Постанова

Іменем України

19 серпня 2022 року

м. Київ

справа № 203/1916/14-ц

провадження № 61-17272св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю.,

Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 жовтня 2020 року у складі судді Колесніченко О. В. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 31 серпня 2021 року у складі колегії суддів: Красвітної Т. П., Свистунової О. В., Єлізаренко І. А., та касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Клименко Наталія Леонідівна, на постанову Дніпровського апеляційного суду від 31 серпня 2021 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України» (далі - ПАТ «Укрексімбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог ПАТ «Укрексімбанк» послалося на те, що 05 червня 2007 року між банком та ОСОБА_1 укладений кредитний договір, згідно з яким останньому надано кредит у розмірі 78 800 швейцарських франків, зі сплатою процентів у розмірі визначеному договором та кінцевою датою погашення 03 червня 2022 року.

Через неналежне виконання ОСОБА_1 зобов`язань щодо своєчасного й повного погашення кредиту виникла заборгованість, у зв`язку з чим банк направляв боржнику вимоги про усунення порушень та дострокове погашення заборгованості, які відповідачем виконані не були.

Посилаючись на викладене, ПАТ «Укрексімбанк» просило суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором, розмір якої станом на 18 березня 2014 року становить 56 746,95 швейцарських франків та 52 923,49 грн з яких: 50 342,08 швейцарських франків - заборгованість за тілом кредиту; 6 404,87 швейцарських франків - заборгованість за процентами; 6 563,22 грн - пеня за несвоєчасну сплату процентів; 46 333,52 грн - пеня за прострочення погашення кредиту; 50 грн - комісія; 26,75 грн - пеня за прострочення сплати комісії.

У вересні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Укрексімбанк» про визнання недійсним кредитного договору.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 послався на те, що при підписанні кредитного договору, укладеного 05 червня 2007 року між ним та банком, порушено його права, оскільки договір за своїм змістом суперечить вимогам статей 6, 11, 15 Закону України «Про захист прав споживачів» та постанові Національного банку України «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» від 10 травня 2007 року № 168, оскільки перед укладенням кредитного договору, а також протягом його дії банк не повідомив йому у письмовій формі про умови надання кредиту та не надав в повному обсязі інформації про умови кредитування. Крім того, позивач зазначає, що кредитний договір не містить розділу про відповідальність банку, що є суттєвою умовою договору, а також відсутні докази, що кредит йому видано в швейцарських франках.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним кредитний договір від 05 червня 2007 року, укладений між ним та банком, та застосувати наслідки недійсного правочину.

Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 жовтня 2014 року справу за позовом ПАТ «Укрексімбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором об`єднано в одне провадження із справою за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Укрексімбанк» про визнання недійсним кредитного договору.

Короткий зміст судових рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій і мотиви їх ухвалення

Справа переглядалась неодноразово.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 лютого 2017 року позов ПАТ «Укрексімбанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрексімбанк» заборгованість за кредитним договором від 05 червня 2007 року в сумі 56 746,95 швейцарських франків та 52 923,49 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 50 342,08 швейцарських франків; заборгованість за процентами за користування кредитом за період з 01 жовтня 2012 року по 18 березня 2014 року - 6 404,87 швейцарських франків; пеня за несвоєчасну сплату процентів за користування кредитом за період з 16 лютого 2013 року по 18 березня 2014 року - 6 563,22 грн; пеня за прострочення погашення кредиту за період з 16 лютого 2013 року по 18 березня 2014 року - 46 333,52 грн; комісія - 50 грн; пеня за прострочення сплати комісії за період з 16 лютого 2013 року по 18 березня 2014 року - 26,75 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позов ПАТ «Укрексімбанк» підлягає задоволенню, оскільки через неналежне виконання позичальником зобов`язань щодо своєчасного й повного погашення кредиту виникла заборгованість, яка відповідно до статей 526, 626, 1048, 1054 ЦК України підлягає стягненню з боржника. Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 , суд виходив з того, що при укладенні оспорюваного кредитного договору сторонами досягнуто згоди з усіх істотних умов, встановлених діючим законодавством. При цьому, ОСОБА_1 не доведено того, що оспорюваний договір містить умови, які є несправедливими і не відповідають вимогам Закону України «Про захист прав споживачів».

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 лютого 2017 року залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з`ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази, унаслідок чого ухвалив законне і обґрунтоване рішення про задоволення позову ПАТ «Укрексімбанк» та відмову в позові ОСОБА_1 .

Постановою Верховного Суду від 13 листопада 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2017 року в частині вирішення позову ПАТ «Укрексімбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2017 року залишено без змін.

Постанова Верховного Суду мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним кредитного договору, оскільки спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; ОСОБА_1 на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконував його умови; банк надав позивачу всю необхідну інформацію про умови надання послуг фінансового кредиту із зазначенням вартості цієї послуги для позичальника.

Доводи заявника в касаційній скарзі про те, що в матеріалах справи відсутні докази отримання кредиту саме у швейцарських франках спростовуються матеріалами справи, а саме умовами кредитного договору, яким передбачено, що кредит надається шляхом продажу кредитних коштів з подальшим зарахуванням гривневого еквівалента на поточний рахунок позичальника (пункт 2.3.2 кредитного договору), а також заявою ОСОБА_1 на видачу готівки та меморіальним валютним ордером від 05 червня 2007 року.

Проте, суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що банк скористався свої правом звернувшись із вимогою до позичальника про дострокове повернення всієї суми кредиту, чим на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, у зв`язку з чим не з`ясували, коли саме закінчився строк дії кредитного договору, оскільки після закінчення строку дії договору право кредитора нараховувати передбачені договором проценти, комісію припинилося і кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання, відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Зазначене свідчить про неповне встановлення судами фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, порушення норм процесуального права, що проявилося у тому числі у невиконанні обов`язку належного дослідження доказів.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 жовтня 2020 року позов АТ «Укрексімбанк» задоволено частково.

Стягнуто на користь АТ «Укрексімбанк» з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором від 05 червня 2007 року № 5007С39 в розмірі 55 176,27 швейцарських франків та 4 663,84 грн, з яких основний борг 50 782,08 швейцарських франків, проценти за користування кредитом за період з 01 жовтня 2012 року по 12 серпня 2013 року - 4 394,19 швейцарських франків, пеня за прострочення погашення кредиту за період з 16 лютого 2013 року по 12 серпня 2013 року - 2 083,07 грн, пеня за несплату процентів за кредитом за період з 16 лютого 2013 року по 12 серпня 2013 року - 2 053,77 грн, комісія - 500 грн, пеня за прострочення сплати комісії за період з 16 лютого 2013 року по 12 серпня 2013 року - 27 грн.

В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивач дотримався обов`язкового досудового порядку врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором, то змінив строк виконання зобов`язання і набув право вимагати в судовому порядку стягнення з позичальника достроково суму невиплаченого кредиту, передбачені договором проценти за користування кредитом, комісію, а також обумовлену в договорі неустойку, право нараховувати які припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, а тому таке право у позивача припинилося після спливу 60 днів з дня отримання досудової вимоги дострокового погашення, тобто 12 серпня 2013 року, у зв`язку з чим за даними виписки по рахунку, сукупно з розрахунками боргу, доданими до позовної заяви, а в подальшому в засіданні 03 липня 2020 року, які відповідачем не спростовані, розмір заборгованості відповідача за кредитним договором станом на 12 серпня 2013 року складає 55 176,27 швейцарських франків та 4 663,84 грн, у зв`язку з чим позов підлягає в цій частині задоволенню.

Відповідно до постанови Правління Національного банку України від 03 серпня 2004 року № 363 (чинної до 07 лютого 2019 року) «Про встановлення процентних ставок за зовнішніми запозиченнями резидентів» та листа Національного банку України від 04 серпня 2004 року № 13-126/3708-7776 розмір ставки LIBOR доводиться щоденно Службовим розпорядженням Національного банку України «Про офіційний курс гривні до іноземних валют», а також розміщується на офіційному сайті Національного банку України, а тому інформація про розмір ставки LIBOR є офіційною, оприлюдненою інформацією, у зв`язку з чим доводи відповідача про неповідомлення його про розмір ставки суд до уваги не приймає.

Крім того, суд зазначає, що відповідач під час укладення кредитного договору ознайомлений з його істотними умовами, змістом договору, підписав цей договір, після чого певний період належним чином виконував усі зобов`язання за кредитним договором, в тому числі і по сплаті процентів, що свідчить про безпідставність тверджень представників відповідача про порушення позивачем умов договору та необізнаність відповідача про розмір платежів по процентам.

Доводи представників відповідача про відсутність прострочення боржника у зв`язку зі щомісячною сплатою визначених графіком погашення кредиту платежів і навіть більших ніж передбачено графіком сум, не відповідає дійсності, оскільки суперечить умова кредитного договору.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 31 серпня 2021 року, з урахуванням ухвали Дніпровського апеляційного суду від 10 вересня 2021 року про виправлення описки, апеляційні скарги АТ «Укрексімбанк», ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 жовтня 2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення.

Позовні вимоги АТ «Укрексімбанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Укрексімбанк» заборгованість за кредитним договором від 05 червня 2007 року № 5007С39 в розмірі 53 421,73 швейцарських франків та 3 911,41 грн, а саме: заборгованість за тілом кредиту - 50 342,08 швейцарських франків, заборгованість по процентам за користування кредитом - 3 079,65 швейцарських франків, пеня за прострочення погашення кредиту - 2 277,81 грн та пеня за несплату процентів за кредитом - 1 633,60 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог АТ «Укрексімбанк» відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності та приймаючи до уваги зміну банком дати остаточного погашення кредиту в повному обсязі на 12 серпня 2013 року, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з позичальника ОСОБА_1 на користь позивача заборгованості за кредитним договором від 05 червня 2007 року № 5007С39, в розмірі 53 421,73 швейцарських франків та 3 911,41 грн (заборгованість за тілом кредиту - 50 342,08 швейцарських франків, заборгованість по процентам за користування кредитом - 3 079,65 швейцарських франків, пеня за прострочення погашення кредиту - 2 277,81 грн та пеня за несплату процентів за кредитом - 1 633,60 грн).

Підстави для стягнення процентів та пені, що передбачені умовами кредитного договору, за межами строку його дії за період з 13 серпня 2013 року по 18 березня 2014 року (відповідно до змісту позовних вимог) відсутні.

Разом з тим, встановивши, що пунктом 2.2.2 кредитного договору від 05 червня 2007 року № 5007С39 позичальнику встановлено щомісячну комісію (плату) за управління кредитом (50 грн) та приймаючи до уваги, що надання інших послуг за вказану комісію (плата за управління кредитом) умовами кредитного договору не погоджено, суд прийшов до висновку, що зазначений вище пункт правочину щодо встановлення щомісячної комісії за управління кредитом є нікчемним в силу закону з моменту його укладення, а отже таким, що не створює юридичних наслідків для сторін, тому не потребує визнання його недійсним.

За таких обставин, відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за комісією в сумі 50 грн та відповідно пені за прострочення сплати комісії в сумі 26,75 грн.

Судом також встановлено, що зі сплачених позичальником грошових коштів на погашення кредитної заборгованості, позивачем зараховано 650 грн на погашення комісії, умова нарахування якої є нікчемною з моменту укладення договору.

За таких обставин, визначаючи розмір заборгованості, що підлягає до стягнення на користь позивача, суд відраховує зазначену вище суму сплаченої комісії (650 грн) від встановленого станом на 12 серпня 2013 року розміру пені за несплату процентів за кредитом (2 283,60 грн). Тому до стягнення підлягає пеня за несплату процентів за кредитом у сумі 1 633,60 грн.

Короткий зміст вимог касаційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали

У касаційній скарзі АТ «Укрексімбанк», просить скасувати рішення суду першої інстанції, постанову суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У касаційній скарзі як на підставу оскарження судових рішень заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Вказує, що апеляційний суд не врахував висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 13 грудня 2018 року у справі № 913/11/18.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не в повній мірі дослідив обставини справи щодо наявності домовленості сторін про погоджений порядок та строк нарахування процентів, а саме до дати фактичного погашення кредиту за процентною ставкою, встановленою умовами кредитного договору.

Крім того, апеляційний суд застосував висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, який не є релевантним спірним правовідносинам, оскільки обставини справи № 444/9519/12 не є подібними обставинам справи, яка переглядається (відсутність іншої домовленості сторін щодо нарахування процентів).

За умовами пункту 2.5 кредитного договору, сторонами погоджено порядок та строк нарахування процентів, а саме до дати фактичного погашення кредиту за процентною ставкою, встановленою умовами кредитного договору.

З дати, коли банк застосував своє право та направив вимогу про дострокове виконання зобов`язання, встановивши в такій вимозі строк для його виконання, фактичне погашення кредиту не відбулось, зобов`язання не виконане. Таким чином, право банку для нарахування процентів за користування грошовими коштами у відповідності до умов кредитного договору не припинилось.

Разом з тим, умови кредитного договору надають право банку нараховувати пеню на прострочене зобов`язання щодо сплати прострочених процентів та простроченого тіла кредиту після 12 серпня 2013 року, що узгоджується з частиною другою статті 551 ЦК України.

Також, банком до дати укладення спірного кредитного договору належним чином виконано всі необхідні процедури згідно з вимогами частини другої статті 11, статті 15 Закону України «Про захист прав споживачів». Підписавши кредитний договір, позичальник за власним волевиявленням погодився з усіма умовами цього договору та, відповідно до пункту 2.4 договору, зобов`язався своєчасно повернути одержаний кредит, сплатити нараховані відсотки, та виконати інші зобов`язання передбачені договором на умовах, встановлених цим договором.

Крім того, посилання апеляційного суду на те, що додатковим договором від 24 грудня 2013 року № 5007С39-1 внесено зміни до кредитного договору та виключено підпункти 2.2.2-2.2.3 та підпункт 2.2.5 є необґрунтованими, оскільки відповідно до розрахунку заборгованості комісія нарахована до дати укладення цього додаткового договору.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції в частині задоволення позовних вимог АТ «Укрексімбанк» та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У касаційній скарзі як на підставу оскарження судового рішення заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Вказує, що апеляційний суд не врахував висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17-ц, від 26 травня 2020 у справі № 638/13683/15-ц, Верховного Суду від 02 жовтня 2020 року у справі № 341/492/14-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 753/9563/14-ц, від 20 листопада 2019 року у справі № 750/8435/16-ц.

Касаційна скарга мотивована тим, що в порушення абзацу 1 пункту 2.5.1 кредитного договору, від банку жодного повідомлення про базову ставку LIBOR з моменту підписання кредитного договору і до теперішнього часу позичальнику не надходило. Таким чином, ані кредитний договір, ані додатки до нього не містять розміру процентів, які повинний сплачувати позичальник на користь банку, а передбачений умовами договору обов`язок стосовно повідомлення позичальника банком не виконано. У даному випадку настає прострочення кредитора через відсутність надання позичальнику інформації стосовно порядку та розміру сплати процентів за кредитом.

Разом з тим, відсутній правовий висновок Верховного Суду стосовно застосування положень статті 613 ЦК України у випадку невиконання обов`язку кредитором щодо надання інформації щодо розміру належних до сплати процентів та реквізитів, на які ці проценти повинні нараховуватись - настання прострочення кредитора.

Крім того, оскільки повідомлення про дострокове повернення кредиту направлено на сторонню адресу, тому таку вимогу не можна вважати направленою позичальнику та отриманою ним, на що апеляційний суд не звернув уваги.

Провадження у суді касаційної інстанції

Касаційна скарга до Верховного Суду подана АТ «Укрексімбанк» 22 жовтня 2021 року.

Ухвалою Верховного Суду від 13 грудня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі.

Касаційна скарга до Верховного Суду подана ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Клименко Н. Л., 21 жовтня 2021 року.

Ухвалою Верховного Суду від 18 січня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи

Суди встановили, що 01 червня 2007 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про видачу кредиту у сумі 78 800 швейцарських франків терміном на 15 років, зі сплатою 10,24 % річних, на придбання квартири за адресою: кв. АДРЕСА_1 .

05 червня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України», правонаступником якого є ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України», та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 5007С39, згідно з яким банк зобов`язувався надати позичальнику кредит у сумі 78 800 швейцарських франків з кінцевою датою погашення 03 червня 2022 року для оплати за придбання двокімнатної квартири розташованої за адресою: кв. АДРЕСА_1 .

Пунктом 2.2.1 кредитного договору встановлено, що позичальник щомісячно сплачує банку проценти за користування кредитом у валюті кредиту в розмірі річної процентної ставки, яка визначається наступним чином: LIBOR (12m) + 7,80 % річних, але не нижче 10,24 % річних.

Пунктом 2.2.2 кредитного договору сторонами погоджено розмір щомісячної плати за управління кредитом (комісії) в сумі 50 грн з 1 по 15 число кожного місяця.

Порядок надання кредиту встановлено підпунктами 2.3.1-2.3.2 пункту 2.3 кредитного договору, якими передбачено, що кредит надається у готівковій формі. Кредит надається шляхом продажу кредитних коштів на Міжбанківському валютному ринку за рахунок позичальника з подальшим зарахуванням гривневого еквівалента на поточний рахунок позичальника № НОМЕР_1 відкритий в банку, з подальшим зняттям готівкових коштів через касу банку.

Погашення кредиту відбувається у валюті кредиту щомісяця рівними частинами, починаючи з наступного місяця після одержання кредиту в сумах, визначених Графіком погашення кредиту. Строки, передбачені Графіком погашення кредиту за договором, є обов`язковими (пункт 2.4.1 кредитного договору).

Відповідно до пункту 2.6.2 договору, позичальник зобов`язаний здійснити дострокове погашення кредиту або його частини, процентів за користування кредитом, комісій, зборів та інших належних до сплат платежів за договором протягом 10 календарних днів з дня отримання письмової вимог банку про таке дострокове погашення у випадку, якщо: позичальник не виконав будь-яке зобов`язання за цим договором; позичальник є фінансово неспроможним; притягнуто до кримінальної відповідальності позичальника, та/або поручителя і (заставодавця) позичальника; втрачено, зіпсовано або пошкоджено предмет застави (через настання страхового випадку); в інших випадках, передбачених цим договором, гарантійними документами та чинним законодавством України; виникла і триває хоча б одна з неприйнятних умов (пункт 3.2 цього Договору).

Додатком № 1 до кредитного договору від 05 червня 2007 року № 5007С39 погоджено Графік погашення кредиту за договором, яким визначено погашення кредиту щомісячними платежами в сумі 437,78 франків (т. 1 а. с. 17-18).

На підставі заяви ОСОБА_1 від 04 червня 2007 року з ним укладений договір банківського рахунку 04 червня 2007 року за № 50/24-0767, на виконання умов якого відповідачу відкрито поточний рахунок № НОМЕР_1 (т. 2 а. с. 65, 66-67).

05 червня 2007 року відповідач подав заяву № 01 про продаж іноземної валюти за рахунок кредитних коштів для фізичної особи, яка не займається підприємницькою діяльністю, відповідно до якої доручив банку продати іноземну валюту у вигляді 78 800 швейцарських франків; утримати комісійну винагороду згідно з Тарифами банку із суми гривень, зарахованих на рахунок № НОМЕР_2 ; зарахувати кошти, що підлягають продажу, на рахунок № НОМЕР_3 ; кошти отримані від продажу іноземної валюти, перерахувати на поточний рахунок у національній валюті № НОМЕР_1 ; залишок гривень після сплати комісійної винагороди повернути на поточний рахунок у національній валюті (т. 1 а. с. 22).

Видача відповідачу кредитних коштів підтверджується відповідними меморіальними ордерами, виписками по рахункам, заявою на видачу готівки, а також висновком судової економічної експертизи від 05 серпня 2016 року № 5531/5532-15 (т.1 а. с. 71-79; т. 2 а. с. 59, 60, 63, 64, 149-160, 236-243), якими в їх сукупності підтверджується зарахування на кредитний рахунок № НОМЕР_4 , визначений в підпункті 2.3.1 кредитного договору, валюти в розмірі 78 800 швейцарських франків, продажу кредитних коштів та подальшого зарахування гривневого еквівалента від продажу іноземної валюти на поточний рахунок позичальника № НОМЕР_1 і видачі йому коштів через касу банку, що відповідало умовам, визначеним сторонами в кредитному договорі та відповідній заяві позичальника ОСОБА_1 від 05 червня 2007 року № 01.

Додатковим договором від 24 грудня 2013 року № 5007С39-1 внесено зміни до кредитного договору та виключено підпункти 2.2.2-2.2.3 та підпункт 2.2.5 пункту 2.2 статті 2 договору, тобто сплату деяких комісій банку (т. 1 а. с. 20).

З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що з жовтня 2012 року відповідач почав допускати порушення своїх зобов`язань за кредитним договором і перестав вчасно сплачувати кредит та відсотки (т. 1 а. с. 6).

У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору, 28 травня 2013 року ПАТ «Укрексімбанк» направило ОСОБА_1 вимогу про дострокове погашення всієї суми заборгованості за кредитним договором, в якій вимагав протягом 60 днів з дня отримання даної письмової вимоги здійснити дострокове погашення заборгованості за кредитним договором із зазначенням її розміру (т. 1 а. с. 26-28).

Зазначену вище вимогу ОСОБА_1 отримав 13 червня 2013 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 000 (т. 1 а. с. 28).

Згідно з розрахунком, наданого ПАТ «Укрексімбанк», у зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору, утворилась заборгованість, яка станом на 18 березня 2014 року становить 56 746,95 швейцарських франків та 52 923,49 грн з яких: 50 342,08 швейцарських франків - заборгованість за тілом кредиту; 6 404,87 швейцарських франків - заборгованість за процентами; 6 563,22 грн - пеня за несвоєчасну сплату процентів; 46 333,52 грн - пеня за прострочення погашення кредиту; 50 грн - комісія; 26,75 грн - пеня за прострочення сплати комісії.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частинами першою та другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та частково задовольняючи позов, апеляційний суд виходив з того, що надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності та приймаючи до уваги зміну банком дати остаточного погашення кредиту в повному обсязі на 12 серпня 2013 року, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з позичальника ОСОБА_1 на користь позивача заборгованості за кредитним договором від 05 червня 2007 року № 5007С39, в розмірі 53 421,73 швейцарських франків та 3 911,41 грн (заборгованість за тілом кредиту - 50 342,08 швейцарських франків, заборгованість по процентам за користування кредитом - 3 079,65 швейцарських франків, пеня за прострочення погашення кредиту - 2 277,81 грн та пеня за несплату процентів за кредитом - 1 633,60 грн).

Підстави для стягнення процентів та пені, що передбачені умовами кредитного договору, за межами строку його дії за період з 13 серпня 2013 року по 18 березня 2014 року (відповідно до змісту позовних вимог) відсутні.

Разом з тим, встановивши, що пунктом 2.2.2 кредитного договору від 05 червня 2007 року № 5007С39 позичальнику встановлено щомісячну комісію (плату) за управління кредитом (50 грн) та приймаючи до уваги, що надання інших послуг за вказану комісію (плата за управління кредитом) умовами кредитного договору не погоджено, суд прийшов до висновку, що зазначений вище пункт правочину щодо встановлення щомісячної комісії за управління кредитом є нікчемним в силу закону з моменту його укладення, а отже таким, що не створює юридичних наслідків для сторін, тому не потребує визнання його недійсним.

За таких обставин, відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за комісією в сумі 50 грн та відповідно пені за прострочення сплати комісії в сумі 26,75 грн.

Судом також встановлено, що зі сплачених позичальником грошових коштів на погашення кредитної заборгованості, позивачем зараховано 650 грн на погашення комісії, умова нарахування якої є нікчемною з моменту укладення договору.

За таких обставин, визначаючи розмір заборгованості, що підлягає до стягнення на користь позивача, суд відраховує зазначену вище суму сплаченої комісії (650 грн) від встановленого станом на 12 серпня 2013 року розміру пені за несплату процентів за кредитом (2 283,60 грн). Тому до стягнення підлягає пеня за несплату процентів за кредитом у сумі 1 633,60 грн.

Колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками суду апеляційної інстанції враховуючи наступне.

Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598, статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, комісію, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року в справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18).

Пунктом 4.2 кредитного договору передбачено, що якщо позичальник не виконує зобов`язань передбачених договором (пункт 4.1 кредитного договору), то у банка виникає право вимоги дострокового виконання позичальником своїх зобов`язань за договором про що банк повідомляє позичальника.

Позичальник зобов`язаний здійснити дострокове погашення кредиту або його частини, процентів за користування кредитом, комісій, зборів та інших належних до сплати платежів за договором протягом 10 календарних днів з дня отримання письмової вимоги банку про таке дострокове погашення (пункт 2.6.2 кредитного договору).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що банком змінено дату остаточного повернення кредиту та строку кредитування шляхом направлення позичальнику вимоги про дострокове повернення кредиту з вимогою протягом 60 днів з дня отримання даної письмової вимоги здійснити дострокове погашення заборгованості, яка отримана позичальником 13 червня 2013 року.

Отже, дата остаточного погашення кредиту, змінена банком у зв`язку з направленням позичальнику вимоги, настала ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань, станом на 12 серпня 2013 року за кредитним договором від 05 червня 2007 року № 5007С39 утворилась заборгованість, зокрема, заборгованість за тілом кредиту - 50 342,08 швейцарських франків, заборгованість по процентам за користування кредитом - 4 119,73 швейцарських франків, пеня за прострочення погашення кредиту - 2 277,81 грн та пеня за несплату процентів за кредитом - 2 283,60 грн, що підтверджується наданими позивачем розрахунками заборгованості (а. с. 6-7 т. 1).

Наведений банком розрахунок заборгованості відповідачем не спростовано, альтернативний розрахунок не надано.

Таким чином, апеляційний суд встановивши, що банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, шляхом направлення позичальнику вимоги про дострокове повернення кредиту, а отже змінив строк виконання основного зобов`язання, дійшов обґрунтованого висновку щодо задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості в розмірі 53 421,73 швейцарських франків та 3 911,41 грн (заборгованість за тілом кредиту - 50 342,08 швейцарських франків, заборгованість по процентам за користування кредитом - 3 079,65 швейцарських франків, пеня за прострочення погашення кредиту - 2 277,81 грн та пеня за несплату процентів за кредитом - 1 633,60 грн). Окрім того, відповідачем не надано доказів на спростування розміру заборгованості за кредитним договором.

Разом з тим, підстави для стягнення процентів та пені, що передбачені умовами кредитного договору, за межами строку його дії за період з 13 серпня 2013 року до 18 березня 2014 року відсутні.

Посилання у касаційній скарзі АТ «Укрексімбанк» на не врахування судом апеляційної інстанції висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 13 грудня 2018 року у справі № 913/11/18, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

У постанові Верховного Суду від 13 грудня 2018 року зроблено висновок про те, що сторони у кредитному договорі з урахуванням принципу свободи договору (статей 6, 627 ЦК України) можуть передбачити іншу домовленість, яка, на відміну від загального правила щомісячної виплати процентів лише у межах погодженого сторонами строку кредитування, встановленого абзацом другим частини першої статті 1048 ЦК України, допускає нарахування банком процентів за користування кредитом по день повного погашення заборгованості.

Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) відступила від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 13 грудня 2018 року у справі № 913/11/18, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, зазначивши, що тлумачення умов укладеного сторонами справи договору щодо наслідків порушення відповідачем строків повернення позичених коштів має здійснюватися у системному взаємозв`язку з положеннями чинного законодавства, які регулюють загальні засади та умови настання цивільно-правової відповідальності, в тому числі за порушення грошового зобов`язання, враховуючи, що за пунктом 22 частини першої статті 92 Конституції України засади цивільно-правової відповідальності визначаються виключно законами України.

Таким чином, висновок, зроблений у постанові Верховного Суду від 13 грудня 2018 року у справі № 913/11/18, не підлягає врахуванню, оскільки наявна постанова Великої Палати Верховного Суду про відступлення від зазначеного висновку.

Доводи касаційної скарги АТ «Укрексімбанк» про те, що сторони кредитного договору у пункті 2.5.1 кредитного договору передбачили іншу домовленість, яка допускає нарахування банком процентів за користування кредитом до дня повного погашення заборгованості, є безпідставними, оскільки право банку нараховувати передбачені договором проценти припинилося після пред`явлення до позичальника вимоги про дострокове стягнення заборгованості у порядку частини другої статті 1050 ЦК України, тоді як тлумачення умов укладеного сторонами справи договору щодо наслідків порушення відповідачем строків повернення позичених коштів має здійснюватися у системному взаємозв`язку з положеннями чинного законодавства.

Разом з тим, касаційна скарга АТ «Укрексімбанк» не містить доводів на спростування висновків суду апеляційної інстанції щодо відсутності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за комісією (50 грн) та пені за прострочення сплати комісії (26,75 грн). Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів касаційної скарги Верховним Судом не встановлено. При цьому, посилання в касаційній скарзі на те, що апеляційним судом необґрунтовано зазначено, що додатковим договором від 24 грудня 2013 року № 5007С39-1 внесено зміни до кредитного договору та виключено підпункти 2.2.2-2.2.3 та підпункт 2.2.5, оскільки відповідно до розрахунку заборгованості комісія нарахована до дати укладення цього додаткового договору, не беруться до уваги, оскільки суд апеляційної інстанції, дійшов до висновку щодо відсутності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за комісією та пені за прострочення сплати комісії з інших підстав.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд апеляційної інстанції не врахував висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17-ц, від 26 травня 2020 у справі № 638/13683/15-ц, Верховного Суду від 02 жовтня 2020 року у справі № 341/492/14-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 753/9563/14-ц, від 20 листопада 2019 року у справі № 750/8435/16-ц, є безпідставними, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини

є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не

будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.

У справі № 341/492/14-ц суди, встановивши, що банком не доведено належними і допустимими доказами порушення позичальником станом на 01 лютого 2014 року графіку погашення кредиту, тобто невнесення своєчасно хоча б одного платежу в погашення основної заборгованості, процентів, комісії, чи пені, дійшли висновку про відсутність у позивача права вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась.

У справі № 753/9563/14-ц Верховний Суд зазначив, що суд апеляційної інстанції, встановивши, що на виконання умов укладеного договору купівлі-продажу від 06 лютого 1997 року відповідачі сплатили повну суму вартості квартири, зробив правильний висновок про належне виконання відповідачем умов договору купівлі-продажу.

У справі № 750/8435/16-ц суди дійшли висновку про те, що надана ПАТ «Універсал Банк» копія розрахунку заборгованості відповідача за кредитним договором від 06 листопада 2007 року є недопустимим доказом по справі, оскільки відповідач в укладеному з ПАТ «Універсал Банк» кредитному договорі від 06 листопада 2007 року і додатку № 1 до нього розмір процентів за користування кредитом належним чином не визначено, а обчислення кредитної заборгованості відповідача ПАТ «Універсал Банк» у цьому розрахунку здійснювалося з урахуванням умов додаткової угоди № 1 від 28 березня 2008 року до кредитного договору від 06 листопада 2007 року, оригінал якої на вимогу суду не надано, а отже факту її укладення допустимими доказами не доведено.

У справі № 342/180/17-ц викладено правовий висновок у спорі за кредитним договором, укладеним шляхом підписання позичальником анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку. Велика Палата Верховного Суду вважала, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи не визнаються відповідачем та не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 18 лютого 2011 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Вказані обставини правильно встановлені судами попередніх інстанцій під час вирішення питання щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь банку штрафів за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань, де суд першої інстанції, з висновками якого в цій частині погодився й суд апеляційної інстанції, правильно відмовив у задоволенні позову про стягнення з відповідача штрафів у розмірі 500 грн (фіксована частина) та 2 229,77 грн (процентна складова) у зв`язку з безпідставністю позовних вимог в цій частині через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті позивачу у анкеті-заяві від 18 лютого 2011 року, вказавши, що Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору. Однак, суди попередніх інстанцій зробили суперечливий, та такий, що ґрунтується на припущеннях висновок про наявність правових підстав для стягнення на користь банку 5 071,87 грн процентів за користування кредитом і 16 059 грн пені за недотримання умов кредитного договору як таких, що передбачені договором. Суди погодилися, що їх розмір та підстави стягнення визначені сторонами в самому договорі, за відсутності обґрунтованих підтверджень прийняття відповідачем цих умов, що є неприпустимим, фактично визнавши Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, складовою частиною спірного кредитного договору в частині права банку здійснювати такі нарахування.

У справі № 638/13683/15-ц Великою Палатою Верховного Суду зроблено висновок: «Звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений Законом України «Про захист прав споживачів» порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини десятої статті 11 цього Закону у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором».

У справі, яка переглядається, судом апеляційної інстанції встановлено, що у зв`язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань, станом на 12 серпня 2013 року за кредитним договором від 05 червня 2007 року № 5007С39 утворилась заборгованість, зокрема, заборгованість за тілом кредиту - 50 342,08 швейцарських франків, заборгованість по процентам за користування кредитом - 4 119,73 швейцарських франків, пеня за прострочення погашення кредиту - 2 277,81 грн та пеня за несплату процентів за кредитом - 2 283,60 грн, що підтверджується наданими позивачем розрахунками заборгованості. Наведений розрахунок відповідачем не спростовано та власний розрахунок не надано.

Разом з тим, Верховний Суд при розгляді касаційної скарги ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2017 року дійшов до такого висновку: «Як правильно встановили суди умови надання кредиту та його погашення, розмір комісії за надання кредиту, умови нарахування та сплати процентів, дострокове погашення, порядок здійснення погашення та інші платежі визначені кредитним договором, який разом із додатковим договором від 24 грудня 2013 року № 5007С39-1 до кредитного договору, а також графіком погашення кредиту підписані власноручно ОСОБА_1 .

Отже, суди дійшли правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним кредитного договору, оскільки спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; ОСОБА_1 на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконував його умови; банк надав позивачу всю необхідну інформацію про умови надання послуг фінансового кредиту із зазначенням вартості цієї послуги для позичальника».

Крім того, відповідач певний період належним чином виконував усі зобов`язання за кредитним договором, в тому числі і по сплаті процентів, що свідчить про безпідставність тверджень відповідача про порушення позивачем умов договору та необізнаність відповідача про розмір платежів по процентам.

Таким чином, відсутні підстави вважати, що апеляційний суд у справі, що переглядається, не врахував висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у наведених як приклад постановах касаційного суду.

Доводи касаційної скарги щодо неповідомлення банком відповідача про базову ставку LIBOR є необґрунтованими, оскільки відповідно до постанови Правління Національного банку України від 03 серпня 2004 року № 363 (чинної до 07 лютого 2019 року) «Про встановлення процентних ставок за зовнішніми запозиченнями резидентів» та листа Національного банку України від 04 серпня 2004 року № 13-126/3708-7776 розмір ставки LIBOR доводиться щоденно Службовим розпорядженням Національного банку України «Про офіційний курс гривні до іноземних валют», а також розміщується на офіційному сайті Національного банку України, а тому інформація про розмір ставки LIBOR є офіційною, оприлюдненою інформацією.

При цьому, ОСОБА_1 не був позбавлений можливості звернутися до банку за інформацією щодо базової ставки LIBOR, а також відповідачем не надано доказів про відмову банком у наданні такої інформації.

З огляду на встановлені у справі обставини та норми чинного законодавства, Верховний Суд дійшов висновку про те, що доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про відсутність висновку щодо питання застосування норм статті 613 ЦК України у подібних правовідносинах є неприйнятними, оскільки немає необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору у справі, що переглядається, з огляду на встановлені фактичні обставини справи.

Аргументи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що повідомлення про дострокове повернення кредиту направлено на сторонню адресу, тому таку вимогу не можна вважати направленою позичальнику та отриманою ним, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки ОСОБА_1 отримав вказану вимогу, що підтверджується матеріалами справи (т. 1 а. с. 28).

Оскаржуване судове рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. У мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення наведено дані про встановлені обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також надано оцінку всім доказам.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів

є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду

від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц.

При цьому суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, тому з огляду на вимоги процесуального закону не здійснює оцінку доказів, у зв`язку з тим, що це знаходиться поза межами його повноважень.

Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності

від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої

статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування судового рішення, оскільки суд апеляційної інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалив судове рішення з додержанням

норм процесуального права, що відповідно до частини третьої

статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційних скарг без задоволення, а оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції без змін.

Оскільки рішення суду першої інстанції скасовано постановою апеляційного суду, тому вимога касаційної скарги АТ «Укрексімбанк» про скасування рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 жовтня 2020 року задоволенню не підлягає.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційні скарги залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 141, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» та ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Клименко Наталія Леонідівна, залишити без задоволення.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 31 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною

і оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

С. Ю. Мартєв

В. В. Сердюк