Ухвала

22 серпня 2022 року

м. Київ

справа № 369/9135/17

провадження № 61-7416ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Шиповича В. В. (суддя - доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Ратнікової В. М., Борисової О. В., Левенця Б. Б., від 04 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому з урахуванням уточнень просила стягнути з ОСОБА_2 на свою користь заборгованість у розмірі 3 614 230,58 грн, з яких: 1 957 246 грн - неповернута частина позики, 510 154,33 грн - штрафні санкції за порушення строків виконання грошового зобов`язання та інфляційне збільшення суми боргу, нараховані по 28 серпня 2017 року;

1 146 830,25 грн - штрафні санкції за порушення строків виконання грошового зобов`язання та інфляційне збільшення суми боргу, нараховані з 29 серпня 2017 року по 07 листопада 2018 року, витрати по сплаті правової допомоги у розмірі 21 792,12 грн та судовий збір у розмірі 8 000 грн.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області

від 24 червня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково, стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 1 957 246 грн, інфляційні втрати у розмірі 299 422,92 грн,

8% річних у розмірі 288 572,46 грн, пеню у розмірі 300 000 грн та судові витрати у розмірі 23 452,26 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 17 жовтня 2019 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено частково, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області

від 24 червня 2019 року скасовано та ухвалене нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 17 лютого 2017 року у загальному розмірі 3 499 507,98 грн, з яких: заборгованість за договором позики у розмірі 1 957 246 грн, інфляційні втрати у розмірі 267 359,80 грн, вісім процентів річних у розмірі 205 913 грн, пеня у розмірі 1 068 989,18 грн. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 39 205,05 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Після закінчення апеляційного розгляду справи третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_3 , подав апеляційну скаргу на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 червня 2019 року.

Постановою Київського апеляційного суду від 10 лютого 2022 року постанову цього ж суду від 17 жовтня 2019 року в частині скасування рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області

від 24 червня 2019 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики у розмірі 1 957 246 грн та в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики в загальному розмірі 3 499 507,98 грн. скасовано. Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення. Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області

від 24 червня 2019 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики в розмірі 1 957 246 грн залишено без змін.

09 червня 2022 року ОСОБА_1 подала до апеляційного суду заяву про виправлення описки в постанові Київського апеляційного суду

від 10 лютого 2022 року, посилаючись на те, що мотивувальна частина постанови апеляційного суду від 10 лютого 2022 року містить вказівку на те, що рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області

від 24 червня 2019 року ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 основного богу за договором позики у розмірі 1 957 246 грн, проте в резолютивній частині постанови апеляційного суду від 10 лютого 2022 року в реченні «Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 червня 2019 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики в розмірі 1 957 246 грн. 00 коп. залишити без змін» допущена описка, а саме пропущені слова «в частині».

ОСОБА_1 вважала, що описка призвела до видачі районним судом виконавчого листа на підставі рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 червня 2019 року не лише в частині стягнення основного боргу у розмірі 1 957 246,00 грн., а й інфляційних втрат у розмірі 299 422,92 грн, 8% річних у розмірі 288 572,46 грн, пені у розмірі 300 000 грн та судових витрат у розмірі 23 452,26 грн. Внаслідок чого стягнута на її користь апеляційним судом пеня була зменшена на 768 989, 18 грн.

Враховуючи наведені обставини, просила суд виправити описку в постанові Київського апеляційного суду від 10 лютого 2022 року зазначивши замість «Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області

від 24 червня 2019 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики в розмірі 1 957 246 грн. 00 коп. залишити без змін» правильно «Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 червня 2019 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в частині заборгованості за договором позики в розмірі

1 957 246 грн. 00 коп. залишити без змін».

Ухвалою Київського апеляційного суду від 04 липня 2022 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про виправлення описки в постанові Київського апеляційного суду від 10 лютого 2022 року.

02 серпня 2022 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 подала касаційну скаргу на ухвалу Київського апеляційного суду від 04 липня

2022 року, в якій просить оскаржувану ухвалу скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення заяви про виправлення описки у резолютивній частині постанови Київського апеляційного суду

від 10 лютого 2022 року.

Касаційну скаргу обґрунтовано тим, суд апеляційної інстанції замість виправлення описки, послався на статтю 271 ЦПК України, яка регламентує роз`яснення судового рішення. Крім того у короткому тексті судового рішення проголошеному 10 лютого 2022 року було зазначено «Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 червня 2019 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики в розмірі

1 957 246 грн. 00 коп. залишити без змін», в той час, як у повному тексті судового рішення складеного 15 лютого 2022 року в тому ж абзаці резолютивної частини вказано «Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 червня 2019 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики в розмірі 1 957 246 грн. 00 коп. залишити без змін».

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

За змістом частини першої статті 394 ЦПК України питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження)вирішує колегія у складі трьох суддів після одержання касаційної скарги, оформленої відповідно до вимог статті 392 ЦПК України.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення (частина четверта статті 394 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Ухвала апеляційного суду про відмову у внесенні виправлень у рішення не є ухвалою, якою закінчено розгляд справи.

У частині першій статті 269 ЦПК України передбачено, що суд може з власної ініціативи або за заявою учасників справи виправити допущені в рішенні чи ухвалі описки чи арифметичні помилки.

Верховний Суд у постанові від 11 листопада 2020 року в справі № 300/765/15-ц вказав, що судове рішення повинно бути точним. Помилки у тексті судового рішення, зумовлені арифметичними помилками або граматичними помилками (описками), що стосуються істотних обставин або ускладнюють виконання рішення, можуть бути усунуті судом, який ухвалив рішення або ухвалу. Описки - це помилки, зумовлені неправильним написанням слів. Виправленню підлягають лише ті описки, які мають істотний характер. До таких належить написання прізвищ та імен, адрес, найменувань спірного майна, зазначення дат та строків. Особливо це стосується резолютивної частини рішення. В резолютивній частині будь-яка описка має істотне значення, оскільки вона може утруднити виконання рішення. Не є опискою граматичні помилки, які не спотворюють текст судового рішення та не призводять до його неправильного сприйняття: неправильне розташування розділових знаків, неправильні відмінки слів, застосування росіянізмів та діалектизмів тощо. Вирішуючи питання про виправлення описок чи арифметичних помилок, допущених у судовому рішенні (рішенні або ухвалі), суд не має права змінювати зміст судового рішення, він лише усуває такі неточності, які впливають на можливість реалізації судового рішення чи його правосудності.

Колегія суддів вважає, що правильне застосування апеляційним судом норм права при вирішенні заяви ОСОБА_1 про виправлення описки не викликає розумних сумнівів при їх застосування та тлумаченні.

Звернення ОСОБА_1 із вказаною заявою фактичне було викликане ні наявністю описки в постанові апеляційного суду від 10 лютого 2022 року, а тим, як цю постанову розтлумачив суд першої інстанції видаючи виконавчий документ.

Колегія суддів погоджується із заявником, що наявність трьох судових рішень - рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області

від 24 червня 2019 року, постанов Київського апеляційного суду

від 17 жовтня 2019 року та від 10 лютого 2022 року, а також стилістичне формулювання резолютивної частини постанови апеляційного суду

від 10 лютого 2022 року дійсно може викликати необхідність роз`яснення, в якому ж саме розмірі складові заборгованості за договором позики (сума позики, проценти, інфляційні втрати, пеня) за результатами остаточного вирішення справи апеляційним судом підлягають стягненню із

ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .

Разом із тим вирішення вказаного питання на потребує внесення виправлень у постанову суду про що просила ОСОБА_1 , а може бути вирішене за результатами розгляду апеляційним судом заяви, у тому числі позивача, про роз`яснення постанови від 10 лютого 2022 року в порядку, передбаченому статтею 271 ЦПК України.

З огляду на викладене у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою, а правильне застосування апеляційним судом норм права при вирішенні питання про відмову у внесенні виправлень у рішення є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Керуючись статтями 388, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду

від 04 липня 2022 року у справі № 369/9135/17.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Шипович

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта