КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/4027/2022
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2022року м. Київ

Справа № 357/6798/21

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Махлай Л.Д., Немировської О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Салон-перукарня «Золушка», яка подана представником Фатєєвим Андрієм Олександровичем, на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 жовтня 2021 року та додаткове рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19 листопада 2021 року, ухвалені у складі судді Бебешко М.М.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Салон-перукарня «Золушка» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та компенсації за втрату частини доходу,

встановив:

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом до ТОВ «Салон-перукарня «Золушка», в якому просила стягнути з ТОВ «Салон-перукарня «Золушка» на свою користь:

- середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10 грудня 2018 року по 15 червня 2021 року в сумі 94 857, 13 гривень без відрахування податків та інших обов`язкових платежів;

- компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розмірі 8137, 25 гривень без відрахування податків та інших обов`язкових платежів;

- судові витрати в розмірі 1029, 95 гривень суму сплаченого судового збору.

В обґрунтування позову вказувала, що по 31 березня 2017 року вона працювала у ТОВ «Салон-перукарня «Золушка» та 31 березня 2017 року була звільнена з роботи на підставі статті 38 КЗпП України і в день звільнення їй не була виплачена нарахована заробітна плата та компенсація за невикористану відпустку, у зв`язку з чим вона звернулася за захистом своїх прав до суду.

Постановою Верховного Суду від 03.02.2021 у справі № 357/1703-18-ц позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з відповідача на її користь заробітну плату за січень-березень 2017 року в розмірі 4348 гривень, компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 39 581, 41 гривень, середній заробіток за період затримки розрахунку з 01 квітня 2017 року до 10 грудня 2018 року в розмірі 64 457, 14 гривень, компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розмірі 6886, 92 гривень, з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті. Однак, на дату звернення з вказаним позовом відповідач судове рішення не виконав.

Постановою Верховного Суду від 03.02.2021 було встановлено, що середньоденна заробітна плата становить 76, 19 грн., місячна заробітна плата становить 3200, 00 грн. Вказаною постановою з відповідача було стягнуто середній заробіток за період з 01 квітня 2017 року по 10 грудня 2018 року.

Розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10 грудня 2018 року по 15 червня 2021 року, тобто за 29 місяців (з 01.01.2019 по 01.01.2021) та за 27 робочих днів (16 робочих днів з 10 грудня 2018 року по 31 грудня 2018 року та 11 робочих днів з 01 червня 2021 року по 15 червня 2021 року) складає (3200,00 х 29 + 76,19 х 27) = 92 800,00 + 2057,13 гривень без відрахування податків та інших обов`язкових платежів.

Постановою Верховного Суду від 03.02.2021 було встановлено заборгованість відповідача перед позивачем за невиплаченою заробітною платою 4348, 00 гривень та компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 39 581, 41 гривень. Вказаною постановою також було стягнуто з відповідача компенсацію втрати частини доходів позивача за період з квітня 2017 року до листопада 2018 року.

Сумарний індекс інфляції за період з листопада 2018 року по червень 2021 року становить 1,18523475. Втрати від інфляції становлять 43 929,41 грн. х 1,18523475 - 43 929, 41 грн. = 8137, 25 грн.

15 вересня 2021 року представником позивача подано заяву про збільшення позовних вимог та стягнення із ТОВ «Салон-перукарня «Золушка» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10 грудня 2018 року по 14 вересня 2021 року в сумі 104 380, 94 грн. без відрахування податків та інших обов`язкових платежів. Вимоги щодо суми компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати залишені у тому ж розмірі, що й у позовній заяві, - 8137, 25 грн. без відрахування податків та інших обов`язкових платежів.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 жовтня 2021 року позов задоволено.

Стягнуто з ТОВ «Салон-перукарня «Золушка» на користь ОСОБА_1 :

- середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10 грудня 2018 року по 14 вересня 2021 року в розмірі 104 380, 94 грн. з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті;

- компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розмірі 8137, 25 грн. з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті;

- судові витрати у справі, пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі 1125, 18 грн.

Додатковим рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19 листопада 2021 року задоволено заяву представника позивача - адвоката Телющенка П.П. про ухвалення додаткового рішення.

Стягнуто з ТОВ «Салон-перукарня «Золушка» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду та додатковим рішенням суду, представник ТОВ «Салон-перукарня «Золушка» - Фатєєв А.О. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову; додаткове рішення скасувати, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Вказує, що судом першої інстанції належним чином не було надано оцінки запереченням відповідача, викладеним у відзиві на позовну заяву, щодо відсутності підстав для стягнення на користь ОСОБА_1 коштів за нібито невиплачену заробітну плату за січень-березень 2017 року, зокрема:

- наявність первинних бухгалтерських документів ТОВ «Салон-перкурня «Золушка», якими підтверджено здійснення підприємством виплати середнього заробітку та його отримання позивачем;

- згідно з висновком експерта № 430/1093-1102/21-23 від 11.08.2021 року за результатами проведення судової економічної експертизи у кримінальному провадженні № 0000791 документально підтверджується заборгованість ТОВ «Салон-перукарня «Золушка» перед ОСОБА_1 лише у сумі 1416 грн., тобто суттєво менше, ніж у рішенні суду першої інстанції по справі № 357/1703/18 від 10.12.2018 року.

Також судом безпідставно не було прийнято до уваги докази відсутності реальної можливості у відповідача сплатити позивачу кошти за рішенням суду, оскільки з 05.04.2019 року ( за період оскарження відповідачем рішень судів першої та другої інстанцій у справі № 357/1703/18-ц) Білоцерківським МВ ДВС ГТУЮ у Київській області за заявою стягувача ОСОБА_1 про примусове виконання рішення суду було відкрито виконавче провадження № 58802184 та накладено арешт на єдиний поточний рахунок підприємства, відкритий в АТ КБ «Приватбанк», та майно підприємства - нежитлове приміщення по вул. О.Гончара, 11 в м. Біла Церква Київської області.

В свою чергу ОСОБА_1 20.09.2019 року звернулась до органу державної виконавчої служби із заявою про повернення виконавчого листа без виконання. Отже стягувач самостійно відмовилась від примусового стягнення коштів на її користь з рахунку підприємства, на якому перебували грошові кошти в сумі понад 273 тис. грн.

Також відповідач звертався до органу державної виконавчої служби у лютому 2021 року з проханням списання коштів для часткового відшкодування ОСОБА_1 та іншим шести стягувачам суми заборгованості за невиплачену заробітну плату та компенсацію за невикористану відпустку. Проте органом державної виконавчої служби жодного списання коштів не здійснено.

Дії стягувачів щодо стягнення з ТОВ «Салон-перукарня «Золушка» у примусовому порядку коштів призвели до того, що на примусовому виконанні також перебувають сім виконавчих проваджень про стягнення з підприємства виконавчого збору на загальну суму 103 662 грн. 36 коп., що негативним чином відобразилось на фінансово-господарській діяльності підприємства.

Відповідач вважає, що позивач, достовірно знаючи про відсутність реальної можливості підприємства сплатити кошти за попереднім рішенням суду, умисно здійснює дії, спрямовані на стягнення коштів у якомога більшому розмірі, збільшуючи при цьому позовні вимоги.

Судом першої інстанції зазначених обставин враховано не було та не застосовано правову позицію Великої Палати Верховного Суду , визначену у постанові від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц стосовно відсутності чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника та роботодавця.

Крім того, судом було порушено норми процесуального права, оскільки суд безпідставно відмовив у об`єднанні даної справи в одне провадження із іншими справами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, що перебувають у провадженні цього ж суду, в яких відповідачем є ТОВ «Салон - перукарня «Золушка».

Також судом безпідставно не було прийнято до уваги клопотання представника відповідача від 28.10.2021 року про відкладення розгляду справи та проведено розгляд справи без участі представника відповідача, чим порушено право відповідача на справедливий суд та можливості належного захисту своїх прав та законних інтересів.

У додаткових письмових поясненнях до апеляційної скарги представник відповідача зазначав, що позивач була обізнана про порушення свого права стосовно непроведення з нею розрахунку при звільненні з роботи, а також обізнана щодо тривалого невиконання рішення суду по справі № 357/1703/18-ц, однак звернулась із даною позовною вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні лише 24.06.2021 року, тобто поза межами встановленого ст. 233 КЗпП України тримісячного строку з дня, коли вона дізналась про порушення свого права.

Крім того, суд першої інстанції не звернув уваги, що при розрахунку компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати за період з грудня 2018 року по червень 2021 року позивачем безпідставно було застосовано індекс інфляції за листопад 2018 року, наслідок чого неправильно було визначено сумарний індекс інфляції. Суд також не звернув уваги, що індекс інфляції за листопад 2018 року вже був врахований Верховним Судом у постанові від 03.02.2021 року у справі № 357/1703/18, тобто компенсація втрати частини доходів за листопад 2018 року позивачу вже нарахована попереднім судовим рішенням. Внаслідок цього сума компенсації втрати частини доходів має становити 7520,71 грн., виходячи із сумарного індексу інфляції за період з грудня 2018 року по червень 2021 року - 117,12%, замість завищеного позивачем та прийнятого до розрахунку судом індексу 1,18523475, та відповідної суми компенсації - 8137 грн. 35 коп.

Відзиву на апеляційну скаргу представника відповідача позивач та її представник не подавали.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Справу розглянуто апеляційним судом відповідно до ст. 369 ЦПК України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, постановою Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі № 357/1703/18-ц за позовом групи осіб, у тому числі ОСОБА_1 , до Товариства з обмеженою відповідальністю «Салон-перукарня «Золушка» про стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку та компенсації за втрату частини доходу вирішено стягнути з ТОВ «Салон-перукарня «Золушка» на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату за січень-березень 2017 року в розмірі 4348,00 грн., компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 39 581, 41 грн., середній заробіток за період затримки розрахунку з 01 квітня 2017 року до 10 грудня 2018 року в розмірі 64 457, 14 грн., компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розмірі 6896, 92 грн. з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.

З матеріалів справи також встановлено, що управлінням державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області 13.11.2019 письмово повідомлено директора ТОВ «Салон-перукарня» «Золушка» про наявність зведеного виконавчого провадження за виконавчими листами Білоцерківського міськрайонного суду Київської області у справі № 2/357/1399/18 та роз`яснення підстав для зняття арешту з майна.

20 вересня 2019 року ОСОБА_1 зверталася до Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби щодо повернення виконавчого листа Білоцерківського міськрайонного суду № 357/1703/18 від 15.03.2019 про стягнення коштів із ТОВ «Салон-перукарня «Золушка».

01 квітня 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» видано довідку про те, що салон-перукарня» Золушка» має в АТ КБ «ПриватБанк» один рахунок, на який накладено арешт згідно з постановою про арешт коштів боржника від 13.01.2020 ВП № 6034776.

Адвокатом Фатеєєвим А.О. 03 лютого 2021 року державному виконавцю Білоцерківського міського відділу ДВС направлено заяву про зняття арешту з банківського рахунку ТОВ «Салон-перукарня» Золушка» у АТ КБ «ПриватБанк» , накладеного державним виконавцем в межах виконавчого провадження № 58801779. На вказаний лист адвокату дано відповідь про зупинення виконавчого провадження згідно з ухвалою Верховного Суду № 357/1703/18-ц від 27.09.2019.

22 лютого 2021 адвокатом Фатєєвим А.О. скеровано лист начальнику Білоцерківського міського відділу Державної виконавчої служби щодо намірів добровільної оплати боргу, відповідно до якого ТОВ «Салон-перукарня «Золушка» має намір у добровільному порядку сплатити ОСОБА_1 суму заборгованості за невиплачену заробітну плату та компенсацію за невикористану відпустку відповідно до постанови Верховного Суду від 03.02.2021 у справі № 357/1703/18-ц, проте на банківський рахунок підприємства накладено арешт, що унеможливлює перерахування вищевказаним особам коштів, що на ньому містяться.

Директор ТОВ «Салон-перукарня «Золушка» 05.03.2021 звертався до ФОП ОСОБА_1 з листом, в якому висловлено намір добровільної сплати суми боргу, встановленої постановою Верховного Суду від 03.02.2021 у справі № 357/1703/18-ц та просив ОСОБА_1 не писати нових заяв про відкриття виконавчих проваджень.

Станом на 06 серпня 2021 року, за результатами пошуку виконавчих проваджень в АСВП, виконавче провадження № 58804188 від 05.04.2019, рахується завершеним.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивачу при звільненні з роботи не були виплачені всі належні до сплати суми, і станом на 14 вересня 2021 року розрахунок з позивачем не проведено, тому на підставі статті 117 КЗпП України з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Враховуючи встановлений постановою Верховного Суду від 03.02.2021 у справі № 357/1703/18-ц розмір середньоденного заробітку позивача, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10 грудня 2018 року по 14 вересня 2021 року, тобто за 32 місяці (з 01.01.2019 по 01.09.2021) та за 26 робочих днів (16 робочих днів з 10 грудня 2018 року по 31 грудня 2018 року та 10 робочих днів з 01 вересня 2021 року по 14 вересня 2021 року) визначений судом у сумі: (3200,00 х 32 + 76,19 х 26) = 102 400, 00 + 1980, 94 = 104 380, 94 грн. без відрахування податків та інших обов`язкових платежів.

Заявою представника позивача про збільшення позовних вимог останній просив суд стягнути з ТОВ «Золушка» на користь ОСОБА_1 розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10 грудня 2018 року по 14 вересня 2021 року в сумі 104 380, 94 грн.

Компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, а саме - невиплати заробітної плати на суму 4348,00 грн. та компенсації за невикористану відпустку в розмірі 39 581, 41 грн., всього - 43 929 грн. 41 коп., розрахована судом відповідно до вимог Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427 (зі змінами, внесеними постановою від 23 квітня 1999 року № 692) та становить суму : 43929,41 х 1,18523475 - 43 929, 41 = 8137, 25 грн.

З висновками суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення відповідно до ст. 117 КЗпП України суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10 грудня 2018 року по 14 вересня 2021 року колегія суддів погоджується, оскільки вони відповідають обставинам справи та наявним у матеріалах справи доказам.

Доводи апеляційної скарги представника відповідача щодо неприйняття до уваги судом відзиву на позовну заяву, колегія суддів відхиляє, оскільки запереченням представника відповідача була надана правова оцінка у оскаржуваному рішенні суду.

Так, суд першої інстанції обґрунтовано відхилив доводи представника відповідача про те, що згідно з висновком експерта № 430/1093-1102/21-23 від 11.08.2021 року за результатами проведення судової економічної експертизи у кримінальному провадженні № 0000791 документально підтверджується заборгованість ТОВ «Салон-перукарня «Золушка» перед ОСОБА_1 лише у сумі 1416 грн., тобто суттєво менше, ніж у рішенні суду першої інстанції по справі № 357/1703/18 від 10.12.2018 року.

Зазначений висновок правильно не прийнятий до уваги судом, оскільки сума заборгованості по заробітній платі Товариства з обмеженою відповідальністю «Салон-перукарня «Золушка» перед ОСОБА_1 встановлена постановою Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі № 357/1703/18-ц. Вказана постанова набрала законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Відповідно до ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Враховуючи, що представником відповідача не надано доказів про виплату ОСОБА_1 заробітної плати за січень - березень 2017 року в сумі 4348,00 грн., компенсації за невикористану відпустку в розмірі 39 581,41 грн., розмір яких встановлений постановою Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі № 357/1703/18-ц, та про виконання зазначеного судового рішення, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з наявності підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за інший період - з 10 грудня 2018 року по 14 вересня 2021 року.

Доводи апеляційної скарги представника відповідача про порушення судом норм процесуального права та необґрунтованість відмови суду у об`єднанні даної справи за позовом ОСОБА_1 із об`єднаною цивільною справою за позовами інших працівників до ТОВ «Салон-перукарня «Золушка» № 357/6783/21, - колегія суддів відхиляє, оскільки ухвала суду від 23 вересня 2021 року про відмову у об`єднанні цивільних справ є мотивованою та ґрунтується на положеннях ст. 188 ЦПК України. При цьому не об`єднання в одну цивільну справу справ за позовами різних позивачів до ТОВ «Салон-перукарня «Золушка», не належить до підстав, визначених ч. 3 ст. 376 ЦПК України, для обов`язкового скасування судового рішення

Доводи представника відповідача щодо звернення позивача ОСОБА_1 до суду з даним позовом в порушенням тримісячного строку, визначеного ст. 233 КЗпП України, колегія суддів також відхиляє, оскільки судом першої інстанції було перевірено дотримання вимог зазначеної норми та не встановлено підстав для відмови у позові.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Конституційний Суд України у Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до висновку Верховного Суду у постанові від 17 червня 2020 року у справі № 712/3776/17, системний аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені у рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Разом з тим, апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги представника відповідача про те, що судом першої інстанції залишено поза увагою висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц щодо наявності підстав для зменшення суми відшкодування, визначеного, виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16 дійшов висновку, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Водночас Верховний Суд України зауважив, що разом із тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Однак, у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважала, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Відповідно до п. 92 вказаної постанови від 26 червня 2019 року, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Тому Велика Палата Верховного Суду також відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Як вбачається з матеріалів справи, у лютому 2018 року ОСОБА_1 та інші працівники звернулись з позовом до ТОВ «Салон-перукарня «Золушка» про стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку та компенсації за втрату частини доходу.

Заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 грудня 2018 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 задоволено.

Зокрема, стягнуто з ТОВ «Салон-перукарня «Золушка» на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату за січень-березень 2017 року в розмірі 4748,14 грн., компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 79 074,63 грн., середній заробіток за період затримки з 01 квітня 2017 року до 10 грудня 2018 року в розмірі 67 142,93 грн. та компенсацію втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розмірі 11880,97 грн.

Постановою Київського апеляційного суду від 19 серпня 2019 року апеляційну скаргу ТОВ «Салон-перукарня «Золушка» задоволено частково, заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 грудня 2018 року скасовано, позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 задоволено частково.

Зокрема, стягнуто з ТОВ «Салон-перукарня «Золушка» на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату за січень - березень 2017 року в розмірі 4348,00 грн., компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 39 581,41 грн., середній заробіток за період затримки розрахунку з 01 квітня 2017 року до 10 грудня 2018 року в розмірі 64 457,14 грн., компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розмірі 9651,20 грн. без врахування податків та інших обов`язкових платежів.

Постановою Верховного Суду від 03 лютого 2021 року касаційну скаргу ТОВ «Салон - перукарня «Золушка» задоволено частково, постанову Київського апеляційного суду від 19 серпня 2019 року змінено в частині вирішення позовних вимог про стягнення невиплаченої заробітної плати за січень - березень 2017 року, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за період затримки розрахунку з 01 квітня 2017 року до 10 грудня 2018 року, компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, виклавши її щодо вимог ОСОБА_1 в такій редакції:

«Стягнути з ТОВ «Салон-перукарня «Золушка» на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату за січень - березень 2017 року в розмірі 4348,00 грн., компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 39 581,41 грн., середній заробіток за період затримки розрахунку з 01 квітня 2017 року до 10 грудня 2018 року в розмірі 64 457,14 грн., компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розмірі 6896,92 грн. з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті».

Отже, розмір невиплаченої при звільненні позивача заробітної плати становить 4348 грн., компенсації за невикористану відпустку - 39 581 грн. 41 коп., всього - 43 929 грн. 41 коп., період затримки розрахунку за рішенням у справі № 357/1703/18 - з 01 квітня 2017 року по 10 грудня 2018 року, сума середнього заробітку за вказаний період, що стягнута за рішенням суду у справі № 357/1703/18 - 64 457,14 грн., період затримки розрахунку за даним позовом ОСОБА_1 становить з 10 грудня 2018 року по 14 вересня 2021 року.

При цьому апеляційний суд також враховує ті обставини, що рішення суду у вказаній справі, яким стягнуто заборгованість по заробітній платі, відповідачем не виконане, однак виконавчий лист у справі № 357/1703/18 не знаходиться на примусовому виконанні.

Таким чином, розмір стягнутого судом середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10 грудня 2018 року по 14 вересня 2021 року ( 104 380 грн. 94 коп.) у два з половиною рази перевищує розмір виплат, належних позивачу при звільненні (43 929 грн. 41 коп.), що є очевидно непропорційним наслідком правопорушення та несправедливим щодо роботодавця.

З огляду на очевидну неспівмірність стягнутого судом середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, суд апеляційної інстанції вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи та вищенаведеним висновкам Великої Палати Верховного Суду, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним виплати належних при звільненні позивачу коштів - в сумі 44 000 грн.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, позивачем були заявлені позовні вимоги про стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати за період з грудня 2018 року по червень 2021 року.

Однак, як вбачається з розрахунку суми такої компенсації, що був наведений позивачем у позовній заяві, з яким погодився суд першої інстанції та поклав його в основу рішення, сумарний індекс інфляції обраховано за період з листопада 2018 року по червень 2021 року та визначено його у розмірі 118, 523475%.

Проте колегія суддів не погоджується з таким розрахунком компенсації, оскільки, як вбачається з постанови Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі № 357/1703/18-ц, індекс інфляції за листопад 2018 року - 101,4% вже був врахований судом при нарахуванні компенсації втрати частини доходів позивача за період з квітня 2017 року по листопад 2018 року ( а.с. 23).

Таким чином, судом першої інстанції було помилково прийнято до уваги при нарахуванні компенсації індекс інфляції за листопад 2018 року, оскільки компенсація за вказаний період уже стягнута на користь ОСОБА_1 постановою Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі № 357/1703/18-ц.

Отже, сумарний індекс інфляції за період з грудня 2018 року по червень 2021 року становить: 100,8% ( грудень 2018 року) х 104,1% ( за 2019 рік) х 105,0% ( за 2020 рік) х 101,3% ( січень 2021 року) х 101,0% ( лютий 2021 року) х 101,7% ( березень 2021 року) х 100,7% (квітень 2021 року) х 101,3% ( травень 2021 року) х 100,2% ( червень 2021 року) = 117,181477%

Таким чином, компенсація втрати частини доходів ОСОБА_1 за період з грудня 2018 року по червень 2021 року становить : (43 929,41 х 117,181477%) - 43 929,41 грн. = 7547 грн. 72 коп.

З врахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про часткову обґрунтованість доводів апеляційної скарги відповідача, у зв`язку з чим оскаржуване рішення суду підлягає зміні в частині розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, зменшенню його із суми 104 380 грн. 94 коп. до суми 44 000 грн., а також зменшення суми компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати за період з грудня 2018 року по червень 2021 року із суми 8137 грн. 25 коп. до суми 7547 грн. 72 коп.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, то сума судового збору підлягає відшкодуванню позивачу частково, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог та виходячи із встановленої ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» мінімальної ставки судового збору за подання позовної заяви майнового характеру - 908 грн.

Оскаржуючи додаткове рішення Білоцерківського міськрайонного суду від 19 листопада 2021 року, яким з ТОВ «Салон - перукарня «Золушка» на користь ОСОБА_1 стягнуто суму витрат на правову допомогу в розмірі 10 000 грн., представник відповідача в апеляційній скарзі просить скасувати додаткове рішення у зв`язку з відсутністю підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та необхідністю відмови їй у позові у повному обсязі. Доводів щодо наявності інших підстав для скасування чи зміни додаткового рішення апеляційна скарга представника відповідача не містить.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. 1, 2 ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Задовольняючи заяву представника позивача про відшкодування витрат на правову допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що витрати ОСОБА_1 на професійну правничу (правову) допомогу підтверджені належними та допустимими доказами, на підтвердження витрат надано: 1) договір № 14/06/21 про надання правничої (правової) допомоги від 14.06.2021, 2) додаток до договору про надання правової допомоги № 14/06/21 від 14 червня 2021 року; 3) акт приймання-передачі правової допомоги до договору про надання правової допомоги № 14/06/21 від 14.06.2021, від 02.11.2021.

Таким чином, враховуючи, що апеляційний суд дійшов висновку про зміну рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 жовтня 2021 року, зменшення суми середнього заробітку до 44 000 грн., а суми компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати - до 7547 грн. 72 коп., тому витрати на правову допомогу, відповідно до закріпленого у ст. 141 ЦПК України принципу пропорційності розподілу судових витрат, підлягають відшкодуванню позивачу пропорційно сумі задоволених позовних вимог.

За викладених обставин додаткове рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19 листопада 2021 року необхідно змінити, зменшити суму витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають стягненню з ТОВ«Салон-перукарня «Золушка» на користь ОСОБА_1 , з 10 000 грн. до 5000 гривень.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374-376, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Салон-перукарня «Золушка», яка подана представником Фатєєвим Андрієм Олександровичем, - задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 жовтня 2021 року - змінити, виклавши резолютивну частину рішення в наступній редакції:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Салон-перукарня «Золушка» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та компенсації за втрату частини доходу - задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Салон-перукарня «Золушка» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10 грудня 2018 року по 14 вересня 2021 року в розмірі 44 000 (сорок чотири тисячі) грн. з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Салон-перукарня «Золушка» на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розмірі 7547 (сім тисяч п`ятсот сорок сім) грн. 72 коп. з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Салон-перукарня «Золушка» на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 908 (дев`ятсот вісім) грн.

Додаткове рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19 листопада 2021 року - змінити, зменшити суму витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають стягненню з Товариства з обмеженою відповідальністю «Салон-перукарня «Золушка» на користь ОСОБА_1 , з 10 000 грн. до 5000 (п`яти тисяч) гривень.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Салон-перукарня «Золушка», місце знаходження: 09100, Київська область, місто Біла Церква, вулиця Олеся Гончара, будинок №11, Код .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Махлай Л.Д.

Немировська О.В.