Постанова

Іменем України

12 cерпня 2022 року

м. Київ

справа № 757/3989/15-ц

провадження № 61-8347св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу адвоката Кулачка Тараса Миколайовича в інтересах ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2020 року у складі судді Батрин О. В. та постанову Київського апеляційного суду від 15 квітня 2021 року у складі колегії суддів Савченка С. І., Верланова С. М., Мережко М. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2015 року Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за кредитним договором.

Позовні вимоги мотивувало тим, що 16 лютого 2006 року Акціонерний поштово-пенсійний банк «Аваль» (далі - АППБ «Аваль»), правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», і ОСОБА_2 уклали договір про надання споживчого кредиту № 014/0054/74/45897, згідно з умовами якого банк надав ОСОБА_2 кредит на споживчі цілі в розмірі 99 000,00 дол. США строком на 20 років під 12 % річних, а позичальник зобов`язався повернути отриманий кредит та сплатити проценти за користування коштами.

Поручителем позичальника є ОСОБА_3 , яка за договором поруки від 16 лютого 2006 року зобов`язалася відповідати перед банком за виконання позичальником зобов`язань з повернення кредиту в повному обсязі.

Зазначив, що ОСОБА_2 не виконував зобов`язання за договором, у зв`язку з чим утворилася прострочена заборгованість, яка станом на 20 жовтня 2014 року становить 101 822,91 дол. США, зокрема тіло кредиту - 83 252,05 дол. США, проценти - 7 609,15 дол. США, пеня - 10 961,71 дол. США.

Письмова вимога банку від 10 липня 2014 року про дострокове погашення кредиту відповідачами не виконана.

Посилаючись на частину другу статті 1050, статтю 1054 ЦК України, просив достроково стягнути солідарно із відповідачів на користь банку борг за кредитним договором у розмірі 101 822,91 дол. США та судові витрати.

Ухвалою від 22 червня 2020 року Печерський районний суд м. Києва замінив позивача у справі ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на його правонаступника ОСОБА_1 на підставі договору про відступлення прав вимоги від 25 листопада 2019 року.

Короткий зміст рішень суду першої інстанції

Заочним рішенням від 08 липня 2015 року Печерський районний суд міста Києва позов задовольнив.

Стягнув із ОСОБА_2 і ОСОБА_3 солідарно на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» 101 822, 91 доларів США боргу за кредитним договором та судові витрати.

Ухвалою від 7 грудня 2018 року Печерський районний суд міста Києва заяви ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про скасування заочного рішення задовольнив.

Заочне рішення від 08 липня 2015 року Печерський районний суд міста Києва скасував, призначив справу до розгляду у загальному порядку.

Рішенням від 09 жовтня 2020 року Печерський районний суд міста Києва позов задовольнив частково.

Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 83 252,05 дол. США заборгованості за кредитним договором, за відсотками у розмірі 4 954,20 дол. США, що складає 88 206,25 дол. США та пеню у розмірі у розмірі 114 593,52 грн.

Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 343,04 грн судового збору.

У решті позову відмовив.

Місцевий суд рішення мотивував тим, що позичальник ОСОБА_2 не виконував передбачених кредитним договором обов`язків з повернення кредиту шляхом внесення щомісячних платежів і мав прострочену заборгованість, що у свою чергу, відповідно до закону та умов кредитного договору, є підставою для захисту прав нового кредитора ОСОБА_1 і дострокового стягнення боргу на її користь.

У позові до поручителя ОСОБА_3 відмовив з огляду на припинення її поруки на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України,

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Київський апеляційний суд постановою від 15 квітня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнив частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 09 жовтня 2020 року в частині розміру пені змінив, стягнув із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 пеню у розмірі 107 815,19 грн.

У решті рішення суду першої інстанції залишив без змін.

Постанову апеляційний суд мотивував тим, що висновки суду першої інстанції є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Проте зазначив, що місцевий суд невірно обрахував річний термін, оскільки позов подано у лютому 2015 року, а відтак пеня має обраховуватися за період із лютого 2014 року згідно з розрахунком.

У частині вимог до поручителя ОСОБА_3 рішення суду першої інстанції не оскаржено.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у травні 2021 року до Верховного Суду, адвокат Кулачко Т. М. в інтересах ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Підставою касаційного оскарження адвокат Кулачко Т. М. в інтересах ОСОБА_2 зазначає неврахування судом апеляційної інстанції висновків щодо застосування статті 1050 ЦК України у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (провадження № 14-10цс18) та постанові Верховного Суду від 15 серпня 2018 року у справі № 761/13715/13-ц (провадження № 61-11145св18).

Адвокат Кулачко Т. М. в інтересах ОСОБА_2 мотивував касаційну скаргу тим, що суди неправильно застосували Закон України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», оскільки стягнення пені можливе лише у грошовій одиниці України гривні; суди попередніх інстанцій неправомірно відмовили у задоволенні клопотання про призначення судово-економічної експертизи для визначення розміру заборгованості.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди установили, що 16 лютого 2006 року АППБ «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», і відповідач ОСОБА_2 уклали кредитний договір № 014/0054/74/45897, згідно з умовами якого банк надав ОСОБА_2 99 000,00 дол. США для придбання номеру-апартаментів у м. Одесі строком до 16 лютого 2026 року під 12 % річних, а позичальник зобов`язався повернути отриманий кредит та сплатити проценти за користування коштами.

Згідно з пунктами 1.3, 6.1 кредитного договору та графіку погашення кредиту (додаток № 1 до договору) повернення тіла кредиту і процентів передбачено шляхом внесення позичальником щомісячних платежів у розмірі 1 090,08 дол. США до 05 числа кожного місяця.

Пунктом 7.5 кредитного договору визначено, що кредитор має право достроково стягнути заборгованість за кредитним договором у випадку невиконання позичальником умов цього договору.

Поручителем позичальника є ОСОБА_3 , яка згідно з договором поруки від 16 лютого 2006 року зобов`язалася відповідати перед банком за виконання позичальником зобов`язань з повернення кредиту в повному обсязі.

Позичальник ОСОБА_2 не виконував зобов`язання за кредитним договором, унаслідок чого утворилася прострочена заборгованість.

Письмова вимога банку, направлена відповідачам 10 липня 2014 року, про дострокове повернення кредиту не пізніше 60-ти днів з дати цієї вимоги, останніми не виконана.

Станом на 20 жовтня 2014 року борг за кредитом становить 101 822,91 дол. США, у тому числі: тіло кредиту - 83 252,05 дол. США, проценти - 7 609,15 дол. США, пеня - 10 961,71 дол. США.

25 листопада 2019 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» і ОСОБА_1 уклали договір відступлення прав вимоги від 25 листопада 2019 року, за яким банк відступив ОСОБА_1 право вимоги за кредитним договором від 16 лютого 2006 року № 014/0054/74/45897 та забезпечувальними договорами, укладеними із ОСОБА_2 .

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з абзацом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржено з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Межі розгляду справи судом

Підставою для відкриття касаційного провадження є пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку).

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Задовольняючи позов частково, місцевий суд виходив з невиконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, наявності простроченої заборгованості та підстав для дострокового стягнення усієї суми заборгованості.

Змінюючи рішення місцевого суду в частині розміру пені, апеляційний суд виходив з неправильного обрахунку судом першої інстанції річного терміну нарахування пені.

Колегія суддів погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій з наступних підстав.

Щодо застосування статті 1050 ЦК України без урахування висновків Верховного Суду про її застосування у подібних правовідносинах

Однією із підстав відкриття касаційного провадження стали доводи заявника про застосування статті 1050 ЦК України без урахування висновків Верховного Суду про її застосування у подібних правовідносинах, висловлених у пунктах 91-93 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц і постанові Верховного Суду від 15 серпня 2018 року у справі № 761/13715/13-ц (провадження № 61-11145св-18).

Зазначені доводи не знайшли свого підтвердження у справі.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Застосування цієї норми права у подібних правовідносинах перебувало предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (провадження № 14-10цс18), на яку, зокрема, посилалася особа, яка подала касаційну скаргу, як на приклад неоднакового застосування норми права, дійшла висновку, що припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 15 серпня 2018 року у справі № 761/13715/13-ц (провадження № 61-11145св18).

Висновки судів попередньої інстанції про застосування статті 1050 ЦК України зазначеним висновкам Верховного Суду не суперечать.

Відповідно до пункту 7.5 кредитного договору 16 лютого 2006 року між ОСОБА_2 та АППБ «Аваль» Кредитор має право достроково стягувати заборгованість за кредитом, нараховані відсотки за користування кредитом, штрафні санкції та інші витрати, у випадку невиконання Позичальником принаймні будь якої з умов цього Договору та/або договорів застави, інших договорів, що забезпечують погашення кредиту.

Таке стягнення здійснюється за рахунок коштів, майна, майнових прав Позичальника, включаючи забезпечення за цим Договором за умови попереднього (за 10 днів) повідомлення Позичальника рекомендованим листом.

За таких обставин, сторони добровільно, на власний розсуд визначили у договорі порядок направлення досудової вимоги та реалізації права на дострокове стягнення боргу (т.1 а.с.12).

Отже, у справі, що переглядається, суди попередніх інстанцій задовольняючи частково вимогу про стягнення відсотків, правильно виходили з того, що 10 липня 2014 року банк надіслав поручителю ОСОБА_3 та позичальнику ОСОБА_2 вимогу № 11400000/15-1680, відповідно до якої банк вимагав протягом 60 днів погасити заборгованість за кредитним договором (т. 1 а. с. 17-18).

З урахуванням статті 1050 ЦК України та пункту 7.5 кредитного договору між боржником та кредитором, датою виникнення права кредитора на дострокове стягнення боргу, як і датою припинення права кредитора на нарахування відсотків за кредитним договором є саме 21 липня 2014 року.

Отже доводи касаційної скарги про нарахування відсотків за кредитним договором із 10 липня 2014 року по 21 липня 2014 року усупереч висновкам Верховного Суду про застосування статті 1050 ЦК України є безпідставними.

Доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» та стягнення пені лише у грошовій одиниці України гривні є неприйнятними.

Суди попередніх інстанцій стягнули пеню із відповідача саме у гривні.

Касаційна скарга також містить посилання на відмову судів попередніх інстанцій у призначенні судово - економічної експертизи у зв`язку з тим, що ОСОБА_2 не був позбавлений можливості звернутися до судового експерта з метою проведення відповідної експертизи.

З огляду на статтю 105 ЦПК України, призначення експертизи судом є обов`язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи судом є обов`язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити:

1) характер і ступінь ушкодження здоров`я;

2) психічний стан особи;

3) вік особи, якщо про це немає відповідних документів і неможливо їх одержати.

Отже під критерії для обов`язкового призначення експертизи справа, що переглядається не підпадає.

З огляду на частини першу - другу статті 106 ЦПК України, учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення.

Порядок проведення експертизи та складення висновків експерта за результатами проведеної експертизи визначається відповідно до чинного законодавства України про проведення судових експертиз.

За таких обставин відмова судів попередніх інстанцій у призначенні у справі судово - економічної експертизи з тих підстав, що заявник не позбавлений можливості звернутися до експерта самостійно вимогам статей 105 - 106 ЦПК України не суперечать.

Беручи до уваги, що відповідач не навів переконливих аргументів та доказів на підтвердження того, що наданий позивачем розрахунок заборгованості за кредитним договором є неправильним, чи банком не враховані здійснені позичальником платежі, Верховний Суд вважає неприйнятними доводи касаційної інстанції про порушення норм процесуального права щодо відмови у задоволенні клопотання про призначення судової експертизи.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків суду.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції у незміненій частині та постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема з резолютивної частини із зазначенням у ній розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки ухвалою від 31 травня 2021 року Верховний Суд зупинив виконання рішення суду першої інстанції до закінчення касаційного провадження, слід поновити виконання цього судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу адвоката Кулачка Тараса Миколайовича в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2020 року у незміненій частині та постанову Київського апеляційного суду від 15 квітня 2021 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Печерського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2020 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Мартєв В. В. Сердюк І. М. Фаловська