Провадження № 22-ц/801/1142/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Вохмінова О. С.
Доповідач:Рибчинський В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2022 рокуСправа № 127/26354/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати

у цивільних справах:

судді-доповідача: Рибчинського В.П.,

суддів: Денишенко Т.О., Стадника І.М.,

за участю секретаря судового засідання Кобенди Ю.О., представника Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області Скляра О.В., представника ОСОБА_1 адвоката Олексієнко О.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26 травня 2021 року у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про встановлення факту проживання на території України, в якій просив встановити факт, що він постійно проживав на території України в період з 01 вересня 1990 року до 01 лютого 1992 року. Свої вимоги мотивував тим, що він з 01 вересня 1990 року до 01 лютого 1992 року навчався на денному відділенні Морехідного коледжу технічного флоту Національного університету «Одеська морська академія». З вересня 1995 року по серпень 1999 року працював різноробочим по найму в дачно-будівельному кооперативі та використовував для постійного проживання службове приміщення кооперативу «Червона зірка», що по АДРЕСА_1 . З 1999 року по даний час ОСОБА_1 відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі.

Заявник не є громадянином іншої держави, в тому числі Російської Федерації.

На час звернення з цією заявою не має документів, що посвідчують його громадянство, проте факт проживання на території України підтверджується відомостями з місця навчання, роботи та іншими доказами.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 26 травня 2021 року заяву задоволено.

Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 , 31 грудня 1974 року, на території України в період з 01 вересня 1990 року до 01 лютого 1992 року.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просило рішення суду скасувати та закрити провадження у справі.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази в їх сукупності, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення не відповідає.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Черкеськ Ставропольського Краю РСФСР (а.с.9).

Із архівної довідки, що видана 09 липня 2018 року за № 29 Морехідним коледжем технічного флоту Національного університету «Одеська морська академія» слідує, що ОСОБА_1 дійсно навчався на денному відділенні в Одеському морехідному коледжі технічного флоту з 01 вересня 1990 року (наказ про зарахування № 220 від 08.08.1990) по 01 лютого 1992 року (наказ про відрахування № 8 від 01.02.1992 року) (а.с.13).

У період з 01 вересня 1990 року до 01 лютого 1992 року ОСОБА_1 на території України та Російської Федерації зареєстрований не був.

З відміток у паспорті громадянина СРСР серії НОМЕР_1 , що виданий 25 лютого 1992 року відділом внутрішніх справ м. Черкеськ слідує, що ОСОБА_1 з 25 лютого 1992 року по 14 серпня 1992 року та з 07 вересня 1994 року по 26 березня 1999 року був зареєстрований по АДРЕСА_2 (а.с.6).

Листом від 10 серпня 2020 року № 3737 консульський відділ Посольства Російської Федерації в Україні повідомив, що згідно з ч. 1 ст. 13 Закону «Про громадянство Російської Федерації» № 1948-І від 28 листопада 1991 року громадянами Російської Федерації визнаються всі громадяни бувшого СРСР, які постійно проживали на території Російської Федерації на день вступу Закону в силу (06 лютого 1992 року). Приймаючи до уваги факт відсутності постійної реєстрації на території Росії у ОСОБА_1 на момент вступу в силу вищевказаного Закону, набути російське громадянство за визнанням він не міг. Додатково зазначено, що після перевірки по облікам ОСОБА_1 по питанню набуття/виходу із громадянства РФ в консульський відділ посольства Росії в Україні у встановленому законом порядку не звертався (а.с.11).

Обставини щодо постійного проживання ОСОБА_1 на території України в період з 01 вересня 1990 року до 01 лютого 1992 року підтвердила свідок ОСОБА_2 . Свідок зазначила, що ОСОБА_1 в указаний період не звертався до уповноважених органів РФ з приводу набуття громадянства Росії.

На даний час ОСОБА_1 засуджений до довічного позбавлення волі і відбуває покарання в ДУ «Вінницька УВП (№1)» з 01 лютого 2002 року (а.с.7).

Доводи апеляційної скарги про те, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 18 березня 2019 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні заяви про встановлення факту проживання на території України, і це, є підставою для закриття провадження у справі на підставі п. 3 ст. 255 ЦПК України не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Аналіз зазначеної норми права свідчить про те, що відповідно до вимог пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд закриває провадження у справі, якщо в позовах, які розглядаються судами, одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 18 березня 2019 року у справі № 127/2966/19 в задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року відмовлено. Рішення набуло законної сили.

Суд першої інстанції вірно встановив, що заяви ОСОБА_1 у справі № 127/2966/19 і у справі № 127/26354/20 не є тотожними.

Обґрунтовуючи заяву у справі № 127/26354/20 заявник посилався на те, що 10 серпня 2020 року консульський відділ Посольства Російської Федерації в Україні повідомив, що ОСОБА_1 не мав постійної реєстрації на території Росії станом на 06 лютого 1992 року і він не набув громадянства Російської Федерації. Крім того, ОСОБА_1 з питань набуття/виходу з громадянства РФ до консульського відділу Посольства Росії в Україні в установленому порядку не звертався.

Ці обставини не були відомі суду при розгляді справи № 127/2966/19.

Крім того, ОСОБА_1 у справі № 127/26354/20 просив встановити факт постійного проживання на території України в період з 01 вересня 1990 року до 01 лютого 1992 року.

Отже підстав для закриття провадження у справі відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України немає.

Разом з тим, відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України від 18 січня 2001 року № 2235-III «Про громадянство України» (далі - Закон № 2235-III) громадянами України є:

1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України;

2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України від 08 жовтня 1991 року № 1636-XII «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Особи, зазначені у пункті 1 частини першої статті 3 Закону № 2235-III є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, з 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону № 2235-III).

Відповідно до підпункту «а» пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента від 27 березня 2001 року № 215/2001, в редакції Указу Президента України від 27 червня 2006 року № 588/2006 встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року.

Відповідно до пункту 8 Порядку № 215/2001 для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону № 2235-III особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає:

а) заяву про встановлення належності до громадянства України;

б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт);

в) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.

Відповідно до пункту 9 Порядку № 215/2001 для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 2 частини першої статті 3 Закону № 2235-III особа, яка проживала на території України за станом на 13 листопада 1991 року і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її проживання в Україні на зазначену дату, подає:

а) заяву про встановлення належності до громадянства України;

б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 13 листопада 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт);

в) судове рішення про встановлення юридичного факту проживання особи на території України за станом на 13 листопада 1991 року.

Враховуючи вищезазначене, слід дійти висновку, що належність до громадянства України встановлюється на підставі статті 3 Закону № 2235-III і може пов`язуватися із фактом проживання або постійного проживання на території України в певний час і такий факт може бути встановлено на підставі судового рішення.

Таким чином, з метою встановлення належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону № 2235-III, предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення фактів:

- постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року;

- проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року.

Разом із тим від встановлення належності до громадянства України необхідно відрізняти процедуру набуття громадянства України за територіальним походженням іноземцями або особами без громадянства.

Так, відповідно до статті 8 Закону № 2235-III особа (іноземець або особа без громадянства), яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), а також її неповнолітні діти мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням.

Отже, з метою набуття громадянства України іноземцями або особами без громадянства за територіальним походженням суд може встановлювати, зокрема і факт постійного проживання чи народження особи до ІНФОРМАЦІЯ_2 на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України» (пункт 44 Порядку № 215/2001).

Залежно від обставин юридичні факти за критерієм їх правових наслідків розрізняють на: правовиникаючі, правозмінюючі, правопризупиняючі, правовідновлюючі, правоприпиняючі.

Факти, що підлягають встановленню судом, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення, оскільки мета дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи матиме він правові наслідки.

Схожі за змістом висновки викладені у Постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 320/948/18 від 10 квітня 2019 року.

Системний аналіз положень Закону № 2235-III та Порядку № 215/2001 свідчить, що:

- для встановлення належності до громадянства України юридичне значення можуть мати факт постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або факт проживання в Україні на момент набрання чинності Законом № 1636-ХІІ (13 листопада 1991 року);

- для набуття громадянства України іноземцями або особами без громадянства за територіальним походженням юридичне значення може мати факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України».

Так, ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про встановлення факту постійного проживання на території України в період з 01.09.1990 року по 01.02.1992 року саме з метою набуття громадянства України, що підтверджується як заявою, так і поясненнями представника ОСОБА_1 - адвоката Олексієнко О.І., даними нею в суді апеляційної інстанції.

Враховуючи те, що з метою набуття громадянства України іноземцями та особами без громадянства за територіальним походженням, суд може встановити факт постійного проживання станом на 24.08.1991 року, ОСОБА_1 у 2019 році з метою набуття громадянства звертався до суду з заявою про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 18 березня 2019 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року відмовлено. Рішення набрало законної сили, тому заява в частині встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 на території України з 01.09.1990 року по 24.08.1991 року задоволенню не підлягає, а встановлення факту постійного проживання з 24.08.1991 по 01.02.1992 року не матиме юридичного значення для набуття громадянства України.

За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову у задоволенні заяви.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26 травня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 18 серпня 2022 року.

Суддя-доповідач: В.П. Рибчинський

Судді: Т.О. Денишенко

І.М. Стадник