КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №22-ц/824/6160/2022 Головуючий суддя: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

10 серпня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Сушко Л.П., Суханової Є.М.,

при секретарі: Шпильовій Я.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 - представника ОСОБА_2 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 14 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в :

У грудні 2020 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним позовом, який обґрунтовував тим, що 22.09.2016 року ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до якого позивач надав відповідачці у позику 20 000 доларів США для проведення спільної фінансової діяльності, що підтверджується відповідною розпискою.

Вказував, що свої зобов`язання щодо проведення спільної діяльності відповідачка не виконала, повернути кошти не мала можливості, у зв`язку з чим 04.11.2017 року нею була написана розписка, якою вона зобов`язувалася повертати кошти щомісячно по 1 500 доларів США, починаючи від липня 2017 року. Повний розрахунок відповідачка зобов`язувалася здійснити до липня 2018 року.

Однак відповідачка борг не повернула, чим порушила зобов`язання.

Загальна сума неповернутої відповідачем позики складає 20 000 доларів США, що станом на 01.12.2020 року становить 569 924 грн.

Враховуючи викладене, просив стягнути з відповідачки на користь позивача заборгованість в загальній сумі 811 068 грн., з яких: 569 924 грн. - сума основного боргу, 182 262 грн. - проценти за користування позикою за період від 01.08.2018 року до 01.12.2020 року, 58 882 грн. - 3 % річних за період від 01.08.2018 року до 01.12.2020 року.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 14 вересня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики - 356 202 грн 50 коп.; три проценти річних - 25 002 грн 56 коп., а також судовий збір у розмірі 3 812 грн 05 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 - представника ОСОБА_2 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Скарга обґрунтована тим, що позивач в обґрунтовування своїх вимог посилається на розписку від 22.09.2016 року, згідно якої ОСОБА_2 отримала кошти у сумі 20 000 доларів США для проведення спільної фінансової діяльності.

Звертає увагу суду, що вказана розписка не містить інформації у кого саме відповідачка отримала кошти та на який термін/строк і про обов`язок відповідачки повернути отримані для спільної діяльності кошти.

У свою чергу, позивач додає до позову лист, написаний від руки відповідачем від 04.07.2018 року, згідно якого ОСОБА_2 зобов`язується повертати ОСОБА_3 «на зобов`язання по отриманим коштам 20 000 у.е. щомісячно по 1 500 доларів США, починаючи від липня 2017 року.

Звертає увагу, що вказаний лист не містить будь-яких посилань на розписку від 22.09.2016 року, у даному листі не вказано у кого саме вказані кошти були отримані відповідачем (відсутня інформація про кредитора), а також даний лист не містить конкретики щодо валюти, оскільки уу листі вказано 20 000 у.е., що не дозволяє однозначно стверджувати про долари США.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім, оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Вказує, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Отже, у випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування.

Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки НБУ в національну валюту України - гривню буде суперечити частинам першій, третій статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника.

Наголошує, що під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 представник ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Зазначає, що як звертає увагу суду апеляційної інстанції скаржник, що «лист від 04.07.2017 року не містить будь-яких посилань на розписку від 22.09.2016 року, у даному листі не вказано, у кого саме вказані кошти були отримані відповідачем (відсутня інформація про кредитора), а також даний лист не містить конкретики щодо валюти (у листі вказано 20000,00 у.е., що не дозволяє однозначно стверджувати про дол. США)».

Вважає, що такі доводи скаржника є помилковими і спростовуються обставинами справи та нижче наведеними положеннями законодавства, оскільки відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Враховуючи те, що з тексту наданих позивачем розписок вбачається передача позивачем відповідачу 20000 доларів США з зобов`язанням останнього повернути їх починаючи від липня 2017 до липня 2018 років, що свідчить про узгодження сторонами істотних умов договору позики та факт отримання грошових коштів відповідачем, які особисто і власноручно складені ОСОБА_2 .

Отже, цивільним законодавством не передбачена загальна кількість розписок, яка повинна бути оформлена під час укладання договору позики та обов`язкова умова посилання в одній розписці на іншу.

Крім того, зазначає, що лист від 04.07.2017 року, як його називає скаржник, за своєю правовою природою є розпискою, у змісті якої власноручно відповідачем виконаний напис «... Росписка виконана...».

Посилання апеляційної скарги на те, що у розписці від 04.07.2017 року не вказано у кого саме вказані кошти були отримані Відповідачем (відсутня інформація про кредитора), а також даний лист не містить конкретики щодо валюти не відповідає дійсності, оскільки повністю спростовуються змістом зазначеної розписки, в якій містяться рукописні записи, а саме «...повернути ОСОБА_3 » та «дол. США» та «у.е. дол. США», виконані власноручно відповідачем.

Також, Верховний Суд у постанові від 19.05.2021 у справі №128/891/20-ц прийшов до висновку, що відсутність конкретизації валюти виконання грошового зобов`язання, так як зазначено лише долар, не спростовують наявність боргових зобов`язань відповідача перед позивачем, оскільки у розписці вказана дата виконання зобов`язання.

Скаржник зазначає, що «вказаний лист від 04.07.2017 року та розписка від 22.09.2016 року не можуть вважатися договором позики у розумінні статтей 1046, 1047, 1049 ЦК України, оскільки не містять обов`язку повернення коштів (не містять жодного слова про позику чи борг), у них не визначено кредитора, а також не визначено родові ознаки предмету позики (не вказано валюту)».

Такі доводи скаржника також є необгрунтованими і спростовуються обставинами справи та положеннями законодавства.

За матеріалами справи вбачається, та не оспорювалось відповідачем у суді першої інстанції, що надані позивачем на підтвердження своїх вимог розписки від 22.09.2016 року та від 04.07.2017 року написані та підписані ОСОБА_2 , а грошові кошти повернуті не були. Оригінали зазначених розписок знаходяться у позивача, що свідчить про наявність у нього права вимоги до ОСОБА_2 щодо виконання зобов`язання.

Вказує, що письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику (постанова Верховного Суду від 19.05.2021 у справі №128/891/20-ц).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, наведеним у постанові від 18.09.2013 року у справі № 6-бЗцсІЗ.

Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, - це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки необов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передавання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка може бути підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення (науковий висновок у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15.08.2018 у справі № 748/2436/16-ц).

Особа, яка має боргову розписку, в якій немає даних про позикодавця, вважається позикодавцем при відсутності належних і допустимих доказів, визначених частиною другою статті 76 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), що спростовують зміст боргового документа, або є докази неправомірного заволодіння такою розпискою особою, яка нею володіє (рішення правоохоронних органів тощо).

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 27.05.2020 року у справі №583/97/19, а також зі змістом статті 545 ЦК України.

Відсутність у розписці запису про зобов`язання відповідача повернути отримане ним у борг не є підставою для відмови в позові, оскільки, складаючи вказану розписку і підписуючи її, відповідач тим самим взяв на себе зобов`язання повернути кошти. Такий висновок випливає з реальності укладеного між сторонами договору та положень вищенаведеної статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника повернути позикодавцеві передану йому позику.

Посилання скаржника на те, що у розписках від 22.09.2016 року та 04.07.2017 року не визначено родові ознаки позики (не вказано валюту) не відповідає дійсності, оскільки повністю спростовуються змістом зазначених розписок, в яких містяться рукописні записи, як «дол. США» та «у.е. дол. США», виконані власноручно відповідачем.

Отже, зі змісту розписки від 04.07.2017 року вбачається, що ОСОБА_2 зобов`язалася повертати за зобов`язанням по отриманих коштах щомісячно по 1500 доларів США, починаючи від липня 2017 року до липня 2018 року.

Зазначає, що згідно із розпискою від 04.07.2017 року, виданою відповідачем на підтвердження укладання договору позики, ОСОБА_2 зобов`язалася повернути грошові кошти (борг) від липня 2017 року до липня 2018 року. Отже, кінцевою датою повернення боргу за договором позики є 31 липня 2018 року. У разі невиконання зобов`язання за договором позики до цієї дати з наступного дня починається перебіг позовної давності, який спливає через 3 роки, тобто 31 липня 2021 року. Згідно з даними протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 11.12.2020 року зареєстрована позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_2 .

Таким чином, позивач звернувся до суду в межах трирічного строку позовної давності, у зв'язку з чим порушене право позивача підлягає судовому захисту.

На підставі наведеного вважає, що доводи апеляційної скарги про ухвалення рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 14.09.2021 року з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та недоведеністю обставин, які суд визнав встановленими, а також неправильним застосуванням норм права, не знайшли свого підтвердження.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що розписка від 04.07.2017 року не містить зобов`язання відповідача повернути отримані кошти, а, отже, не є належним документом, що підтверджує укладення договору позики між сторонами.

Проте, суд вказав, що у вказаній розписці відповідачка зобов`язалася повернути позивачу отримані кошти у розмірі 20 000 доларів США до липня 2018 року щомісячними платежами по 1 500 доларів США, починаючи від липня 2017 року.

Отже, суд вважав, що розписка від 04.07.2017 року є документом, що підтверджує боргове зобов`язання ОСОБА_2 перед ОСОБА_3 .

Крім того, дослідивши зміст розписки від 04.07.2017 року, суд встановив, що між сторонами виникли правовідносини з договору позики грошових коштів, оскільки вказана розписка містить відомості, що ОСОБА_2 отримала кошти від ОСОБА_3 із зобов`язанням їх повернення, а не отримала ці кошти на іншій підставі.

Також, вважав, що слід застосувати строк позовної давності щодо вимог позивача в частині стягнення коштів за договором позики в межах щомісячних платежів у період від липня 2017 року до листопада 2017 року включно.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Встановлено, що в основу обґрунтування заявлених вимог щодо стягнення коштів з відповідача позивач посилається на розписку від 22.09.2016 року, зі змісту якої вбачається, що ОСОБА_2 отримала 20 000 доларів США для проведення спільної фінансової діяльності (а.с.9), а також розписку від 04.07.2017 року, за якою відповідач зобов`язалася повертати на зобов`язання за отриманими коштами щомісячно по 1500 доларів США, починаючи від липня 2017 року до липня 2018 року (а.с.10).

За ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з положеннями ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Частиною 1 статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже, розписка як документ, що посвідчує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Як зазначав неодноразово Верховний Суд в своїх постановах, зокрема від 11.06.2021 року (справа №753/11670/17), досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечувалося стороною відповідача, надані позивачем на підтвердження своїх вимог розписки написані та підписані ОСОБА_2 . Однак представник відповідача у поданих поясненнях посилався на те, що лист від 04.07.2017 року та розписка від 22.09.2016 року не можуть вважатися договором позики, оскільки не містять обов`язку повернення коштів, інформації про кредитора та родові ознаки предмету позики, а саме конкретики щодо валюти.

Враховуючи чинні норми законодавства та висновки Верховного Суду, суд, дослідивши зміст розписки від 22.09.2016 року, вірно погодився з доводами відповідача про те, що зазначена розписка не містить зобов`язання відповідача повернути отримані кошти, а, отже, не є належним документом, що підтверджує укладення договору позики між сторонами.

Судом встановлено, що у розписці від 04.07.2017 року відповідач зобов`язалася повернути позивачу отримані кошти у розмірі 20 000 доларів США до липня 2018 року щомісячними платежами по 1500 доларів США, починаючи від липня 2017 року, отже, розписка від 04.07.2017 року є документом, що підтверджує боргове зобов`язання ОСОБА_2 перед ОСОБА_3 .

Відповідно до норм ст.ст.1046 та 1047 ЦК України по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

За ч.2 ст.1047 ЦК України розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.

Тобто, вимоги, які вважає сторона відповідача недотриманими, а саме щодо відсутності інформації про кредитора, не є обов`язковими для такого виду документа як розписка.

Крім того, судом вірно звернено увагу на те, що у сторони позивача наявний оригінал розписки, що свідчить про наявність у нього права вимоги до ОСОБА_2 щодо виконання зобов`язання.

Суд також вірно вважав таким, що не відповідає дійсності, твердження відповідача щодо відсутності в розписці родових ознак предмету позики, а саме, конкретики щодо валюти, оскільки у розписці чітко зазначено зобов`язання відповідача здійснити повний розрахунок до липня 2018 року, а саме, повернути 20 000 доларів США шляхом здійснення щомісячних платежів по 1500 доларів США.

Отже, дослідивши зміст розписки від 04.07.2017 року суд першої інстанції вірно встановив, що між сторонами виникли правовідносини з договору позики грошових коштів, оскільки вказана розписка містить відомості, що ОСОБА_2 отримала кошти від ОСОБА_3 із зобов`язанням їх повернення, а не отримала ці кошти на іншій підставі.

Верховний Суд у своїй постанові від 12.11.2020 року (справа №154/3443/18) зазначив, що розписка позичальника є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Згідно з ч.1 ст.509 ЦК зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно з ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст.610 цього Кодексу порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Положеннями ст.ст.625, 629 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

З позовної заяви вбачається, а відповідачем не заперечується, що грошові кошти не були повернуті, а тому вимоги позивача ґрунтуються на законі. Між тим, відповідачем було порушено питання про застосування до позовних вимог наслідків пропуску строку позовної давності, на що слід зазначити наступне.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Перш, ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі

№183/1617/16, від 18.12.2019 року у справі №522/1029/18, від 16.06.2020 року у справі

№372/266/15-ц).

Згідно зі ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до змісту ст.ст.257, 258 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

За з ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Початок перебігу позовної давності визначається ст. 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання, а за зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язанняь (ч. 5 ст. 261).

В законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання» (ст.ст.530, 631 ЦК України). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року (справа

№444/9519/12) зазначено, що, оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Позивач звернувся до суду з позовом 01.12.2020 року, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що слід застосувати строк позовної давності щодо вимог позивача в частині стягнення коштів за договором позики в межах щомісячних платежів у період від липня 2017 року до листопада 2017 року, включно.

Тому, суд вказав, що з відповідача підлягає стягнення на користь позивача грошових коштів у розмірі 12 500 доларів США (20 000 - (1500 х 5)), що станом на день складання позовної заяви (01.12.2020 року) за офіційним курсом Національного банку України складає 356 202 грн 50 коп. (12 500 х 28,4962).

Крім того, позивач просив стягнути проценти від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, а також три проценти річних від простроченої суми.

Відповідно до з ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до матеріалів справи стороною позивача нараховані проценти після 01.08.2018 року, при тому, що позика за укладеним договором мала бути повернута до липня 2018 року.

Проте, право кредитодавця нараховувати проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Аналогічна позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року (справа № 444/9519/12).

Таким чином, вимога позивача про стягнення процентів за користування позикою у розмірі 6396 доларів США, що станом на 01.12.2020 року становить 182 262 грн., до задоволення не підлягала.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, з яким погоджується суд апеляційної інстанції, що стягненню з відповідача підлягають три проценти річних за розрахунком, визначеним стороною відповідача у позовній заяві, однак з урахуванням застосованої судом позовної давності, а саме від 01.08.2018 року до 01.12.2020 року, у розмірі 877,40 доларів США (12 500 х 3 х 854 / 365 / 100), що станом на день складання позовної заяви (01.12.2020 року) за офіційним курсом Національного банку України складає 25 002 грн 56 коп. (877,40 х 28,4962).

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 14 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 16 серпня 2022 року.

Головуючий:

Судді: