Справа № 761/1585/22
Провадження № 2/761/7238/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2022 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого: судді - Притули Н.Г.

при секретарях: Бондар О.Д., Соломон О.М.,

за участі

представника позивача: ОСОБА_1.,

представника відповідача: Цюкан С.В. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Таврійського національного університету імені В.І. Вернадського про скасування наказу про відсторонення від виконання обов`язків за посадою без збереження заробітної плати, зобов`язання виплатити заробітну плату та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, -

В С Т А Н О В И В:

19 січня 2022 року до суду надійшла зазначена позовна заява.

В позовних вимогах позивач просить:

-скасувати наказ Таврійського національного університету імені В.І. Вернадського від 08.11.2021 №324-к в частині відсторонення завідувача кафедри публічного і приватного права ОСОБА_2 від виконання обов`язків за посадою без збереження заробітної плати;

-зобов`язати Таврійський національний університет імені В.І. Вернадського здійснити нарахування та виплату позивачу заробітної плати за період з 08 по 12 листопада 2021 року;

-зобов`язати Таврійський національний університет імені В.І. Вернадського здійснити нарахування та виплату позивачу середнього заробітку за весь час затримки розрахунку з позивачем у зв`язку зі звільненням по день фактичного розрахунку.

Вимоги позову обгрунтовані тим, що у період з 04.06.2019 року по 30.11.2021 року позивач працювала у відповідача та з 01.09.2020 року обіймала посаду завідувача кафедри публічного та приватного права Навчально-наукового гуманітарного інституту Таврійського національного університету імені В.І. Вернадського.

Відповідно до розпорядження ректора Таврійського національного університету імені В.І. Вернадського від 23.09.2021 року №31 у період з 27.09.2021 року по 31.12.2021 року було організовано проведення занять із застосуванням інформаційно-комунікаційних технологій навчання.

Наказом відповідача від 08.11.2021 року №324-к позивача було відсторонено від виконання обов`язків за посадою без збереження заробітної плати у період з 08 по 12 листопада 2021 року у зв`язку із нездійсненням нею профілактичних щеплень проти СОVІD-19.

Як зазначає позивач, її було ознайомлено з наказом 10.11.2021 року. Через несвоєчасне ознайомлення з наказом та відсутністю призначеної особи для виконання обов`язків завідувача кафедри та виконання навчального навантаження замість позивача, позивач в період з 08 по 12 листопада 2021 року продовжувала виконувати свої трудові обов`язки за посадою, відповідно до розкладу занять та затвердженого навчального навантаження.

Наказом від 26.11.2021 року позивача було звільнено з роботи у відповідача за угодою сторін з 30.11.2021 року. Як зазначає позивач, 30.11.2021 року було проведено розрахунок при звільненні. Однак під час звільнення не було проведено розрахунок за період роботи з 08 по 12 листопада 2021 року.

Позивач не погоджується з наказом відповідача від 08.11.2021 року №324-к про відсторонення позивача від виконання обов`язків за посадою без збереження заробітної плати та вважає його протиправним на тій підставі, що на час відсторонення позивача від виконання обов`язків за посадою воєнного або надзвичайного стану в Україні запроваджено не було, а тому підстав для будь-яких обмежень, визначених законодавством прав і свобод людини і громадянина в Україні не існувало. На момент прийняття позивача на роботу будь-яких умов щодо обов`язковості профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби СОVІD-19, як умови допуску до виконання обов`язків за посадою не існувало. Така умова з`явилася 08.11.2021 року у зв`язку із набуттям чинності наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 №2153. Віднесення професії позивача до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням є істотними змінами умов праці позивача, оскільки вказане щеплення є новою (якою раніше не існувало) обов`язковою умовою доступу до професії, таке щеплення не є обов`язковим (у загальному сенсі) для громадян України (обов`язковість щеплення обумовлена виключно за професійною ознакою).

Позивач вважає, що необхідність проведення такого щеплення є зміною істотних умов праці та протягом двомісячного строку, передбаченого ч.3 ст.32 КЗпП України відповідач повинен був повідомити позивача про таку зміну, у разі відсутності у позивача щеплення відповідач повинен був оформити у встановленому порядку простій з оплатою відповідно до ч.1 ст.114 КЗпП України та після закінчення двомісячного строку, передбаченого ч.2 ст.32 КЗпП України, роботодавець повинен прийняти рішення відповідно до ч.4 ст.32 КЗпП України.

Також позивач зазначає, що в наказі відсутні відомості про те на яких саме обставинах було встановлено факт відмови або ухилення позивача від проходження щеплення.

28.06.2022 року до суду надійшов відзив відповідача на заявлені вимоги в якому представник просить відмовити в задоволенні заявлених вимог на тій підставі, що наказ прийнято у відповідності до постанови Кабінету міністрів України від 09.12.2020 року №1236 в редакції на час прийняття наказу та наказу Міністерства охорони здоров`я від 04.10.2021 року №2153. З моменту коли МОЗ України прийнято рішення про необхідність проведення профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби СОVІD-19 працівниками закладів освіти та по день видання оспорюваного наказу минув місяць, що давало змогу всім працівникам закладів освіти зробити профілактичні щеплення. Позивач, як дипломований юрист знала про наявність вищезгаданих нормативних актів та мала можливість зробити щеплення. Як зазначає представник, працівників університету неодноразово попереджали про необхідність щеплення та про наслідки, які будуть вжиті до осіб, що їх не зробили. Також у засобах масової інформації неодноразово наголошувалось на необхідності зробити щеплення всім працівникам чиї професії було включено до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням. Проте позивач зазначені вимоги проігнорувала що і стало підставою для відсторонення її від виконання обов`язків завідувача кафедри. Чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження заробітної плати на період відсторонення працівника. Як зазначає представник, з врахуванням практики Європейського суду, у даному випадку відсторонення позивача від роботи (виконання робіт) до усунення причин що зумовили відсторонення є виправданим як таке, що превалює над особистими правами, з метою охорони здоров`я населення та необхідності контролювати поширення інфекційного захворювання. Крім того, за невиконання вимог законодавства щодо відсторонення невакцинованого працівника від роботи керівника університету могло бути притягнуто до адміністративної відповідальності з накладенням адміністративного стягнення у розмірі до десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Представник відповідача зазначає, що зазначене позивачем про необхідність повідомити її про зміну істотних умов праці не грунтується на вимогах закону, оскільки будь-яких змін умов праці не відбулось; постанова №1236 не передбачала такого поняття як простій.

29.06.2022 року до суду надійшла відповідь на відзив в якій представник позивача наполягає на задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у позовній заяві.

07.07.2021 року до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив в яких представник відповідача просить відмовити в задоволенні заявлених вимог з підстав, викладених у відзиві.

В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав, викладених у позові.

Представник відповідача в судовому засіданні не визнав заявлені вимоги та просив відмовити в їх задоволенні з підстав, викладених у відзиві.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.

Дослідивши матеріали справи, врахувавши процесуальні заяви сторін, оцінивши в сукупності надані суду докази, вислухавши сторони, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Частина 1 статті 4 ЦПК України передбачає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Право на працю, закріплене у статті 43 Конституції України, включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Як встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_2 з 04.06.2019 року перебувала в трудових відносинах з Таврійським національним університетом імені В.І. Вернадського та з 01.01.2020 року призначена на посаду завідувача кафедри публічного та приватного права навчально-наукового гуманітарного інституту у зв`язку з обранням за конкурсом.

30.11.2021 року позивача було звільнено із займаної посади за угодою сторін, п.1 ст.36 КЗпП України.

В день звільнення з позивачем було проведено розрахунок при звільненні, що не заперечувалось сторонами.

Позивач надала до суду Посадову інструкцію завідувача кафедри, що 01.02.2017 року затверджена в.о. ректора Таврійського національного університету імені В.І. Вернадського.

Згідно з п.2.33 якої позивач зобов`язана контролювати і вживати всіх заходів з охорони праці, виробничої санітарії на кафедрі з метою забезпечення безпеки роботи в навчальних, наукових приміщеннях кафедри, зокрема дбати про особисту безпеку і здоров`я, а також про безпеку і здоров`я інших осіб у процесі виконання будь-яких робіт або під час перебування на території Університету.

У відповідності до положень ч.7 ст.35 Закону України «Про вищу освіту» з керівником кафедри укладається контракт.

Однак сторони не надали суду копію контракту, тому суд позбавлений можливості встановити умови праці позивача.

В той же час, як встановлено в судовому засіданні, розпорядженням в.о. Ректора Таврійського національного університету імені В.І. Вернадського №31 від 23.09.2021 року «Про організацію освітнього процесу та функціонування Університету з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби СОVІD-19» на період з 27.09.2021 року по 31.12.2021 року організовано проведення занять в Таврійському національному університеті імені В.І. Вернадського із застосуванням інформаційно-комунікаційних технологій навчання для здобувачів освіти денної та заочної форм навчання, а також слухачів підвищення кваліфікації, підготовчого відділення та довузівської підготовки у відповідності до затверджених розкладів занять.

Наказом №324-к від 08.11.2021 року з 08.11.2021 року відсторонено від роботи (виконання робіт) невакцинованих працівників Таврійського національного університету імені В.І. Вернадського, обов`язковість профілактичних щеплень проти СОVІD-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти СОVІD-19 до усунення причин, що зумовили відсторонення, зокрема, завідувача кафедри публічного та приватного права Навчально-наукового гуманітарного інституту ОСОБА_2 .

Також в наказі зазначено, що на час відсторонення працівників від роботи (виконання робіт) нарахування заробітної плати не здійснювати.

Наказ як вбачається, прийнятий відповідно до ст.46 КЗпП України, ч.2 ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», постанови Кабінету міністрів України від 09.12.2020 року №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVІD-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 року №2153, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 07.10.2021 року за №1306/36928.

Позивач ознайомилась із наказом 10.11.2021 року. При ознайомленні з наказом позивач зазначила, що 08 та 09 листопада 2021 року викладала лекції онлайн.

В той же час, як вбачається з довідки №201/301 від 15.11.2021 року, підписаної директором Навчально-наукового гуманітарного інституту Таврійського національного університету імені В.І. Вернадського, у період з 08 по 12 листопада 2021 року ОСОБА_2 виконувала навчальне навантаження у дистанційному режимі відповідно до розкладу занять студентам ННГІ ТНУ імені В.І.Вернадського та затвердженого навчального навантаження. У зазначений період заміна викладача ОСОБА_2 не здійснювалась.

У зв`язку із тим, що позивач здійснила щеплення від СОVІD-19, на підставі наказу №340-к від 19.11.2021 року, ОСОБА_2 допущено до роботи (виконання робіт) з 13.11.2021 року.

Стаття 19 Конституції України визначає, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до вимог ст. 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Законодавство України складається із системи законів України, що формується Верховною Радою України як єдиним органом законодавчої влади. До цієї категорії також належать міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України шляхом прийняття закону про ратифікацію відповідного договору. Окрім того, до законодавства України належать інші нормативно-правові акти, що приймаються Верховною Радою України та вищими органами виконавчої влади, постанови Верховної Ради, укази Президента України, постанови і декрети Кабінету Міністрів України, нормативні акти міністерств і відомств, місцевих рад та місцевих державних адміністрацій.

Згідно із преамбулою Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», кожна людина має природне невід`ємне і непорушне право на охорону здоров`я. Суспільство і держава відповідальні перед сучасним і майбутніми поколіннями за рівень здоров`я і збереження генофонду народу України, забезпечують пріоритетність охорони здоров`я в діяльності держави, поліпшення умов праці, навчання, побуту і відпочинку населення, розв`язання екологічних проблем, вдосконалення медичної допомоги і запровадження здорового способу життя.

Основи законодавства України про охорону здоров`я визначають правові, організаційні, економічні та соціальні засади охорони здоров`я в Україні, регулюють суспільні відносини у цій сфері з метою забезпечення гармонійного розвитку фізичних і духовних сил, високої працездатності і довголітнього активного життя громадян, усунення факторів, що шкідливо впливають на їх здоров`я, попередження і зниження захворюваності, інвалідності та смертності, поліпшення спадковості.

Стаття 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» передбачає, що громадяни України зобов`язані, зокрема, піклуватись про своє здоров`я, не шкодити здоров`ю інших громадян; у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення.

Частина 2 статті 12 Закону України «Про захист від інфекційних хвороб» визначає, що працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Згідно з наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 року №2153, який зареєстрований в Міністерстві юстиції України 07.10.2021 року за №1306/36928 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням.

Згідно із зазначеним наказом, обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають, зокрема, працівники закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності.

Пунктом 4 наказу МОЗ №2153 від 04 жовтня 2021 року встановлено, що цей наказ набирає чинності через один місяць з дня його офіційного опублікування. Публікація наказу в офіційному виданні «Офіційний вісник України» здійснена 08 жовтня 2021 року.

Пунктом 46-1 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19» зобов`язано керівників державних органів (державної служби), керівників підприємств, установ та організацій забезпечити:

1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 04 жовтня 2021 року № 2153;

2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я;

3) взяття до відома, що на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

Відповідно до підпункту 1 пункту 11 Порядку подання нормативно-правових актів на державну реєстрацію до органів юстиції та проведення їх державної реєстрації, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 12 квітня 2005 року № 34/5 державна реєстрація нормативно-правового акта здійснюється, якщо нормативно-правовий акт відповідає Конституції та законодавству України.

Наказ МОЗ України №2153 від 04 жовтня 2021 року «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», зареєстрований в Міністерстві юстиції України 07 жовтня 2021 року за №1306/36928, постанова Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19» та постанова Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» є чинними, оскільки судове рішення про їх протиправність та нечинність не ухвалене.

Отже, на час спірних правовідносин (08 листопада 2021 року) вони є таким, що відповідають Конституції та законодавству України.

При зверненні до суду позивач зазначала, що у відповідності до положень п.1 ч.1 ст.29 КЗпП України, до початку роботи працівника за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним органі зобов`язаний зокрема, поінформувати працівника під розписку про умови праці. Однак при прийнятті позивача на роботу, не було умови про проведення щеплення від СОVІD-19.

Під умовами праці розуміють сукупність факторів трудового процесу і виробничого середовища, в якому здійснюється діяльність людини, що впливають на здоров`я та працездатність.

Під факторами трудового процесу розуміють основні його характеристики: важкість праці та напруженість праці. Важкість праці - характеристика трудового процесу, яка відображає переважне навантаження на опорно-руховий апарат і функціональні системи організму (серцево-судинну, дихальну та інші, що забезпечують його діяльність). Напруженість праці - характеристика трудового процесу, яка відображає навантаження переважно на центральну нервову систему, органи чуття, емоційну сферу працівника.

Під виробничим середовищем розуміють сукупність фізичних, хімічних, біологічних, психофізіологічних факторів на виробництві, що діють на людину. Усі ці фактори класифікують як небезпечні та шкідливі.

Отже, як вбачається, необхідність проводити щеплення не відноситься до умов праці, а тому у відповідності до положень ч.3 ст.32 КЗпП України роботодавець не повинен був повідомляти за два місяці про необхідність проведення щеплення.

Позивач в позовній заяві зазначала, що у разі відсутності у позивача щеплення відповідач повинен був оформити у встановленому порядку простій з оплатою відповідно до ч.1 ст.114 КЗпП України.

Однак суд не може погодитись із твердженнями позивача, оскільки відсутність щеплення у позивача не підпадає під ознаки простою, передбачені ч.1 ст.34 КЗпП України.

Стаття 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод накладає на державу позитивний обов`язок вживати необхідних заходів для захисту життя осіб, які перебувають під її юрисдикцією.

Цей обов`язок складається із двох елементів:

запровадження нормативно-правової бази і

вжиття практичних превентивних заходів.

З іншого боку, стаття 8 Конвенції передбачає захист від свавільного втручання держави у приватне життя особи та містить перелік випадків, коли таке втручання можливе:

втручання здійснюється згідно із законом;

є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни;

для запобігання заворушенням чи злочинам;

для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Європейський суд з прав людини висловлював думку, що обов`язкове щеплення, як примусовий медичний захід, є втручанням у гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на повагу до приватного життя особи, що включає в себе фізичну та психологічну недоторканість особи. Порушення фізичної недоторканості заявника можна вважати виправданим дотриманням цілей охорони здоров`я населення та необхідністю контролювати поширення інфекційного захворювання (параграф 33, 36 рішення у справі "Соломахін проти України" від 15 березня 2012 року, заява N 24429/03).

Вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я зацікавлених осіб, є виправданою. Тобто в даному питанні превалює принцип важливості суспільних інтересів над особистими, однак лише у тому випадку, коли таке втручання має об`єктивні підстави - тобто було виправданим.

Отже, враховуючи що необхідність проведення щеплення працівника закладів вищої освіти встановлено наказом МОЗ України, необхідність проводити щеплення не відноситься до змін істотних умов праці, а тому у відповідності до положень ч.3 ст.32 КЗпП України роботодавець не повинен був повідомляти за два місяці про необхідність проведення щеплення.

Крім того, суд зазначає, що оскільки відсторонення позивача відбулось з дотриманням положень діючого законодавства, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог про скасування наказу про відсторонення позивача, зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату позивачу заробітної плати за період з 08 по 12 листопада 2021 року та нарахувати і виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи, що відсторонення позивача відбулось з дотриманням положень діючого законодавства, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

У відповідності до положень статті 141 ЦПК України, оскільки суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні заявлених вимог, судові витрати позивача не підлягають відшкодуванню.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 4, 77-83, 89, 95, 259, 263, 265 ЦПК України, суд

вирішив:

В позові ОСОБА_2 до Таврійського національного університету імені В.І. Вернадського про скасування наказу про відсторонення від виконання обов`язків за посадою без збереження заробітної плати, зобов`язання виплатити заробітну плату та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні - відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту рішення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 26 липня 2022 року

Суддя: Н.Г. Притула