провадження № 22-ц/824/3658/2022 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Жванко О.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 19 жовтня 2021 року по справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» про відстрочення та розстрочення судового рішення,-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2021 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшла заява ОСОБА_1 про відстрочення та розстрочення судового рішення.

Заява обґрунтована тим, що постанова Київського апеляційного суду від 14.05.2021 належить до виконання шляхом сплати ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» 29881,82 грн. боргу та 462,19 грн. судового збору, а всього 30 344,01 грн. Разом із тим, відповідач не має змоги сплатити таку суму одномоментно з об`єктивних причин, незалежно від своєї волі та бажання. Відповідач ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 має пенсійний вік 61 рік, не має дітей. ОСОБА_1 не має у власності рухомого та нерухомого майна, на яке може бути звернуто стягнення, єдиним джерелом доходів є пенсія за віком та заробітна плата, яка нараховується за строковим трудовим договором. Сума стягнення за постановою Київського апеляційного господарського суду від 20.05.2021 в розмірі 30 344,01 грн. (29881,82 грн. основного боргу та 462,19 грн. судового збору) перевищує 17% її річного доходу 176 463,88 грн. (40420,11 грн. пенсії та 136 043,77 грн. зарплати, і це при тому, що із зазначеної суми ще мають бути відраховані податки та обов`язкові платежі), у два з половиною рази перевищує її заробітну плату за весь IV квартал 2020 року.

Так, ОСОБА_1 просить суд у порядку ст. 435 ЦПК України відстрочити початок виконання рішення у справі №761/36725/19 до завершення сплати заборгованості на користь АТ «Кредобанк», а саме до березня 2022 року; розстрочити виконання рішення у межах річного строку з дати постанови Київського апеляційного суду від 14.05.2021, наступним чином: до 14.03.2022 - 10 114,67 грн.; до 14.04.2022 - 10 114,67 грн.; до 14.05.2022 - 10.114,67 грн., що надасть можливість ОСОБА_1 належно виконати свої зобов`язання, а банку - отримати кошти без вчинення додаткових дій та затрат.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 19 жовтня 2021 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про відстрочення та розстрочення судового рішення відмовлено.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права, не з`ясування всіх фактичних обставин справи, просила скасувати ухвалу та прийняти постанову, якою заяву про відстрочення та розстрочення судового рішення задовольнити.

При цьому апелянт зазначає, що суд першої інстанції не надав правової оцінки посиланням заявника на фізичну неможливість виконати рішення суду без його розстрочення. Посилаючись на доводи, викладені в заяві про відстрочення та розстрочення судового рішення, вважає, що існують виключні обставини, які спричинили подання такої заяви, та власне, і саме порушення грошового зобов`язання перед банком. Окрім того, зазначає, що заперечення АТ КБ «Приватбанк» на заяву не містять доказів їх надіслання (надання) іншим учасникам справи (провадження). А відтак, судом першої інстанції було порушено норми процесуального права при постановленні оскаржуваної ухвали, оскільки не повернув без розгляду заперечення АТ КБ «Приватбанк». Ураховуючи вищевикладене та з метою забезпечення балансу інтересів стягувача та боржника, який спрямований на якнайшвидше погашення існуючих грошових зобов`язань, просила апеляційний суд апеляційну скаргу задовольнити.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження учасникам справи було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу, однак відзиву до суду не надходило.

05 серпня 2022 року на адресу апеляційного суду засобами електронного зв`язку надійшла заява ОСОБА_1 , в якій апелянт просила розглянути апеляційну скаргу за відсутності відповідача (заявника) та його представника.

Інші учасники справи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, до суду не з`явилися, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні заяви про відстрочення та розстрочення судового рішення, суд першої інстанції виходив з того, що судом не встановлено виняткових випадків у розумінні ст. 435 ЦПК України, які можуть стати підставою для відстрочення виконання рішення суду.

Відповідно до частини 1 статті 435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Згідно з частиною 3 статті 435 ЦПК України підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Окрім того, частиною 4 статті 435 ЦПК України визначено, що вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) щодо фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

При цьому згідно з частиною 5 статті 435 ЦПК України розстрочка та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про виконавче провадження» за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (хвороба сторони виконавчого провадження, відрядження сторони виконавчого провадження, стихійне лихо тощо), сторони мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання рішення. Рішення про розстрочку виконується в частині та у строки, встановлені цим рішенням.

При вирішенні питання щодо встановлення способу та порядку виконання рішення суду суд має з`ясувати обставини, що свідчать про утруднення та неможливість виконання рішення суду. При цьому у будь-якому випадку встановлення способу і порядку виконання рішення суд не може змінювати судове рішення по суті.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 10 Постанови від 26 грудня 2003 року № 14 "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження", задоволення заяви про розстрочку виконання рішення суду можливе лише у виняткових випадках, які суд визначає, виходячи із особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення суду (хвороба боржника або членів його сім`ї, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо).

При цьому, виконання судового рішення має розглядатися як невід`ємна частина «судового процесу» для цілей статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (справа «Горнсбі проти Греції»). Термін, протягом якого судове рішення залишається невиконаним, може ставити під сумнів розумність строків судового захисту. При вирішенні питання про затримку виконання судового рішення, слід враховувати інтереси обох сторін, як стягувача так і боржника, та дотримуватися їх балансу.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що при вирішенні заяви державного виконавця чи сторони про відстрочку або розстрочку виконання рішення, встановлення або зміну способу й порядку його виконання суду потрібно мати на увазі, що їх задоволення можливе лише у виняткових випадках, які суд визначає виходячи з особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення (хвороба боржника або членів його сім`ї, відсутність у нього майна, яке за рішенням суду має бути передане стягувачу, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо).

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 01.12.2020 у справі №761/36725/19 позов АТ КБ «Приватбанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором від 21.10.2016 у розмірі 67 529,34 грн. та 1 044,56 грн. судового збору.

Постановою Київського апеляційного суду від 14.05.2021, яка була ухвалена без повідомлення учасників справи у порядку письмового провадження, рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 01 грудня 2020 року в частині задоволених позовних вимог та судових витрат змінено, зменшено розмір заборгованості та судового збору, які підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» з 67 529 грн. 34 коп. до 29 881 грн. 82 коп., та з 1 044 грн. 56 коп. до 462 грн. 19 коп. відповідно.

Ухвалою від 25.06.2021 Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 01.12.2020 та постанову Київського апеляційного суду від 14.05.2021 у справі №761/36725/19.

Так, постанова Київського апеляційного суду від 14.05.2021 належить до виконання шляхом сплати ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» 29 881,82 грн. боргу та 462,19 грн. судового збору, а всього 30 344,01 грн.

Обґрунтовуючи заяву про відстрочення та розстрочення судового рішення, ОСОБА_1 посилалася на те, що вона не має власного житла, фактично проживає у Садівницькому товаристві за межами міста Київ, не має сім`ї, не має у власності рухомого та нерухомого майна, на яке може бути звернуто стягнення, а єдиним джерелом доходів є пенсія за віком та заробітна плата за строковим трудовим договором. З вказаних пояснень та доказів, доданих до заяви вбачається, що ОСОБА_1 є працездатною особою, має постійний сталий дохід (заробітну плату та пенсію) та не має на утриманні інших осіб.

При цьому, суд апеляційної інстанції критично оцінює посилання заявниці на те, що з урахуванням її пенсійного віку та умов пандемії гострої распіративної хвороби COVID-19, які ускладнюють прибуття іноземних студентів на навчання, відсутні гарантії продовження строкового трудового договору, оскільки такі доводи є припущеннями апелянта та не підтверджуються жодними належними та допустимими доказами.

За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

Відсутність будь-яких заперечень з боку відповідача щодо заявлених позовних вимог, не є підставою для звільнення від доказування у відповідності до вимог ст. 82 ЦПК України саме позивача.

За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає, що ОСОБА_1 не доведено наявність особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають можливість виконання рішення (хвороба боржника або членів його сім`ї, відсутність у нього майна, яке за рішенням суду має бути передане стягувачу, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо).

Поряд з цим, при укладенні кредитного договору на умовах, зазначених в ньому, ОСОБА_1 повинна була враховувати розмір своєї заробітної плати чи інших доходів та усвідомлювати необхідність належного виконання грошового зобов`язання.

Крім того, під час вирішення питання про розстрочення виконання рішення суду апеляційний суд враховує також інтереси сторони, на користь якої ухвалене рішення, тобто стягувача.

А відтак, суд першої інстанції, не встановивши виняткових випадків у розумінні ст. 435 ЦПК України, які можуть стати підставою для відстрочення виконання рішення суду, дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні заяви.

З огляду на вище наведене, колегія суддів приходить до висновку, що при розгляді заяви ОСОБА_1 , судом першої інстанції вірно встановлено відсутність правових підстав для її задоволення, оскільки судом встановлено відсутність обставин, що ускладнюють виконання судового рішення або роблять його неможливим у розумінні ст. 435 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права при врахуванні заперечень позивача на заяву не є самостійною підставою для скасування ухвали суду першої інстанції та спростовуються матеріалами справи. Оскільки, як вбачається з матеріалів справи, до заперечень Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» додано докази підтвердження відправки копії відповіді відповідачу.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Відповідно до вимог ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення судом норм процесуального та матеріального права при його постановленні, зокрема, ст. 149-153 ЦПК України, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи і спростовуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу, а судове рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана ухвала не підлягає скасуванню, як така, що постановлена з додержанням вимог закону.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 19 жовтня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова