ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/9122/20
провадження № 2/753/2950/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" липня 2022 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Мицик Ю.С.

при секретарях Пугач Д.С., Леонтьєві В.В., Єрош Т.М., Куцолабській І.А.

за участю:

позивача ОСОБА_1

представників позивача ОСОБА_2 , ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_4

представника відповідача ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації про вселення,-

встановив:

До Дарницького районного суду м. Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) до ОСОБА_4 (далі - відповідач, ОСОБА_4 ), про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позивач в обгунтування позову зазначив, що він перебував в шлюбі з відповідачем, який було розірвано 20.12.2019 рішенням Дарницького районного суду м. Києва. За час перебування у шлюбі сторони разом з дочкою проживали за адресою: АДРЕСА_1 . Квартира перебуває у власності позивача відповідно до договору купівлі-продажу. За час спільного проживання, за згодою позивача в спірній квартирі були зареєстровані відповідач та їхня дочка. Після розірвання шлюбу, в кінці 2019 року відповідач самовільно залишила квартиру з дочкою, забравши всі свої особисті речі. Позивач самостійно несе витрати за наданні комунальні послуги. У зв`язку з тим, що відповідач не проживає в квартирі, особистих речей в квартирі не має, не сплачує комунальні послуги та не бере участі в утриманні квартири, позивач просить визнати її такою, що втратила право користування житловим приміщення, посилаючись на припинення сервітуту.

18.06.2020 ухвалою Дарницького районного суду м. Києва відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

05.10.2020 до суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_4 , про вселення, яка обґрунтована тим, що ОСОБА_1 , чинить їй перешкоди у користуванні квартирою, змінив замки, доступ до квартири вона не має. Разом з дочкою вони проживали у спірній квартирі до 2019 року. У зв`язку з психологічним тиском та фізичним насиллям зі сторони відповідача, вона була змушена виїхати з квартири разом з дочкою. Просила врахувати, що вона іншого житла не має, зареєстрована у вказаній квартирі, проживала на законних підставах, а тому має право на користування квартирою на рівні із її власником.

05.10.2020 ОСОБА_4 подано відзив на позовну заяву. Зокрема, відповідач посилається, що не обмежує права позивача, як власника житла, в користуванні спірною квартирою. У зв`зку з тим, що позивач в ніч з 06.09.2019 на 07.09.2019 завдав їй тілесні ушкодження в присутності малолітньої дитини, вона була вимушена переїхати в орендоване житло. Позивач своїми діями сприяв її виселенню разом із малолітньою дитиною. Вказала, що зверталася до органів поліції та до Служби у справах дітей Дарницької районної в м. Києві адміністрації, з приводу створення відповідачем перешкод у користуванні квартирою та вчинення колишнім чоловіком домашнього насильства щодо неї, а відтак, факт її непроживання у спірній квартирі обумовлений поважними причинами і не може бути підставою для позбавлення її права на користування житлом.

12.11.2020 ухвалою суд прийняв зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації про вселення та об`єднав в одне провадження з позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Цією ж ухвалою суд перейшов до розгляду вказаної справи за правилами загального позовного провадження та замінив засідання по суті підготовчим.

30.11.2020 представником позивача - ОСОБА_6 подано відзив на зустрічну позовну заяву, та відповідь на відзив. Представник відповідача просить відмовити в задоволенні зустрічного позову через його безпідставність та задовольнити первісний позов. Зазначає, що вказане житло є особистою приватною власністю відповідача, яким він має право розпоряджатися на власний розсуд. Заперечує факти вчинення фізичного або психологічного насильства щодо дружини. Також вказує, що відповідач не чинив перешкод у вільному доступі та користуванні квартирою відповідачу та дитині. Відповідач самостійно прийняла рішення про виселення, забрала всі свої речі та переїхала до орендованої квартири. За таких підстав, вважає, що позивач не була позбавлена права користування квартирою, а добровільно виселилась, на свій власний розсуд змінивши своє місце проживання. Вказує, що на час подання позову, ОСОБА_4 втратила статус члена сім`ї власника житла, а тому на його вимогу, сервітут має бути припинений.

18.02.2021 відповідачем подано відповідь на відзив на зустрічний позов. Зокрема, ОСОБА_4 стверджує, що змушена була залишити квартиру у зв`язку з тим, що позивач створив умови, що стали несумісними для спокійного та безпечного проживання з ним в спірній квартирі. Хвилюючись за свою безпеку та психологічний стан дитини, яка стала свідком фізичного та психологічного насилля, вона змушена була покинути житло. Після цього, відповідач змінив замки у квартирі, що підтверджує її доводи про створення ним перешкод у користуванні житлом.

14.04.2021 ухвалою суд відмовив в задоволенні клопотання представника відповідача - ОСОБА_5 про зменшення судового збору, зустрічний позов було залишено без руху, надано строк для усунення недоліків позову.

16.04.2021 відповідачем надіслано заяву про усунення недоліків зустрічного позову.

28.09.2021 ухвалою, що занесена до протоколу судового засідання суд закрив підготовче провадження та призначив справу до розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили його задовольнити, зустрічний позов просили залишити без задоволення, посилаючись на доводи, що викладені у заявах по суті справи.

Відповідач та її представник заперечували проти задоволення первісного позову, просили задовольнити зустрічний позов, посилаючись на доводи, що викладені у заявах по суті справи.

В судовому засіданні були допитанні в якості свідка ОСОБА_1 , який пояснив, що квартира АДРЕСА_2 , придбана до шлюбу з відповідачем. ОСОБА_4 була зареєстрована у вказаній квартирі як член його сім`ї. В подальшому, відносини між ними не склалися через подружню зраду зі сторони його дружини, а тому 20.12.2019 рішенням суду шлюб між ними було розірвано. Після розірвання шлюбу, він продовжує піклуватися про дитину, сплачує аліменти, приймає участь у її вихованні. Зазначає, що відповідач добровільно залишила квартиру у вересні 2019 року, коли він знаходився в м. Хмельницьк разом з дочкою. В 2017 році відповідач вже змінювала місце проживання та близько шести місяців не проживала в квартирі, але потім відносини налагодилися і вони проживали разом до 2019 року. За час спільного проживання, в них виникали конфлікти також з приводу виховання дочки. Востаннє, його дружина залишила дитину вдома саму та пішла з подругами розважатися, чим спровокувала сварку. Стверджував, що не чинив перешкод відповідачу у користуванні квартирою, відповідач звільнила квартиру добровільно, забравши свої власні речі. З вересня 2019 року відповідач не приймає участі в утриманні квартири, не цікавиться житлом, а її реєстрація перешкоджає йому вільно користуватися майном та покладає додаткові обов`язки по сплаті комунальних послуг. Не заперечував обставини, що ним у грудні 2019 року були змінені замки у квартирі, після виселення відповідача, водночас вказав, що остання не просила надати їй нові ключі від квартири.

Допитаний в якості свідока ОСОБА_7 пояснив, що з ОСОБА_1 він товаришує близько 15 років, а з ОСОБА_4 близько 10 років. Вказав, що відповідач добровільно виїхала з квартири де вони проживали разом із позивачем та спільною дитиною. Після виселення ОСОБА_4 , він її не зустрічав. Наскільки йому відомо, спільна дитина сторін проживає разом із ОСОБА_4 , але приїздить до свого батька. В його присутності ОСОБА_1 не чинив ОСОБА_4 перешкод у користуванні квартирою, та ніколи не застосовував насильства, хоча він був свідком події, коли відповідач принижувала позивача в присутності інших осіб. З 2019 року позивач проживає у квартирі АДРЕСА_2 один та сам сплачує комунальні послуги.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_8 повідомив, що перебуває зі сторонами у дружніх відносинах. Дитина приїздить до батька, ОСОБА_1 через вихідні. В його присутності ОСОБА_1 не чинив ОСОБА_4 перешкод у користуванні квартирою, коли сторони проживали разом, ОСОБА_4 була у стосунках з іншим чоловіком, що провокувало сварки та конфлікти у сім`ї. Після того, як ОСОБА_4 залишила квартиру, він особисто ніколи не бачив її у житлі позивача.

Допитана в якості свідка ОСОБА_9 повідомила, що ОСОБА_4 вона знає з 2016 року. Їй відомо, що ОСОБА_1 часто вживав алкоголь, ображав ОСОБА_4 в присутності друзів. В 2016 році, вночі ОСОБА_4 зателефонувала їй та попросилася залишитися на ніч разом із дитиною, через зловживання позивачем алкоголем. В подальшому, ОСОБА_4 неодноразово була вимушена залишати квартиру через сварки із чоловіком. ОСОБА_1 не подобалися їх дружні стосунки, оскільки вона завжди говорила йому, що він поводить себе не як чоловік. ОСОБА_1 часто в її присутності та присутності їх друзів ображав ОСОБА_4 , вказуючи, що вона жебрачка та має непрестижну роботу. В 2017 році після чергової сварки ОСОБА_4 пішла від чоловіка разом із дитиною та деякий час не проживала у квартирі АДРЕСА_2 . Після цього сторони примирилися, оскільки ОСОБА_4 не було де жити. В 2019 році ОСОБА_4 потрапила у лікарню після побиття її чоловіком. Після лікарні вона забрала лише необхідні речі та орендувала квартиру. Всі інші сезонні речі та побутова техніка залишилися у квартирі, хоча були набутті спільно подружжям. Вона була свідком того, як позивач не змогла потрапити разом із дитиною у квартиру, оскільки були змінені замки, а позивач не відчиняв двері.

Допитана в якості свідка ОСОБА_10 повідомила, що з позивачем не знайома, а з відповідачем познайомилась в 2019 році, коли ОСОБА_4 лежала в лікарні після побиття її чоловіком. Оскільки ОСОБА_4 після лікарні не було де жити, вона запропонували їй своє помешкання. ОСОБА_4 проживала у неї близько чотирьох місяців, оскільки не мала коштів на оренду квартири. У ОСОБА_4 не було особистих речей, а тому вона допомогала їй та дитині. Їй відомо, що особисті речі ОСОБА_4 залишилися у квартирі ОСОБА_1 , проте вона не може їх забрати, оскільки останній змінив замки у квартирі.

Вислухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні ним правовідносини.

ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 , що підтверджується копією договору купівні-продажу квартири від 27.05.2010 та витягом з Державного реєстру правочинів від 27.05.2010 № 8582698, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 15.06.2010 № 26420174. /а.с. 8-10/.

20.09.2011 між сторонами було укладено шлюб, який 20.12.2019 розірвано рішенням Дарницького районного суду м. Києва /а.с. 7/.

В період зареєстрованого шлюбу у сторін народилась дочка ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 /а.с. 30/.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 16.05.2019 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання дочки ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі ј частини від його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 22.02.2019 і до повноліття дитини, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку /а.с. 62-64/.

Постановою Київського апеляційного суду від 28.08.2019 рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16.05.2019 скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання дочки ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у твердій грошовій сумі, яка підлягає індексації, у розмірі 2500,00 грн. щомісячно, починаючи з 22.02.2019 і до досягнення дитиною повноліття /а.с.56-59/.

Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання/перебування фізичних осіб Дарницької РДА від 28.09.2020 ОСОБА_11 з 10.04.2012 по теперішній час зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 /а.с. 32/.

Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання/перебування фізичних осіб Дарницької РДА, ОСОБА_4 з 10.02.2012 по теперішній час зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 а.с. 33/.

З пояснень сторін у судовому засіданні та показів свідків вбачається, що між позивачем та відповідачем існує тривалий особистісний конфлікт.

Як стверджує відповідач, починаючи з вересня 2019 року вона не проживає у зазначеній квартирі у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 вчиняв домашнє насильство, що змусило її разом з донькою залишити житло.

Норми права, що підлягають застосуванню:

ч. 1 ст.4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Ст. 41 Конституції України проголошує право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

При цьому право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним.

Непорушність права власності проголошена і в низці міжнародних документів (ст. 17 Загальної декларації прав людини (ООН,10.12.1948 року), ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 1950).

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном, а згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України - власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Приписами статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції передбачає кожній особі гарантії, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ від 24 листопада 1986 року у справі «Gillow v. the U.K.»), так і на наймача (рішення ЄСПЛ від 18 лютого 1999 року у справі «Larkos v. Cyprus»).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, визначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення ЄСПЛ у справі «Прокопович проти Росії»(Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, пункт 36, ECHR 2004-XI (витяги).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, пункт 47).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення ЄСПЛ у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, пункт 56). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення ЄСПЛ від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. пункт 60 вищезгаданого рішення у справі «Зехентнер проти Австрії»). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», пункт 50; рішення від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, пункт 110, ECHR 2000-I).

Отже, навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Разом з тим у спірних правовідносинах права позивача як власника квартири захищені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Конвенція в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

ЄСПЛ у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV«Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, можна дійти висновку, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

В даному випадку спір виник між власником квартири, який одночасно користується квартирою, та колишнім членом сім`ї власника з приводу усунення перешкод у користуванні вказаним житлом шляхом вселення..

Отже, необхідно вирішити питання про співвідношення і застосування статей 391, 395, 405, 406 ЦК України та статей 64, 150 та 156 ЖК Української РСР.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Нормами статті 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно з частинами другою, третьою статті 64 ЖК Української РСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Відповідно до статті 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

У статті 162 ЖК Української РСР вказано, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

Позивач у судовому засіданні не заперечував, що його дружина була зареєстрована та вселена до спірної квартири за його згодою.

У статті 7 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житловим приміщенням допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

Відповідно до статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду (частина перша статті 402 ЦК України).

Право користування чужим майном може бути визначено й щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

У частині першій статті 156 ЖК Української РСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника.

Зазначена норма не передбачає і самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу.

Водночас посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника.

Статтею 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено перелік речових прав, похідних від права власності: право користування (сервітут); інші речові права відповідно до закону.

Тобто під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи.

Особливістю вирішення цього спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин. Тому і їх права, в тому числі житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватися судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише - з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

У будь-якому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Наведені правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20).

У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Таким чином, у цій справі питання про припинення права користування житловим приміщення має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та встановлених статтею 50 ЖК Української РСР вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла.

Крім того, суд дослідив питання дотримання балансу між захистом права власності позивача, права відповідача як колишнього члена сім`ї на користування квартирою у якого відсутне інше майно для проживання.

Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і є пропорційним до поставленої законної мети (рішення ЄСПЛ від 26 лютого 2002 року у справі «Кутцнер проти Німеччини» (Kutzner v. Germany), пункт 60).

Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Способи захисту цивільних прав і інтересів визначені у статті 16 ЦК України, і такий перелік не є вичерпним. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового правата інтересу. Також перераховані конкретні способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Відповідач вселилась у спірну квартиру в якості члена сім`ї власника квартири за згодою позивача і набула право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом.

З матеріалів справи вбачається що відповідач проживала у спірній квартирі з 10.02.2012 та зареєстрована там, як дружина власника нерухомого майна, тобто зі згоди власника нерухомого майна до вересня 2019 року.

Суд відхиляє доводи позивача, що позивач добровільно залишила житло, та погоджується із доводами відповідача, що зміна місця проживання була обумовлена поважними причинами, зокрема, через конфліктні ситуації між подружжям, що негативно впливали на виховання та розвиток дитини та побоювання відповідача за наслідками вчинення позивачем відносно неї насильства.

Вказане підтверджується висновком спеціаліста від 26.01.2021.

Зокрема, з висновку спеціаліста, кандидата психологічних наук ОСОБА_12 щодо перебігу психологічної роботи з малолітньою ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на базі «Зеленлї кімнати», вбачається, що результати психологiчного дослiдження ОСОБА_11 показали, що вона стала свідком фiзичного та психологічного насильства здійсненого батьком ОСОБА_1 , 1986 р.н., у відношенні до її матері ОСОБА_4 , 1992 р.н., що відповідно до постулатів психологiчноi науки та Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» є психологiчним насильством у відношенні до самої дитини. Бо у відповідності до зазначеного Закону України психологiчне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи. <...>, якщо такі дії або бездiяльнiсть викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи». Малолітня ОСОБА_11 ймовірніше за все потребуватиме відтермінованої допомоги травмотерапевта. Водночас варто зауважити, що дитина любить і потребує обох батьків, і в індивідуальних комунікаціях з кожним з них по окремостi почувається любимою та захищеною.

Виникнення конфліктів та сварок між сторонами підтвердили свідки в судовому засіданні.

В судовому засіданні позивач визнав, що в грудні 2019 року він змінив замки у квартирі, не повідомивши про це ОСОБА_4 .

Вказане свідчить про те, що відповідач була обмежена у праві користування спірним житлом, оскільки не мала ключів від вхідних дверей, а відтак її непроживання у квартирі було з поважної причини.

У даній справі ОСОБА_4 стверджувала, що не має іншого нерухомого майна.

Квартира, що належить позивачу має загальну площу 91, 50 кв.м. та житлову - 42, 70 кв.м., на час розгляду справи, складається із трьох житлових кімнат, дві з яких займає позивач, а в іншій проживала відповідач з дитиною.

Посилання позивача на неможливість вільно володіти, користуватись та розпоряджатися майном суд не приймає до уваги, так як згідно ч. 5 ст. 403 ЦК України сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпорядження цим майном.

Окрім цього, дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (ч. 2 ст. 3 СК України).

Частиною 2 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Отже, вимога про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням не може бути застосована до ОСОБА_4 , оскільки вона звужує житлові права малолітньої ОСОБА_11 , що є недопустимим.

Посилання позивача на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 15.05.2017 у справі № 6-2931цс16, є помилковими, оскільки фактичні обставини справи, які були предметом розгляду Верховного Суду відрізняються від обставин даної справи.

Положення ст. 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. В даному випадку таких документів матеріали справи не містять.

Враховуючи те, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження наявності у ОСОБА_4 нерухомого майна, суд приходить до переконання, що припинення права користування відповідача спірним житлом не відповідає пропорційності в розумінні положень ст. 8 Конвенції.

Таким чином, у вказаній справі, інтереси відповідача, як користувача спірною квартирою, перевищують інтереси позивача, як власника спірної квартири.

На вселення до батьків їхніх неповнолітніх дітей згода власника не потрібна (частина друга статті 156, частина перша статті 161 ЖК Української РСР).

Крім того, в судовому засіданні позивач не заперечував проти проживання їх дитини у спірній квартирі, а відповідачем не доведено, що останній чинить перешкоди доньці у користуванні житлом. Відтак вимоги ОСОБА_4 про вселення ОСОБА_11 до квартири АДРЕСА_2 , задоволенню не підлягають.

Таким чином, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємозв`язку у сукупності, розглядаючи даний спір в межах заявлених позовних вимог, суд відмовляє у задоволенні позову ОСОБА_1 та задовольняє зустрічний позов ОСОБА_4 шляхом її вселення до квартири АДРЕСА_2 .

Інші доводи сторін, які наведені у заявах по суті справи, не впливають на висновки суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини.

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

З відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у розмірі 768,40 грн.

На підставі викладеного, керуючись статтями 4, 5, 7, 12, 13, 76, 77, 80, 81, 89, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, про вселення - задовольнити частково.

Вселити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 до квартири АДРЕСА_2 .

В решті вимог позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_4 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) судовий збір в розмірі 840 грн. 80 коп.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Ю.С.Мицик