Провадження № 4-с/761/29/2022
У Х В А Л А

30 червня 2022 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді: Саадулаєва А.І.,

при секретарі: Корнійчук Є.Т.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_1 , на рішення, дії та бездіяльність старшого державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бахрушина Андрія Миколайовича, заінтересована особа: ОСОБА_2 ,

встановив:

У червні 2021 року до Шевченківського районного суду міста Києва надійшла скарга ОСОБА_1 , на рішення, дії та бездіяльність старшого державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бахрушина Андрія Миколайовича, заінтересована особа: ОСОБА_2 .

У вимогах скарги скаржник просить: визнати неправомірними та скасувати - вимогу старшого державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бахрушина Андрія Миколайовича від 02.06.2021 року, постанову про накладення штрафу від 25.05.2021 року, постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами від 25.05.2021 року, у виконавчому провадженні № 64257267.

Вимоги скарги обґрунтовані тим, що на примусове виконання виконавчого листа №761/47919/19 було відкрите ВП №64257267. Вимогою від 02.06.2021 року державний виконавець поклав на заявницю обов`язок 04.06.2021 року о 8 год. 00 хв. надати дітей для побачення дітей з батьком за адресою вказаною у виконавчому документі, а саме: за місцем проживання батька у квартирі АДРЕСА_1 . На думку скаржника, даний обов`язок не покладений на неї рішенням суду, зазначає, що кожну першу та третю п`ятницю діти чекатимуть на батька за їх місцем проживання, після чого, батько може проводити час із дітьми за місцем свого проживання без присутності матері. Також скаржник зазначає, що оскаржувана вимога та постанови надійшли на поштову адресу скаржника 08.06.2021 року, тобто, вимога надходить до скаржника після встановленого строку для виконання. Щодо постанови про накладення штрафу від 25.05.2021 року, скаржник, з урахуванням додаткових пояснень, зазначає, про те, що 07.05.2021 року жодні вимоги державного виконавця у рамках даного виконавчого провадження не виносилися, отже державний виконавець наклав штраф за невиконання неіснуючої вимоги. Щодо постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортного засобами від 25.05.2021 року, з урахуванням додаткових пояснень, скаржник зазначає про те, що дана постанова є необґрунтована, відсутні докази невиконання рішення суду, у постанові не зазначено в чому полягає невиконання рішення.

Від заінтересованої особи надійшов відзив на скаргу, в якому заінтересована особа заперечує проти доводів скарги, вважає її необґрунтованою.

Під час розгляду скарги надійшли додаткові пояснення скаржника на подану скаргу.

В судовому засіданні представник заявника ОСОБА_3 вимоги скарги підтримала та просила їх задовольнити в повному обсязі.

Заінтересована особа - ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечив проти задоволення скарги з тих підстав, що вимога державного виконавця правомірна та відповідно постанови винесенні з дотриманням вимог Закону України «Про виконавче провадження» оскільки заявниця, як боржник у виконавчому провадженні їх не виконала.

Старший державний виконавець Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Бахрушин Андрій Миколайович в судове засідання не з`явився, правом на надання заперечень щодо скарги не скористався.

А тому, у відповідності до положень ч.2 ст.450 ЦПК України суд продовжив слухання справи у відсутність сторін, які не з`явились в судове засідання.

Вивчивши матеріали справи, оцінивши надані суду докази, вислухавши сторони, суд приходить до висновку про часткове задоволення скарги, за наступних підстав.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Згідно ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Згідно з ч.1 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення, зокрема на підставі, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Крім того, згідно з положеннями статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний, зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом.

Згідно з положеннями ч.4 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом.

В той же час, згідно з ч.5 ст.19 Закону України «Про виконавче провадження» боржник зобов`язаний, зокрема, утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, на примусовому виконанні старшого державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Бахрушина Андрія Миколайовича перебуває виконавче провадження №64257267 з примусового виконання виконавчого листа №761/47919/19, виданого 06.10.2020 року Шевченківським районним судом м.Києва, за яким встановлено графік побачень батька - ОСОБА_2 у вихованні та спілкуванні з дітьми ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , встановлено графік побачень батька, без присутності матері, наступним чином:

- кожну першу та третю неділю місяця з 08 години п`ятниці до 20 години неділі за місцем проживання батька у квартирі АДРЕСА_1 або заміському будинку АДРЕСА_2 без обмеження місця прогулянок, з дотриманням режиму дня для дітей;

-в літній період, щороку, за попередньою домовленістю з матір`ю дітей та згодою самих дітей, з врахуванням стану їх здоров`я, чотирнадцять днів для відпочинку та оздоровлення дітей у місті, визначеному батьком за погодженням з матір`ю дітей, без супроводу матері.

Вимогою від 02.06.2021 року за №64257267 державний виконавець вимагав у ОСОБА_1 , щоб 04.06.2021 року о 08.00 год. вона надала дітей для побачення дітей з батьком за адресою вказаною у виконавчому документі.

Слід зазначити те, що відповідно до постанови Київського апеляційного суду від 08.09.2020 року у справі №761/47919/18 встановлено графік побачень батька - ОСОБА_2 у вихованні та спілкуванні з дітьми ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , встановивши графік побачень батька, без присутності матері, наступним чином:

-кожну першу та третю неділю місяця з 08 години п`ятниці до 20 години неділі за місцем проживання батька у квартирі АДРЕСА_1 або заміському будинку АДРЕСА_2 без обмеження місця прогулянок, з дотриманням режиму дня для дітей;

-в літній період, щороку, за попередньою домовленістю з матір`ю дітей та згодою самих дітей, з врахуванням стану їх здоров`я, чотирнадцять днів для відпочинку та оздоровлення дітей у місті, визначеному батьком за погодженням з матір`ю дітей, без супроводу матері.

Проте вказане судове рішення не містить зобов`язання для ОСОБА_1 приводити (доставляти) дітей за місцем проживання батька.

Тобто, на переконання суду, не ОСОБА_1 повинна приводити дітей для побачень з батьком, а саме ОСОБА_2 , спираючись на судове рішення, може реалізувати свої право та бажання бачитись з дітьми, зустрічатися з ними та приймати участь в їх вихованні. При цьому, ОСОБА_1 згідно рішення суду не повинна чинити останньому в цьому перешкоди.

Саме особа, яка заявила про порушення її прав та отримала судове рішення, може виявити волю та бажання мати побачення з дітьми в межах, визначених судовим рішенням, які можуть бути розширеними за згодою сторін, з`явитися за місцем проживання/перебування дітей, батько може відмовитися мати певні побачення, оскільки мова йдеться про реалізацію його прав, а не обов`язків. Особа розпоряджається своїми правами на власний розсуд.

Саме особа, яка заявила про порушення її прав, ОСОБА_2 на підставі рішення суду отримав право брати дітей для подальшого проведення з ними спільного часу та в межах встановленого часу повертати дітей за місцем їх проживання/перебування, передаючи їх законному представнику - матері ОСОБА_1 .

Суд зазначає, що рішення підлягає обов`язковому виконанню, оскільки набрало законної сили. Так, за умисне невиконання рішення суду або перешкоджання його виконанню встановлена відповідальність згідно чинного законодавства, зокрема, кримінальна (ст. 382 КК України). Проте, в даному випадку, покладення на боржника обов`язку доставляти дітей за адресою його проживання є покладенням на неї додаткових обов`язків, які не визначені судовим рішення.

Крім того, слід зазначити про те, що вимога від 02.06.2021 року про виконання рішення суду 04.06.2021 року була фактично направлена 04.06.2021, а вручена скаржнику 08.06.2021, тобто після строку який зазначено у вимозі.

Стаття 64-1 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає порядок виконання рішення про встановлення побачення з дитиною, рішення про усунення перешкод у побаченні з дитиною.

Виконання рішення про встановлення побачення з дитиною полягає у забезпеченні боржником побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням (ч.1 зазначеної статті).

Державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником цього рішення у час та місці побачення, визначених рішенням, а у разі якщо вони рішенням не визначені, то перевірка здійснюється у час та місці побачення, визначених державним виконавцем (ч.2).

Частиною 3 статті 64-1 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт та виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі, визначеному частиною першою статті 75 цього Закону. У постанові зазначаються вимога виконувати рішення та попередження про кримінальну відповідальність.

У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт, виносить постанову про накладення на боржника штрафу в подвійному розмірі, надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення, звертається з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України до суду за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби, виносить вмотивовану постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами (із врахуванням обмежень, передбачених частиною десятою статті 71 цього Закону) та вживає інші заходи примусового виконання рішення, передбачені цим Законом (ч.4 ст.64-1 Закону України «Про виконавче провадження»).

Щодо оскарження постанови про накладення штрафу від 25.05.2021 року, суд вважає за необхідне зазначити про те, що судом не встановлено, що 07.05.2021 року державним виконавцем у рамках даного виконавчого провадження виносилася вимога, а державним виконавцем не було надано пояснень з приводу даної постанови, отже державний виконавець наклав штраф за невиконання неіснуючої вимоги.

Щодо оскарження постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортного засобами від 25.05.2021 року, суд погоджується із доводами скаржника, що дана постанова є необґрунтованою, відсутні докази повторного невиконання без поважних причин боржником рішення суду, відсутній акт державного виконавця щодо невиконання рішення суду.

Отже, даючи юридичну оцінку зібраним по справі доказам, суд вважає, що в діях державного виконавця є порушення вимог Закону України «Про виконавче провадження» при прийнятті вимоги та оскаржуваних постанов. З огляду на вищевикладене, прийняття вимог державним виконавцем відноситься до його повноважень згідно ст.ст.18, 19, 63 Закону України «Про виконавче провадження», в даному випадку саме оскаржувана вимога є неправомірною, так як застосовані державним виконавцем Бахрушиним А.М. заходи примусового виконання рішення суперечать тим правам та обов`язкам, які визначені для ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у постанові Київського апеляційного суду від 08.09.2020 року на підставі положень СК України.

Проте, вимоги скаржника щодо скасування рішень державного виконавця не підлягає задоволенню, оскільки, відповідно до ч. 2 ст. 451 ЦПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Керуючись: Законом України «Про виконавче провадження», ст.ст. 447 - 453 ЦПК України, суд,

ухвалив:

Скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати неправомірними вимогу державного виконавця від 02.06.2021 року, постанову про накладення штрафу від 25.05.2021 року, постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами від 25.05.2021 року винесені старшим державним виконавцем Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бахрушиним Андрієм Миколайовичем.

Зобов`язати старшого державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бахрушина Андрія Миколайовича скасувати вимогу державного виконавця від 02.06.2021 року, постанову про накладення штрафу від 25.05.2021 року, постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами від 25.05.2021 року

В іншій частині скарги - відмовити.

Ухвалу може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення.

Суддя: