Ухвала

16 серпня 2022 року

місто Київ

справа № 756/13241/20

провадження № 61-7547ск22

Верховний Суд, який діє у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 23 листопада 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 08 липня 2022 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «ГАРДІАН» про стягнення страхового відшкодування, за об`єднаним позовом ОСОБА_2 до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «ГАРДІАН» про стягнення страхового відшкодування,

ВСТАНОВИВ:

І. ФАБУЛА СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

ОСОБА_1 у жовтні 2020 року звернулася до суду із позовом до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «ГАРДІАН»

(далі - ТДВ «СК «ГАРДІАН»), у якому просила стягнути на її користь 10 015, 20 грн суму відшкодування моральної шкоди, 4 100, 00 грн - витрат на поховання та страхове відшкодування, пов`язане із втратою годувальника, у розмірі 150 228, 00 грн.

ОСОБА_2 у жовтні 2020 року звернулася до суду із позовом до ТДВ «СК «ГАРДІАН», у якому просила стягнути страхове відшкодування за завдану моральну шкоду в розмірі 10 015, 20 грн.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням від 23 листопада 2021 року Оболонський районний суд міста Києва частково задовольнив позов ОСОБА_1 .

Суд стягнув з ТДВ «СК «ГАРДІАН» на користь ОСОБА_1 10 015, 20 грн страхового відшкодування та 4 100, 00 грн витрат на поховання.

В іншій частині вимог позову відмовив. Здійснив розподіл судових витрат.

Задовольнив позов ОСОБА_2 до ТДВ «СК «ГАРДІАН». Стягнув з ТДВ «СК «ГАРДІАН» на користь ОСОБА_2 10 015, 20 грн страхового відшкодування.

Здійснив розподіл судових витрат.

Додатковим рішенням від 10 грудня 2021 року Оболонський районний суд міста Києва частково задовольнив заяву ОСОБА_1 про розподіл судових витрат.

Постановою від 08 липня 2022 року Київський апеляційний суд залишив без задоволення апеляційні скарги ОСОБА_1 та ТДВ «СК «ГАРДІАН», рішення Оболонського районного суду міста Києва від 23 листопада 2021 року - без змін.

Апеляційний суд залишив без задоволення апеляційну скаргу ТДВ «СК «ГАРДІАН», додаткове рішення Оболонського районного суду міста Києва від 10 грудня 2021 року - без змін.

ІІ. ВИМОГИ та АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

ОСОБА_1 05 серпня 2022 року із застосуванням засобів поштового зв`язку направила до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Оболонського районного суду міста Києва від 23 листопада 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 08 липня 2022 року в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення на її користь страхового відшкодування у зв`язку із втратою годувальника у розмірі 150 228, 00 грн, ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

ІІІ. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд вивчив касаційну скаргу, додані до неї документи, зробив висновок про існування підстав для відмови у відкритті касаційного провадження, оскільки цю скаргу подано на судові рішення, ухвалені у малозначній справі, які не підлягають касаційному оскарженню.

Щодо оцінки судових рішень, які оскаржуються учасником справи, до категорії тих, що підлягають касаційному оскарженню

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).

Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню (пункт 1 частини другої статті 394 ЦПК України).

Касаційному оскарженню не підлягають судові рішення у малозначних справах (пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України).

Малозначними є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (пункт 1 частини шостої статті 19 ЦПК України).

Згідно з частиною дев`ятою наведеної статті для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» установлено у 2022 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 01 січня 2022 року - 2 481, 00 грн.

Предметом позову у цій справі є майнові вимоги про стягнення страхового відшкодування, пов`язаного із втратою годувальника, компенсації моральної шкоди та стягнення витрат на поховання.

Ціна позову у справі складає 174 358, 40 грн, яка станом на 01 січня 2022 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 481, 00 грн х 100 = 248 100, 00 грн).

Урахувавши, що ціна позову у цій справі складає 174 358, 40 грн, судові рішення, ухвалені у ній, не підлягають касаційному оскарженню відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Щодо наявності винятків для допуску до касаційного оскарження судового рішення у малозначній справі

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

ОСОБА_1 у касаційній скарзі зазначила, що судові рішення можуть бути оскаржені у касаційному порядку, оскільки питання, порушене у них, стосується права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки в Єдиному державному реєстрі судових рішень наявні рішення суду апеляційної інстанції щодо вирішення питання стягнення страхового відшкодування, які суперечать одне одному.

Верховний Суд у визначенні правового питання як такого, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, виходить з того, що таке правове питання має бути головним або основним питанням правозастосовчої практики на сучасному етапі її розвитку та становлення, воно повинно мати одночасно винятково актуальне значення для її формування. Такі ознаки визначаються предметом спору, значущістю для держави й суспільства у цілому правового питання, що постало перед практикою його застосування.

Верховний Суд констатує, що заявник не визначила, у чому саме полягає потреба у формуванні єдиної правозастосовчої практики відповідно до підпункту «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України; не навела норми права, при застосуванні яких існує виникла нагальна потреба у формуванні єдиної правозастосовчої практики, яка носять характер фундаментального значення для права.

Верховний Суд відхиляє доводи заявника, що за результатами вивчення рішень судів апеляційної інстанції, які, на думку заявника, суперечать одне одному, про стягнення страхового відшкодування, що створює потребу формування єдиної правозастосовчої практики, встановлено, що в кожному із цих рішень застосовано висновки, сформульовані у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18-ц (провадження № 61-2386сво19), що підтверджує наявність певної усталеної судової практики з вирішення цієї категорії спорів. Суд зробив висновок, що передумовою ухвалення різних за результатом судових рішень, про що зазначив заявник, можуть бути відмінності в обставинах справи, а не відсутність судової практики щодо вирішення таких спорів загалом.

Також ОСОБА_1 у касаційній скарзі зазначила, що справа має виняткове значення для неї, проте такі доводи заявника належно не обґрунтовані та не доведені, а тому Верховним Судом відхиляються.

Непогодження заявника з оскаржуваними судовими рішеннями в цілому, за відсутності інших обставин, не має розглядатися як така обставина, що має впливати на визначення справи як такої, що має виняткове значення, оскільки це може бути оцінкою сторони щодо кожної конкретної справи, учасником якої вона є.

З врахуванням наведених доводів, Верховний Суд визнає, що винятки, зазначені у пункті 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, заявником не обґрунтовані, Судом під час вивчення касаційної скарги такі винятки не встановлені.

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України).

Конституційним принципом судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судових рішень виключно у випадках, визначених законом.

Цьому конституційному принципу відповідає загальне правило пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України щодо того, що усі судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Це означає, що рішення суду апеляційної інстанції у таких справах є остаточним і подальшому оскарженню не підлягає.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своєму рішенні від 05 квітня 2018 року (справа «Зубац проти Хорватії» (Zubac v. Croatia), №40160/12) наголосив на обмеженості доступу ratione valoris до судів вищої інстанції. Так, право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням, які дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, і таке регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб (справа «Станєв проти Болгарії» (Stanev v. Bulgaria) [ВП], § 230, № 36760/06, ЄСПЛ 2012). Спосіб застосування пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) до апеляційних та касаційних судів залежить від особливостей судового провадження, про яке йдеться, і необхідно враховувати всю сукупність процесуальних дій, проведених в рамках національного правопорядку, а також роль судів касаційної інстанції в них; умови прийнятності касаційної скарги щодо питань права можуть бути суворіші, ніж для звичайної скарги (рішення у справі «Леваж Престасьон Сервіс» проти Франції» (Levages Prestations Services v. France), § 45; рішення у справі «Бруалья Гомес де ла Торре проти Іспанії» (Brualla Gomez de la Torre v. Spain), § 37; та «Козліца проти Хорватії» (Kozlica v. Croatia), § 32, від 02 листопада 2006 року, № 29182/03, «Шамоян проти Вірменії» (Shamoyan v. Armenia) § 29, від 07 липня 2015 року, № 18499/08).

Застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris для подання скарг до верховного суду є правомірною та обґрунтованою процесуальною вимогою, враховуючи саму суть повноважень верховного суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості («Бруалья Гомес де ла Торре проти Іспанії», § 36; рішення у справі «Козліца проти Хорватії», § 33; рішення у справі ««Булфрахт Лтд» проти Хорватії», § 34, «Добріч проти Сербії» (Dobric v. Serbia), «Зубац проти Хорватії» (Zubac v. Croatia), № 2611/07 та § 54, від 21 червня 2011 року, № 15276/07, та «Йовановіч проти Сербії» (Jovanovic v. Serbia), § 48, від 02 жовтня 2012 року, № 32299/08).

Саме національний верховний суд, якщо цього вимагає національне законодавство, повинен оцінювати те, чи досягнуто передбачений законодавством поріг ratione valoris для подання скарги саме до цього суду. Тож в ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять до нього, верховний суд не може бути зв`язаний або обмежений помилками в оцінюванні зазначеного порогу, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього (згадане рішення у справі «Добріч проти Сербії», § 54).

ЄСПЛ постановив ухвалу щодо неприйнятності заяви від 09 жовтня 2018 року № 26293/18 у справі «Азюковська проти України» (Azyukovska v. Ukraine), у якій зазначив, що застосування критерію малозначності справи у справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності інших виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.

ЄСПЛ у цьому рішенні зазначив, що в контексті аналізу застосування критерію ratione valoris щодо доступу до вищих судових інстанцій він також брав до уваги наявність або відсутність питання щодо справедливості провадження, яке здійснювалося судами нижчих інстанцій. Тож за прецедентною практикою ЄСПЛ обмеження доступу до Верховного Суду охоплюється загальновизнаною легітимною метою встановленого законодавством порогу ratione valoris для скарг, що подаються на розгляд Верховного Суду, яка полягає в тому, щоб забезпечувати розгляд у Верховному Суді, з огляду на саму суть його функцій, лише справ необхідного рівня значущості.

Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалені у малозначній справі, тому не підлягають касаційному оскарженню, отже у відкритті касаційного провадження у справі потрібно відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «ГАРДІАН» про стягнення страхового відшкодування, за об`єднаним позовом ОСОБА_2 до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «ГАРДІАН» про стягнення страхового відшкодування, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 23 листопада 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 08 липня 2022 року, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання судом та оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак