Постанова

Іменем України

29 серпня 2022 року

м. Київ

справа № 189/1244/20

провадження № 61-20185св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 24 квітня 2021 року, ухвалене у складі судді Єдаменко І. В., та постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 листопада 2021 року, прийняту у складі колегії суддів: Свистунової О. В., Красвітної Т. П., Єлізаренко І. А.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2020 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Позовна заява мотивована тим, що 20 липня 2007 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, згідно з умовами якого ОСОБА_1 отримала кредит в розмірі 95 000,00 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 20 липня 2012 року.

ОСОБА_1 не виконала належним чином зобов`язання за вказаним договором, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 25 серпня 2020 року становить 1 053 459,48 грн і складається із: 75 872,53 грн - заборгованість за кредитом; 288 373,24 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом; 689 213,71 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 20 липня 2007 року між банком та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 укладено договори іпотеки, згідно з якими відповідачі надали в іпотеку банку нерухоме майно, а саме: 1/2 частини житлового будинку, загальною площею 252,50 кв. м, житловою площею 84,20 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Покровською державною нотаріальною конторою 05 березня 2004 року, за реєстровим № 551, зареєстрованого в КП «Синельниківське міжміське бюро технічної інвентаризації» 21 квітня 2004 року в книзі № 15 за реєстраційним № 2671, та 1/2 частини вказаного житлового будинку, що належить ОСОБА_2 на праві власності на підставі договору міни, посвідченого Покровською державною нотаріальною конторою 27 березня 1996 року, за реєстровим № 390, зареєстрованого в КП «Синельниківське міжміське бюро технічної інвентаризації» 01 квітня 1996 року в низі № 15 за реєстраційним № 267.

З урахуванням зазначеного, АТ КБ «ПриватБанк» просилоу рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором у розмірі 1 053 459,48 грн, яка складається із: 75 872,53 грн - заборгованість за кредитом; 288 373,24 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом; 689 213,71 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме будинок загальною площею 252,50 кв. м, житловою площею 84,20 кв. м та земельну ділянку, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного предмета іпотеки на прилюдних торгах; виселити відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у вказаному житловому будинку (предмет іпотеки).

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Заочним рішенням Покровського районного суду Дніпропетровської області від 24 квітня 2021 року позов АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено частково.

У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № 207039 від 20 липня 2007 року у розмірі 1 053 459,48 грн (75 872,53 грн - заборгованість за кредитом; 288 373,24 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом; 689 213,71 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором) звернуто стягнення на будинок загальною площею 252,50 кв. м, житловою площею 84,20 кв. м та земельну ділянку, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного предмета іпотеки на прилюдних торгах.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 належним чином не виконувала зобов`язання за кредитним договором, внаслідок чого утворилась заборгованість, а тому банк набув право звернути стягнення на нерухоме майно, яке передано в іпотеку на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про виселення, суд першої інстанції виходив із того, що нерухоме майно, що є предметом договору іпотеки, придбано не за рахунок отриманого кредиту, тому відсутні правові підстави для виселення відповідачів зі спірного житлового приміщення без надання їм іншого, що відповідає положенням частини другої статті 109 ЖК України.

Додатковим рішенням Покровського районного суду Дніпропетровської області від 18 серпня 2021 року у задоволенні позовних вимог в частині виселення відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у житловому будинку (предмет іпотеки) відмовлено.

Ухвалюючи додаткове рішення, суд першої інстанції виходив із того, що у резолютивній частині заочного рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 24 квітня 2021 року суд не зазначив висновок суду про відмову у задоволенні позовних вимог про виселення.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 11 листопада 2021 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення, заочне рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 21 квітня 2021 року в оскаржуваній частині залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про виселення, оскільки переданий відповідачами в іпотеку житловий будинок придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, а тому вимога про позбавлення відповідачів права користування спірним житлом суперечить положенням чинного законодавства України, зокрема статті 109 ЖК України, статті 40 Закону України «Про іпотеку».

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У грудні 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просило скасувати вказані судові рішення в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про виселення та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не встановили фактичних обставин справи, що мають істотне значення для вирішення справи, зокрема, чи мають відповідачі інше житло для постійного проживання на праві власності чи на праві користування.

Також суди не врахували, що банк не надавав згоду на реєстрацію та користування спірним житловим приміщенням інших осіб, які зареєстровані після укладення договору іпотеки.

Суди попередніх інстанції помилково застосували до спірних правовідносин положення статті 109 ЖК України, оскільки таке призводить до наслідків несумісних із положеннями Конвенції, Конституції України та ЦК України.

Крім того, з матеріалів прави взагалі не вбачається, що у відповідних органів державної влади та місцевого самоврядування відсутня можливість забезпечити відповідачів житловим приміщенням.

Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 23 грудня 2020 року у справі № 666/213/16-ц (провадження № 61-176св20), від 08 серпня 2019 року у справі № 761/1604/13 (провадження № 61-15532св18), від 12 листопада 2020 року у справі № 404/7922/17 (провадження № 61-8256св19).

Судові рішення в частині вирішення позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки не оскаржуються, а тому в силу вимог статті 400 ЦПК України в касаційному порядку не переглядаються.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 15 грудня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

У січні 2022 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

20 липня 2007 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» укладений договір № 207039, згідно з умовами якого ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 95 000,00 грн, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 20 липня 2012 року.

Згідно з пунктом 1.4 кредитної угоди кредит надається на наступні цілі: поповнення товарного обороту.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком та відповідачами 20 липня 2007 року були укладені договори іпотеки, згідно з якими відповідачі надали в іпотеку нерухоме майно, а саме: 1/2 частини житлового будинку, загальною площею 252,50 кв. м, житловою площею 84,20 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Покровською державною нотаріальною конторою 05 березня 2004 року, за реєстровим № 551, зареєстрованого в КП «Синельниківське міжміське бюро технічної інвентаризації» 21 квітня 2004 року в книзі № 15 за реєстраційним № 2671, та 1/2 частини житлового будинку, загальною площею 252,50 кв. м, житловою площею 84,20 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 на праві власності на підставі договору міни, посвідченого Покровською державною нотаріальною конторою 27 березня 1996 року, за реєстровим № 390, зареєстрованого в КП «Синельниківське міжміське бюро технічної інвентаризації» 01 квітня 1996 року в книзі № 15 за реєстраційним № 267.

Згідно з розрахунком, наданим банком, станом на 25 серпня 2020 року утворилась заборгованість в розмірі 1 053 459,48 грн, яка складається із: 75 872,53 грн - заборгованість за кредитом; 288 373,24 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом; 689 213,71 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

Згідно з довідкою виконавчого комітету Покровської селищної ради Покровського району Дніпропетровської області від 19 березня 2021 року у житловому будинку АДРЕСА_1 зареєстровані такі особи: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 3 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), заяви № 7151/75, № 7152/75 будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинно здійснюватися «згідно із законом», воно повинно мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу, мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується таким принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні ЄСПЛ від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (Serkov v. Ukraine), заява № 39766/05, яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, суд зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Відповідно до положень статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК України особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення) - предмета іпотеки у зв`язку зі зверненням стягнення на нього, надається інше постійне житло тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначене в рішенні суду.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина друга статті 109 ЖК України).

Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18).

У постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту, і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.

У справі, яка переглядається, судами встановлено, що спірний будинок придбаний відповідачами не за рахунок кредиту (позики) банку, повернення якого забезпечене іпотекою.

Банк, звертаючись до суду із цим позовом, не запропонував іншого постійного житлового приміщення, яке можна надати відповідачам одночасно з виселенням.

У спірному житловому будинку зареєстровані п`ять осіб. Окрім відповідачів, також зареєстровані ще три мешканця, один з яких є малолітньою дитиною.

Право дитини на житло передбачено Конвенцією «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року (із змінами, схваленими резолюцією Генеральної асамблеї ООН від 12 грудня 1995 року).

Відповідно до статті 7 Конвенції «Про права дитини» дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім`я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Враховуючи, що позивач не довів придбання будинку, що є предметом іпотеки, за кредитні кошти, а також наявність іншого житла у відповідачів для проживання чи житла, яке має бути надано особі одночасно з виселенням, колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову про виселення без надання іншого житла.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів Верховного Суду вважає, що обставини, які покладено в основу судових рішень про відмову в задоволенні позовної вимоги про виселення відповідачів, встановлені судом на підставі наявних у матеріалах справи доказів, які було досліджено належним чином, з наведенням аргументованих мотивів щодо їх значення для правильного вирішення спору, з урахуванням правових висновків, викладених у рішеннях ЄСПЛ та постановах Верховного Суду, щодо необхідності оцінки пропорційності втручання у право на особи на повагу до свого житла, передбачене статтею 8 Конвенції.

Доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій не встановили обставин щодо наявності у відповідачів іншого житла, не є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, зокрема, позивач повинен довести обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог. У справі, що переглядається, банк не обґрунтовував позов наявністю у відповідачів іншого житла (крім спірного), не подавав доказів на підтвердження таких обставин та не просив виселити відповідачів у будь-яке інше жиле приміщення.

Звернувшись із позовом про виселення відповідачів з житлового будинку, придбаного не за рахунок кредитних коштів, позивач не заявляв клопотання залучення до участі у справі органу місцевого самоврядування для вирішення питання надання відповідачам іншого постійного житла і не наводив правого обґрунтування покладення такого обов`язку на іншу, відмінну від іпотекодержателя, особу.

Посилання як на підставу касаційного оскарження на застосування норм права без урахування висновків у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 23 грудня 2020 року у справі № 666/213/16-ц (провадження № 61-176св20), від 08 серпня 2019 року у справі № 761/1604/13 (провадження № 61-15532св18), від 12 листопада 2020 року у справі № 404/7922/17 (провадження № 61-8256св19), не заслуговують на увагу, оскільки фактичні обставини у перерахованих справах відрізняються від тих, що установлені судами у справі, яка переглядається в касаційному порядку. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти лише такі рішення, де аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з висновками судів щодо встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судів, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 24 квітня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Г. В. Коломієць Б. І. Гулько Д. Д. Луспеник