами для з`ясування підстав процесуального правонаступництва межі розгляду справи у суді відповідної інстанції, а також предмет доказування за відповідними позовними вимогами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Враховуючи, що на даний період часу договір факторингу від 17 січня 2019 року, укладений між ПАТ «Банк «Український капітал» та ТОВ «Фінансова компанія «Інвест-Кредо» недійсним у встановленому порядку не визнаний, то в силу прямого припису статті 204 ЦК України його правомірність презюмується.

Верховний Суд у постанові від 16 червня 2021 року у даній справі погодився із висновком апеляційного суду щодо заміни сторони (кредитора, позивача) правонаступником з посиланням на те, що ТОВ «ФК Інвест-Кредо» набуло право вимоги за кредитним договором від 25 січня 2008 року № 04свкл-08 шляхом укладання з ПАТ «Банк «Український капітал» договору факторингу від 17 січня 2019 року.

У вказаній постанові Верховний Суд зауважив, що судом апеляційної інстанції залучено до участі у справі ТОВ «ФК Інвест-Кредо» як правонаступника позивача ПАТ «Банк «Український капітал», тобто товариство є учасником справи. Усі дії, вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку він замінив. Таким чином, суд апеляційної інстанції наділив ТОВ «ФК «Інвест-Кредо» процесуальним статусом позивача у справі. Процесуальний статус ТОВ «ФК «Інвест-Кредо» як особи, яка не брала участі у справі, трансформувався у процесуальний статус учасника справи - кредитора, позивача.

В постанові від 24 листопада 2021 року Верховний Суд, скасовуючи ухвалу Київського апеляційного суду від 11 серпня 2021 року, зазначив, що суду апеляційної інстанції необхідно забезпечити право ТОВ «ФК Інвест-Кредо» на апеляційний перегляд справи, в якій ухвалено оскаржене судове рішення.

Таким чином, предметом перегляду суду апеляційної інстанції за апеляційною скаргою ТОВ «Фінансова компанія Інвест-Кредо» є рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 січня 2018 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк «Український капітал» простроченої заборгованості за відсотками за користування кредитом у розмірі 292 469, 03 доларів США.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення процентів за користування кредитом, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні виходив з того, що відповідно до вимог ст. 526, 1048, 1054 ЦК України та у зв`язку з порушенням відповідачем умов кредитного договору і строків виконання взятих на себе за ним зобов`язань, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню проценти за користування кредитом у розмірі 626 320,01 доларів США, нараховані за період з 09.08.2013 року по 10.03.2015 року.

Оскільки судом встановлено, що на виконання рішення Дарницького районного суду м. Києва від 19.11.2015 року, скасованого постановою Верховного Суду України від 13.03.2017 року, з відповідача на користь позивача в порядку примусового виконання звернуто стягнення на нежиле приміщення (в літ. А) (підвал), загальною площею: 182,30 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , за рахунок якого погашено заборгованість в розмірі 5 934 810,00 гривень, яка згідно з офіційним курсом НБУ станом на 19.10.2015 року еквівалентна 278 659,67 доларів США, та реалізовано з прилюдних торгів нежиле приміщення з №1 по №7, №ІІІ групи приміщень №83, площею 72,5 кв.м., МЗК пл. 4,35 кв.м. (в літ. А), загальною площею: 76,85 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 , за реалізацію якого позивач отримав 1175448,02 гривень, що згідно з офіційним курсом НБУ станом на 19.10.2015 року еквівалентно 55 191,31 доларів США, тому сума процентів, яка підлягає стягненню з відповідача, становить 292 469,03 доларів США.

Проте погодитись з висновками суду першої інстанції неможливо, оскільки вони зроблені за неповного з`ясування обставин справи, та з неправильним застосуванням норм матеріального права, виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 25 січня 2008 року між ВАТ «Банк «Український капітал», що було перейменоване на ПАТ «Банк Український капітал», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №04свкл-08 (а.с.10-11, том 1), відповідно до якого позивач зобов`язався надати відповідачеві грошові кошти (кредит) шляхом відкриття відновлювальної відкличної кредитної лінії з лімітом заборгованості в сумі 1 280 000 доларів США, які відповідач зобов`язався повернути 23.03.2013 року зі сплатою щомісячно 14,5% процентів річних.

07.02.2008 року між відповідачем та позивачем укладено договір про внесення змін та доповнень до кредитного договору, яким змінено порядок надання позивачем грошових коштів (кредиту) відповідачу з відновлювальної відкличної кредитної лінії на не відновлювальну відкличну кредитну лінію (кредит, який видається частинами (траншами), та після повного або часткового повернення якого неможлива повторна видача грошових коштів) ( т.1 а.с. 12).

31.03.2009 року, 31.08.2009 року, 29.09.2009 року, 28.10.2009 року, 30.11.2009 року, 30.12.2009 року, 27.01.2010 року, 26.02.2010 року, 31.03.2010 року, 29.04.2010 року, 31.05.2010 року, 30.06.2010 року, 30.07.2010 року, 31.08.2010 року, 30.09.2010 року, 31.10.2010 року та 30.11.2010 року між відповідачем та позивачем укладені договори про внесення змін та доповнень до кредитного договору (т. 1 а.с. 12-36), якими внесено зміни до строку сплати відповідачем процентів за користуванням кредитом за певний місяць.

З виписки з особового рахунку № НОМЕР_1 відповідача (а.с. 177-181, т. 2) вбачається, що позивач видав відповідачу кредит в загальному розмірі 1 280 000 доларів США наступними траншами, а саме: 25.01.2008 року - 524 000 доларів США, 05.02.2008 року - 424 000,00 доларів США, 15.02.2008 року - 67 000 доларів США, 19.02.2008 року - 50000,00 доларів США, 03.03.2008 року - 18 000,00 доларів США, 05.03.2008 року - 26 000,00 доларів США, 12.03.2008 року - 171 000,00 доларів США.

Оскільки відповідач свого обов`язку за кредитним договором щодо повернення кредитних коштів та сплати процентів належним чином не виконав, в зв`язку з чим в 2013 році утворилася заборгованість, позивач звернувся до Подільського районного суду м. Києва з відповідним позовом.

21 листопада 2013 року Подільським районним судом м. Києва у справі №758/10416/13-ц ухвалено заочне рішення, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Український капітал» заборгованість за кредитом у розмірі 12 079 180,46 гривень, з яких:

- прострочена заборгованість за кредитом у розмірі - 1 008 000,00 доларів США, що в гривневому еквіваленті станом на 08.08.2013 року по курсу НБУ складає - 8 056 944 грн.;

- прострочена заборгованість за процентами у розмірі 371 478 доларів США 84 центи, що в гривневому еквіваленті станом на 08.08.2013 р. по курсу НБУ складає 2 969 230,37 грн.;

- заборгованість по сплаті пені по простроченому кредиту відповідно до п. 3.1. кредитного договору у розмірі - 410 415 гривень 37 копійок;

- заборгованість по сплаті пені по простроченим процентам відповідно до п. 3.1. кредитного договору у розмірі - 642 590 гривень 72 копійок,

в рахунок погашення заборгованості за кредитом у розмірі 12 079 180, 46 грн. звернуто стягнення на нежилі приміщення з № 1 по № 15, групи приміщень № 86 (в літ. А) загальною площею 296 кв.м., які розташовані у будинку АДРЕСА_3 ; нежилі приміщення з № 1 по № 7, № ІІІ групи приміщень№ 83, площею 72,5 кв.м., МЗК пл. 4,35 кв.м., які розташовані за адресою: АДРЕСА_2 ; нежилі приміщення в літ. А загальною площею 87,55 кв.м. в тому числі з № 1 по № 8, № IV групи приміщень № 83а, площею 83,20 кв.м., МСК пл. 4,35, які розташовані за адресою: АДРЕСА_2 ; нежилі приміщення з № 1 по № 7 групи приміщень № 58 (в літ. А) загальною площею 236,10 кв.м., які знаходяться за адресою: АДРЕСА_4 ( а.с. 96-104, т. 1).

В ході примусового виконання зазначеного рішення Подільського районного суду м. Києва від 21.11.2013 року в справі №758/10416/13-ц реалізовано в порядку статті 49 Закону України «Про іпотеку», тобто шляхом набуття позивачем права власності на об`єкти іпотеки в рахунок заліку забезпечених вимог, наступне нерухоме майно відповідача:

- 30.06.2015 року нежилі приміщення з № 1 по № 15, групи приміщень № 86 (в літ. А) загальною площею 296 кв.м., які розташовані у будинку АДРЕСА_3 , за стартовою ціною: 5 795 000,00 грн./т. 1 а.с. 121-123, 129-130/

- 30.06.2015 року нежилі приміщення з № 1 по № 7 групи приміщень № 58 (в літ. А) загальною площею 236,10 кв.м., які знаходяться за адресою: АДРЕСА_4 , за стартовою ціною 4 500 000,00 грн./т. 1 а.с.124-126, 127-128/;

- 31.08.2015 року нежилі приміщення в літ. А загальною площею 87,55 кв.м. в тому числі з № 1 по № 8, № IV групи приміщень № 83а, площею 83,20 кв.м., МСК пл. 4,35, які розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , за ціною: 1 140 000,00 грн., що згідно офіційного курсу НБУ станом на 08.08.2013 року еквівалентно 142 624,80 дол. США /а.с. 160-161, том 1; а.с. 33-35, том 3/.

Також відповідачем після ухвалення Подільським районним судом м. Києва заочного рішення від 21.11.2013 року в добровільному порядку через касу банку в рахунок погашення заборгованості за кредитом внесено 22 851,00 доларів США на погашення кредиту /а.с. 46, 48, 49 том 3/.

Крім того, після ухвалення Подільським районним судом м. Києва заочного рішення від 21.11.2013 відповідачем через касу банку сплачено 10 000,00 доларів США, що направлені позивачем, як і визначено у квитанції №24572 від 19.05.2014 року /а.с. 47, том 3/ та у квитанції №343478 від 28.07.2014 року /а.с. 50, том 3/ на погашення процентів .

З даним позовом ПАТ «Банк «Український капітал» звернувся до суду 10 березня 2015 року, після чого неодноразово уточнював позовні вимоги та змінював їх розмір.

У позовній заяві від 10 березня 2015 року, не зважаючи на наявність рішення Подільського районного суду м. Києва від 21 листопада 2013 року, що набуло законної сили і перебувало на примусовому виконанні, ПАТ «Банк «Український капітал» просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь загальну суму заборгованості у розмірі 31 128 048 грн. 18 коп., з яких :

- прострочену заборгованість по тілу кредиту станом на 30 січня 2015 року у розмірі 998 000 доларів США, що по курсу НБУ станом на 10.03.2015 року становило 22 851 259 грн. 91 коп.,

- прострочену заборгованість по процентах станом на 30 січня 2015 року в розмірі 361 478,84 долари США, що по курсу НБУ станом на 10.03.2015 року становило 8276 797 грн. 27 коп.

До позовної заяви представником позивача було додано розрахунок заборгованості, відповідно до якого нарахування процентів за користування кредитом було завершено 01 квітня 2013 року ( а.с. 8, том 1), та в рахунок погашення цих процентів за користування кредитом банком було зараховано платежі, здійснені відповідачем 19 травня 2014 року на суму 5000 доларів США та 28 липня 2014 року в сумі 5000 доларів США.

Загальна сума заборгованості по процентах за користування кредитом, що були нараховані за період з 25 січня 2008 року по 01 квітня 2013 року, станом на 30 січня 2015 року була визначена банком у сумі 361 478,84 долари США.

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 15 травня 2015 року позовні вимоги ПАТ «Банк «Український капітал» були задоволені у повному обсязі.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 16 вересня 2015 року зазначене заочне рішення суду було скасоване, а справа призначена до розгляду в судове засідання.

19 жовтня 2015 року представником позивача було подано заяву про уточнення позовних вимог, відповідно до якої банк просив стягнути з відповідача на свою користь:

- прострочену заборгованість по кредиту в розмірі 765 836,53 долари США;

- прострочену заборгованість по процентах в розмірі 90 911,49 доларів США, що становило загальну сума заборгованості в гривневому еквіваленті - 18 248 732 грн. 83 коп.

Як вбачається з розрахунку заборгованості станом на 19.10.2015 року, в ньому зазначені лише вищевказані загальні суми боргу по кредиту та процентах, розрахунок у власному розумінні цього терміну - відсутній ( а.с. 151, т. 1).

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 19 листопада 2015 року позовні вимоги банку було задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк «Український капітал» кредитну заборгованість по кредитному договору №04свкл-08 від 25.01.2008 року у загальному розмірі - 856 748 доларів США 02 центи, що в гривневому еквіваленті станом на 19.10.2015 року по курсу НБУ складало - 18 248 732 грн. 83 коп., з яких:

- 765 836 доларів США 53 центи, що гривневому еквіваленті станом на 19.10.2015 року по курсу НБУ складало - 16 312 318 грн. 09 коп.;

- 90 911 доларів США 49 центів, що в гривневому еквіваленті станом на 19.10.2015 року по курсу НБУ складало - 1 936 414 грн. 74 коп.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 23 березня 2016 року зазначене рішення суду від 19 листопада 2015 року - залишено без змін ( а.с. 204-209, т. 1).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справі від 07 липня 2016 року вказані судові рішення залишено без змін. (а.с. 36-38, т. 2).

22 квітня 2016 року на виконання рішення суду від 19 листопада 2015 року, що набуло законної сили, Дарницьким районним судом м. Києва було видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк «Український капітал» заборгованості на суму 856 748 доларів США 02 центи, що в гривневому еквіваленті станом на 19.10.2015 року по курсу НБУ складало - 18 248 732 грн. 83 коп.

Як вбачається з акту № 51003751/8 від 13 січня 2017 року, складеного головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рубель І.В., при примусовому виконанні виконавчого листа № 753/17748 від 22.04.2016 року ДП «Сетам» реалізовувався предмет іпотеки - нежиле приміщення ( в літ А.) загальною площею 182,3 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , та належало ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 06.06.2006 року, шляхом проведення електронних торгів.

Згідно з протоколом електронних торгів від 06.01.2017 року вказане нежиле приміщення не було реалізоване у зв`язку з відсутністю допущених учасників торгів. Від іпотекодержателя надійшла заява про придбання предмету іпотеки за початковою ціною шляхом заліку своїх забезпечених вимог в рахунок ціни майна. Тому предмет іпотеки придбано ПАТ «Банк «Український капітал» за початковою ціною 5 934 810 грн. ( а.с. 196, т. 4).

Як вбачається з акту № 51003751/8 від 24 січня 2017 року, складеного головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рубель І.В., при примусовому виконанні виконавчого листа № 753/17748 від 22.04.2016 року ДП «Сетам» реалізовувався предмет іпотеки - нежилі приміщення з № 1 по № 7, № ІІІ групи приміщень № 83, площею 72,5 кв.м., МЗК, площею 4,35 кв.м. ( в літ. А), загальною площею 76,85 кв.м. за адресою АДРЕСА_2 , що належали ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 05.02.2008 року, шляхом проведення електронних торгів.

Згідно з протоколом електронних торгів від 06.01.2017 року № 226363 вказані нежилі приміщення були придбані ОСОБА_4 за ціною 1 375 659 грн. ( а.с. 195, т. 4).

Постановою Верховного Суду України від 13 березня 2017 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 19 листопада 2015 року, ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 23 березня 2016 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 липня 2016 року - скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції ( а.с. 107 - 110, т. 2).

Під час нового розгляду справи представником банку було надано до суду розрахунок боргу за кредитним договором станом на 26 червня 2017 року, в якому зазначено, що основний борг за кредитом становить 764 974, 51 доларів США, а будь-яка заборгованість за процентами ( строкова, прострочена) - відсутня ( а.с. 139, т.2).

У виписці проведених операцій по кредитному договору за період з 25.01.2008 року по 23.06.2017 року, складеною за підписом в.о. голови правління ПАТ Банк «Український капітал» та головного бухгалтера банку зазначено також, що борг за кредитом становить 764 974, 51 доларів США, непогашені проценти - 0.

Сума процентів у розмірі 361 478,84 долари США була погашена 30 червня 2015 року шляхом прийняття на баланс нежилих приміщень, що були предметами іпотеки (нежилі приміщення з № 1 по № 7 групи приміщень № 58 ( літера А) АДРЕСА_5 ; нежиле приміщення АДРЕСА_3 ), та зарахування їх вартості у рахунок погашення боргу. Всього ОСОБА_1 погашено процентів - 906 298,66 доларів США , що були нараховані за період з 25.01.2008 року по 01.04.2013 року ( а.с. 134-138, т. 2).

Таким чином, з вказаних банківських документів вбачається, що загальна сума процентів за користування кредитом, яка була нарахована банком по даному кредитному договору і знайшла своє відображення у розрахунку станом на 30 січня 2015 року на суму 906 298,66 доларів США ( а.с. 8, т. 1), станом на 30 червня 2015 року була погашена у повному обсязі, будь-якої іншої заборгованості по процентах банком нараховано не було (а.с. 133-138, т. 2).

Також про відсутність заборгованості по процентах представником банку було подано розрахунок станом на 24 липня 2017 року, з якого вбачається, що сума основного боргу - 764 974,51 доларів США, заборгованість за процентами - «0» ( а.с. 15, т. 3).

14 грудня 2017 року представником ПАТ «Банк «Український капітал» було подано заяву про збільшення позовних вимог, в якій він просив стягнути заборгованість по кредиту - 805 302,68 доларів США, розмір якої обґрунтовував наступним. Заочним рішенням Подільського районного суду м. Києва від 21.11.2013 року було стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ Банк «Український капітал» прострочену заборгованість по кредиту в розмірі 1 008 000 доларів та прострочену заборгованість за процентами у розмірі 371 478,84 долари США, в рахунок погашення якої звернуто стягнення на предмет іпотеки ( чотири об`єкти нерухомого майна, належних відповідачеві). Зазначений в судовому рішенні загальний розмір вимог в сумі 12 079 180 грн. 46 коп. є відображенням еквіваленту складових цих вимог згідно встановленого офіційного курсу валюти долару США до гривні на день звернення з позовом до суду.

30.06.2015 року та 31.08.2015 року в порядку примусового виконання зазначеного судового рішення ПАТ Банк «Український капітал» згідно зі ст. 49 Закону України «Про іпотеку» придбав три предмети іпотеки, загальною ціною 11 435 000 грн., в рахунок заліку своїх забезпечених вимог. Враховуючи, що з дати ухвалення заочного рішення Подільського районного суду м. Києва від 21.11.2013 року, по дату фактичного часткового його виконання 30.06.2015 року та 31.08.2015 року, розмір курсу долара США по відношенню до гривні збільшився, зарахування заборгованості у валюті гривні призвело до погашення меншої заборгованості за кредитним договором в доларах США, ніж визначено в заочному рішенні Подільського районного суду м. Києва. Різниця цієї суми становить 805 302,68 доларів США.

Також представник позивача просив стягнути проценти за ставкою 40% річних на підставі п. 3.1 кредитного договору за період з 09.08.2013 року по 10.03.2015 року.

Пунктом 2.10 кредитного договору передбачено, що у випадку порушення позичальником остаточного терміну повернення кредиту, зазначеного в п. 2.3. нарахування процентів за користування кредитом по ставці зазначеній в п. 2.5. припиняється, і в силу вступає п. 3.1., 3.3. даного договору.

Відповідно до п.3.1 кредитного договору, в разі прострочення термінів повернення кредиту, визначених в цьому договорі, позичальник несе відповідальність за порушення грошового зобов`язання та на вимогу банку зобов`язаний сплатити суму боргу та 40 процентів річних від простроченої суми.

Представник банку вказував, що розмір заборгованості за вказаними процентами, з урахуванням зарахованих сум за виконавчим провадженням на примусове виконання рішення Подільського районного суду м. Києва від 21.11.2013 року та виконавчим провадженням на примусове виконання рішення Дарницького районного суду м. Києва від 19.11.2015 року у даній справі, за відсотками за користування кредитом за період з 09.08.2013 року по 10.03.2015 року становить 292 469,03 доларів США.

З викладеного вбачається, що в частині позовних вимог про стягнення процентів позивачем було змінено підстави позову, а саме: вимоги про стягнення заборгованості з процентів за ставкою 14,5% річних за користування кредитом, нарахованих за період з 25.01.2008 року по 01.04.2013 року, - змінено на вимоги про стягнення процентів за прострочення виконання грошового зобов`язання за встановленою п. 3.1 кредитного договору ставкою - 40% річних за період з 09.08.2013 року по 10.03.2015 року.

Таким чином, суд першої інстанції не звернув уваги, що заявляючи фактично нові позовні вимоги про стягнення процентів за користування кредитом за інший період, позивач посилався на пункт 3.1 кредитного договору, що розміщений у розділі 3 договору «відповідальність сторін» та яким передбачено відповідальність за прострочення виконання грошового зобов`язання, та помилково застосував положення ст. 1048 ЦК України, якою передбачено сплату процентів за правомірне користування кредитом у період строку кредитування.

Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 (пункти 34, 35, 38) , термін «користування чужими грошовими коштами» (стаття 536 ЦК України) використовується у двох ситуаціях: 1) одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу; 2) прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин в силу частини другої статті 1054 ЦК та до відносин із комерційного кредиту в силу частини другої статті 1057 ЦК.

Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки законодавством встановлені наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх, то підстави для застосування аналогії закону відсутні.

Відповідно до пункту 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Зазначена правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року № 14-10цс18, від 04 липня 2018 року № 14-154цс18 та від 31 жовтня 2018 року № 14-318цс18, згідно якої наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник не виконав, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, а кредитор в цьому випадку має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів та пені.

Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду в ухвалі від 24 січня 2019 року у справі № 5017/1987/2012, відповідно до частини другої статті 625 ЦК України кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. І такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Враховуючи викладене, заперечення представника відповідача про те, що оскільки рішенням Подільського районного суду м. Києва від 21.11.2013 року було у повному обсязі з відповідача стягнуто проценти за користування кредитом, тому правові підстави для подальшого нарахування процентів - відсутні, колегія суддів відхиляє, оскільки у заяві про збільшення позовних вимог позивач змінив підставу позову щодо нарахування процентів та період їх нарахування, фактично заявивши інші позовні вимоги про застосування до боржника відповідальності за прострочення грошового зобов`язання, що встановлена пунктом 3.1 кредитного договору, та стягнення процентів за порушення строків сплати кредиту.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17 (пункт 6.23) зазначено, що плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У вказаній постанові у справі № 910/1238/17 Велика Палата Верховного Суду вважала, що банк не позбавляється права на отримання належних йому процентів за неправомірне користування кредитом, нарахованих за підвищеною ставкою на підставі пунктів 1.4, 3.3, 3.5, 6.7 кредитного договору №13-65-06/212 у зв`язку з простроченням виконання позичальником грошового зобов`язання, оскільки ці проценти охоплюються диспозицією норми частини другої статті 625 ЦК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 викладено висновки щодо того, що за період після прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання, що прямо відповідає умовам пункту 3.8. кредитного договору.

Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048

ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно.

Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Отже, згідно з вищевказаними висновками Великої Палати Верховного Суду, зокрема в ухвалі від 24 січня 2019 року у справі № 5017/1987/2012, відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, у зв`язку з чим такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України.

Як вбачається з кредитного договору № 04свкл-08 від 25 січня 2008 року, у розділі 3 «відповідальність сторін» абзац перший пункту 3.1 має наступний зміст:

« У разі прострочення термінів повернення кредиту, визначених у цьому договору, позичальник несе відповідальність за порушення грошового зобов`язання та на вимогу банку зобов`язаний сплатити суму боргу та 40 процентів річних від простроченої суми».

З викладеного вбачається, що пунктом 3.1 договору кредиту сторонами передбачена умова нарахування процентів за неправомірне користування кредитом після строку кредитування і така умова відповідає диспозиції норми, викладеній у частині другій статті 625 ЦК України, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання за цією угодою.

Враховуючи вищевикладені висновки Великої Палати Верховного Суду та виходячи із вищевказаних умов п.3.1 кредитного договору, колегія суддів апеляційного суду вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги ТОВ «Фінансова компанія «Інвест Кредо» про те, що ПАТ «Банк «Український капітал» має право на нарахування процентів за неправомірне користування грошовими коштами, тобто за прострочення виконання грошового зобов`язання, після пред`явлення позовної заяви в 2013 році, на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Як вбачається з розрахунку суми процентів 40% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання щодо повернення суми кредиту, у період з 09.08.2013 року по 28.04.2014 року сума неповернутого кредиту становила 1 008 000 доларів США; у період з 29.04.2014 року по 27.07.2014 року сума несплаченого кредиту становила 1 003 000 доларів США; у період з 28.07.2014 року по 10.03.2015 року сума неповернутого кредиту становила 998 000 доларів США. На вказані суми кредиту банком було нараховано 40% річних за вищевказані періоди на загальну суму 626 320,01 доларів США.

Зазначене нарахування було здійснено банком у грудні 2017 року, оскільки, як встановлено з матеріалів справи, у розрахунках боргу станом на 26 червня 2017 року та станом на 24 липня 2017 року, у виписці проведених операцій по кредитному договору за період з 25.01.2008 року по 23.06.2017 року, наданих представниками банку, зазначалось, що заборгованість по процентах відсутня, вся сума нарахованих процентів була погашена в ході виконання рішення Подільського районного суду м. Києва від 21.11.2013 року про звернення стягнення на предмети іпотеки.

Отже, з матеріалів справи встановлено, що проценти за користування кредитом, нарахування яких було припинене 01.04.2013 року у зв`язку з завершенням строку кредитування, були в повному обсязі погашені 30 червня 2015 року при виконанні рішення Подільського районного суду м. Києва від 21 листопада 2013 року, а проценти за порушення строку виконання грошового зобов`язання за ставкою 40% річних були нараховані банком у грудні 2017 року.

При цьому також з матеріалів справи вбачається, що в ході примусового виконання рішення Дарницького районного суду м. Києва від 19 листопада 2015 року у даній справі, про стягнення суми кредиту 765 836 доларів США 53 центи та процентів за користування кредитом - 90 911 доларів США 49 центів, у січні 2017 року банком було звернуто стягнення на належні відповідачу нежилі приміщення : нежиле приміщення (в літ. А) (підвал), загальною площею: 182,30 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 та нежиле приміщення з №1 по №7, №ІІІ групи приміщень №83, площею 72,5 кв.м., (в літ. А), загальною площею: 76,85 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 .

Вказане рішення Дарницького районного суду м. Києва від 19 листопада 2015 року у даній справі було скасоване постановою Верховного Суду України від 13 березня 2017 року, а справу направлено на новий розгляд.

Разом з тим, здійснивши у грудні 2017 року нарахування 40% річних на прострочену суму заборгованості по кредиту на підставі п. 3.1 кредитного договору, за період з 09.08.2013 року по 10.03.2015 року на загальну суму 626 320,01 доларів США, позивач зарахував вартість вищевказаних нежилих приміщень на погашення зазначеної суми 40% річних, а саме: 278 659,67 доларів США та 55 191,31 доларів США, та просив стягнути з відповідача решту нарахованої суми - 292 469,03 доларів США.

Частина друга статті 625 ЦК України встановлює, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За частиною третьою статті 509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, а частиною першою статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного у постановах від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

У постанові від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) Велика Палата Верховного Суду вказала, що тлумачення умов укладеного сторонами справи договору щодо наслідків порушення відповідачем строків повернення позичених коштів має здійснюватися у системному взаємозв`язку з положеннями чинного законодавства, які регулюють загальні засади та умови настання цивільно-правової відповідальності, в тому числі за порушення грошового зобов`язання, враховуючи, що за пунктом 22 частини першої статті 92 Конституції України засади цивільно-правової відповідальності визначаються виключно законами України.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

Водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах.

Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.

У пункті 8.38 зазначеної постанови від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

Враховуючи вищевикладені висновки Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів апеляційного суду також вважає за необхідне застосувати у даній справі при стягненні відсотків за порушення грошового зобов`язання принципи розумності, справедливості та пропорційності, враховуючи наступні конкретні обставини справи.

Відповідно до рішення Подільського районного суду м. Києва від 21 листопада 2013 року кредитор ПАТ «Банк «Український капітал» реалізував право на дострокове повернення кредиту та платежів за ним; на користь банку було стягнуто заборгованість шляхом звернення стягнення на предмети іпотеки і заборгованість за кредитним договором указана у такому рішенні у повному обсязі; зазначеним рішенням Подільського районного суду м. Києва, крім загальної суми заборгованості за кредитом та процентами за користування кредитом за увесь період кредитування, було стягнуто також пеню, що передбачена умовами цього ж пункту 3.1 кредитного договору: пеню на прострочений кредит - 410 415,37 грн. та пеню за простроченими процентами - 642 590,72 грн.

Отже, кредитор, звернувшись у 2013 році із позовом про дострокове повернення кредиту (шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки), на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки. Банк мав право на стягнення з відповідача тільки сум, передбачених положеннями частини другої статті 625 ЦК України.

За рахунок реалізації предметів іпотеки на виконання заочного рішення Подільського районного суду м. Києва від 21 листопада 2013 року про стягнення суми заборгованості у загальному розмірі 12 079 180, 46 грн. у червні - серпні 2015 року було погашено суму заборгованості у розмірі 11 435 000 грн.

Також колегія суддів вважає за необхідне врахувати ту обставину, що правом на нарахування 40% за прострочення виконання грошового зобов`язання, яке передбачено п. 3.1 договору, ПАТ «Банк «Український капітал» скористався лише у грудні 2017 року, звернувшись із заявою про збільшення позовних вимог, після того як Верховним Судом України постановою від 13 березня 2017 року у даній справі було скасоване рішення суду про стягнення заборгованості по тілу кредиту та процентах за користування кредитом, на погашення якої при примусовому виконанні рішення було реалізовано два об`єкти нерухомого майна, належні відповідачу.

При цьому очевидною була та обставина, що проценти за користування кредитом, нараховані за період з 25.01.2008 року по 01.04.2013 року, про стягнення яких заявляв банк у позовній заяві від 10.03.2015 року у даній справі, були погашені відповідачем у червні 2015 року у повному обсязі.

Постановою Верховного Суду від 05 червня 2019 року у даній справі було також скасоване рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 січня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 січня 2019 року в частині позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту та у задоволенні позовних вимог ПАТ «Банк «Український капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за тілом кредиту в сумі 805 302,68 доларів США - відмовлено з тих підстав, що рішенням Подільського районного суду м. Києва від 21 листопада 2013 року на користь банку було стягнуто заборгованість шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки і заборгованість за кредитним договором указана у такому рішенні у повному обсязі.

Крім вищевикладеного, колегія суддів також враховує, що законодавцем відповідальність за прострочення виконання грошового зобов`язання визначено на рівні 3% річних, тоді як умовами укладеного між сторонами договору - 40% річних, проценти за користування кредитом - 14,5% річних, при цьому сума непогашеного кредиту станом на 10.03.2015 року становила 998 000 доларів США, а 40 % річних за період з 09.08.2013 року по 10.03.2015 року - 626 320,01 доларів США.

За викладених обставин справи обсяг відповідальності за порушення грошового зобов`язання з погашення тіла кредиту колегія суддів вважає непропорційним наслідкам правопорушення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, та наведеним вище критеріям, зменшити суму нарахованих відсотків річних за прострочення виконання грошового зобов`язання з 626 320,01 доларів США до суми 55 191,31 доларів США.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ( 571 128,7 доларів США) ПАТ «Банк «Український капітал», правонаступником якого в частині суми цих процентів - 292 469,03 доларів США є ТОВ «Фінансова компанія «Інвест Кредо» , - слід відмовити.

Таким чином, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 січня 2018 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк «Український капітал» заборгованості за відсотками у розмірі 292 469, 03 доларів США - підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення в цій частині про часткове задоволення позовних вимог.

Разом з тим, рішення про стягнення цієї суми процентів за прострочення виконання грошового зобов`язання - 55 191 долар США 31 цент - виконанню не підлягає, оскільки на її погашення слід зарахувати вартість реалізованих нежилих приміщень з № 1 по № 7, № ІІІ групи приміщень № 83, площею 72,5 кв.м., МЗК, площею 4,35 кв.м. ( в літ. А), загальною площею 76,85 кв.м. за адресою АДРЕСА_2 у сумі 1 175 448,02 грн., що еквівалентно 55 191,31 доларів США, яка була отримана ПАТ «Банк «Український Капітал» 26 січня 2017 року на підставі виконавчого листа № 753/17748/15 від 22.04.2016 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 370 ЦПК України, за результатами розгляду апеляційної скарги суд приймає постанову відповідно до статті 382 цього Кодексу. При цьому за наявності підстав може бути скасовано раніше прийняту постанову суду апеляційної інстанції.

Постановою Київського апеляційного суду від 29 січня 2019 року рішення Дарницького районного суду міста Києва від 26 січня 2018 року скасовано в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк «Український капітал» простроченої заборгованості за відсотками за користування кредитом у розмірі 292 469, 03 доларів США та у цій частині у задоволенні позову відмовлено з тих підстав, що банком були пред`явлені вимоги про стягнення процентів за користування кредитом після завершення строку кредитування, тоді як право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Відповідно до положень ст. 370 ЦПК України постанова Київського апеляційного суду від 29 січня 2019 року в частині скасування рішення Дарницького районного суду міста Києва від 26 січня 2018 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк «Український капітал» простроченої заборгованості за відсотками за користування кредитом у розмірі 292 469, 03 доларів США - також підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 370, 374 - 376, 381-383, ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Інвест-Кредо» - задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 29 січня 2019 року в частині скасування рішення Дарницького районного суду міста Києва від 26 січня 2018 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк «Український капітал» простроченої заборгованості за відсотками за користування кредитом у розмірі 292 469, 03 доларів США - скасувати.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 січня 2018 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк «Український капітал» заборгованості за відсотками у розмірі 292 469, 03 доларів США - скасувати та прийняти в цій частині постанову:

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Банк «Український капітал» до ОСОБА_1 про стягнення відсотків за прострочення виконання грошового зобов`язання - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Український капітал» відсотки за прострочення виконання грошового зобов`язання в сумі 55 191 (п`ятдесят п`ять тисяч сто дев`яносто один) долар США 31 цент.

В рахунок погашення цієї суми (55 191,31 доларів США) зарахувати вартість реалізованих на прилюдних торгах нежилих приміщень з № 1 по № 7, № ІІІ групи приміщень № 83, площею 72,5 кв.м., МЗК, площею 4,35 кв.м. ( в літ. А), загальною площею 76,85 кв.м. за адресою АДРЕСА_2 у сумі 1 175 448,02 грн., що еквівалентно 55 191,31 доларів США, яка була отримана ПАТ «Банк «Український Капітал» 26 січня 2017 року на підставі виконавчого листа № 753/17748/15 від 22.04.2016 року.

В задоволенні іншої частини позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Банк «Український капітал», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест Кредо», до ОСОБА_1 про стягнення суми відсотків - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 12 серпня 2022 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Левенець Б.Б.

Немировська О.В.