ПОСТАНОВА

Іменем України

18 серпня 2022 року м. Кропивницький

справа № 405/1054/20

провадження № 22-ц/4809/781/22

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Мурашка С.І. (головуючий, суддя-доповідач), Голованя А. М., Карпенка О. Л.,

за участі секретаря - Савченко Н. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Управління з питань захисту прав дітей Міської ради м. Кропивницького,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 22 листопада 2021 року у складі судді Драного В. В. і

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 та з урахуванням заяви про зміну предмету позову просила:

-позбавити ОСОБА_2 батьківських прав по відношенню до ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

-стягнути з ОСОБА_2 на свою користь аліменти на утримання дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі ј частки заробітку (доходу) на кожну дитину, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до 22 березня 2032 року, починаючи з дня подання заяви до суду;

-стягнути з ОСОБА_2 на свою користь понесені судові витрати, які складаються із витрат по сплаті судового збору та витрат за надання професійної правничої допомоги.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 з відповідачем з 06.07.2013 перебували у шлюбі, який рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 29.01.2020 був розірваний.

Від шлюбу сторони мають двох дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які проживають з позивачем та перебувають на її утриманні.

ОСОБА_1 зазначала, що ОСОБА_2 майже не спілкується з дітьми, не проявляє до них батьківської турботи та між ними відсутній близький зв`язок, оскільки за характером своєї роботи відповідач майже півроку знаходиться у польотах, а в той час, коли він знаходиться у місті, веде себе асоціально.

У травні, червні 2019 року ОСОБА_2 двічі було притягнуто до адміністративної відповідальності за знаходження за кермом в стані алкогольного сп`яніння та дрібне хуліганство.

ОСОБА_1 вказувала, що перешкод щодо спілкування дітей з батьком ніколи не чинила, але відповідач приходить до дітей в стані алкогольного сп`яніння, лякає їх своєю поведінкою, погрожує, а в результаті конфліктів, які провокує відповідач, діти перенесли стрес.

Позивач, посилаючись на п. 4 ч. 1 ст. 164 СК України, вважала, що наявні підстави для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, а враховуючи його задовільний стан здоров`я, працездатний вік, відсутність інших дітей на утриманні, наявні підстави для стягнення з нього аліментів, тому звернулась до суду із позовом.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 22 листопада 2022 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дітей задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 14.02.2020 і до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 14.02.2020 і до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 840,80 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідач, будучи батьком ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, добровільно сплачує позивачу кошти на утримання дітей, намагається бачитися з дівчатами, спілкуватися та приймати участь у їх вихованні.

Також, суд першої інстанції вважав, що не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду доводи позивача про наявний хронічний алкоголізм відповідача, що відповідно до п. 4 ч. 1 ст 164 СК України є підставою для позбавлення батьківських прав.

Крім того, Орган опіки та піклування міської ради м. Кропивницького прийшов до висновку про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно його дітей.

За таких обставин, враховуючи якнайкращі інтереси дітей, суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність законних підстав для позбавлення відповідача батьківських прав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, суд першої інстанції виходив з того, що діти знаходяться на утриманні позивача, відповідач визнав позов в цій частині, а обов`язок утримувати свою дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька дитини.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 22 листопада 2021 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав по відношенню до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та ухвалити нове, яким позов задовольнити повністю та стягнути з відповідача судові витрати, які складаються з витрат по сплаті судового збору та витрат за надання професійної правничої допомоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині є незаконним, необгрунтованим та таким, що підлягає скасуванню як ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, невідповідністю висновків суду дійсним обставинам справи.

Позивач посилається на те, що висновок Органу опіки та піклування Міської ради м. Кропивницького № 716/49-05/24 від 06.02.2020, на яке посилався суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, є необ`єктивним та прийнятим на підставі недостовірних документів.

ОСОБА_1 зазначає, що як на момент звернення до суду з позовом, так і на час подання до суду апеляційної скарги, відповідач взагалі не спілкується з дітьми, не проявляє до них щонайменшої батьківської турботи та між ними відсутній близький зв`язок.

Суд першої інстанції не взяв до уваги покази допитаних в судовому засідання свідків, які підтвердили зловживання відповідача алкогольними напоями, та не обґрунтував відмову в їх прийнятті.

Крім того, в рішенні суду першої інстанції відсутні посилання на докази, зокрема, матеріали адміністративних справ про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ст. ст. 130, 173 КУпАП.

Також, після прийняття оскаржуваного рішення, позивачу стало відомо про наявність ще декілької справ стосовно відповідача, про притягнення останнього до відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ст. ст. 124, 130 КУпАП та ч. 1 ст. 286 КК України.

ОСОБА_1 вважає, що суд першої інстанції, враховуючи, що відповідач не звертався до суду з клопотанням про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, не мав права з власної ініціативи зменшувати вказаний розмір та стягувати 10 000 грн, в той час, як позивач підтвердила вказані витрати в розмірі 19 000 грн.

Оскільки рішення суду першої інстанції оскаржується в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав, суд згідно зі статтею 367 ЦПК України в іншій частині його не переглядає.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило, що згідно вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду оскарженого судового рішення.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 та її представник адвокат Данилюк Н. В. підтримали доводи апеляційної скарги, представник ОСОБА_2 адвокат Юрах В. М. заперечував проти доводів апеляційної скарги.

Представник Управління з питань захисту прав дітей Міської ради м. Кропивницького в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення з судовою повісткою.

Відповідно до положень частини першої статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Оскільки третя особа про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, суд вирішив розглядати справу без її участі, що відповідає положенням ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 29.01.2020 року шлюб між сторонами розірвано.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживають з матір`ю - ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки дошкільного навчального закладу № 2 «Ятранчик» № 01-32/80 від 10.06.2019 дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 приводили та забирали мати та бабуся, батько відвідував садочок кілька разів.

Згідно характеристики виданої МААК «УРГА» ОСОБА_2 , який працював на посаді командира повітряного судна з 14.11.2011 та звільнений 10.07.2015, у довготривалих відрядженнях неодноразово вступав в конфлікти з працівниками місії та членами екіпажу. За період роботи проявив себе як конфліктний працівник. Були зафіксовані порушення трудової дисципліни, дозволяв з`явитися в головний офіс в стані алкогольного сп`яніння.

Згідно довідки № 310 від 10.09.2021, виданої НВК «Кіровоградський колегіум СЗНК І-ІІІ ступенів-дошкільний навчальний заклад - центр естетичного виховання» ОСОБА_3 та ОСОБА_4 дійсно навчаються у 2-Д класі НВК. ОСОБА_1 самостійно виховує дітей, батько участі у вихованні дітей не бере, за час навчання дітей батько жодного разу не приходив до школи і не цікавився дітьми.

Як вбачається з копій квитанцій у лютому та березні 2020 року на картковий рахунок на ім`я ОСОБА_1 відповідачем перераховані кошти у розмірі 5 000 грн, 14 950 грн, 6 750 грн, 865 грн, 14 896 грн.

05.12.2019 мешканцями будинків АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 ОСОБА_6 та ОСОБА_7 складено акт, засвідчений головою квартального комітету №18 Чущенко Л.П., про те, що ОСОБА_2 та його дружина ОСОБА_1 почали разом жити з 2013 року, за час проживання зарекомендував себе як гарний господар, зробив ремонт в будинку та на прибудинковій території. При перебуванні не у відрядженні багато часу проводить з дітьми, в стані алкогольного сп`яніння замічений не був, до кримінальної відповідальності не притягувався.

У характеристиці від 06.06.2019 виданій ПрАТ «Авіакомпанія Константа» вказано, що з 15.11.2016 ОСОБА_2 є співробітником компанії, працює на посаді інструктора - екзаменатора. Зарекомендував себе справжнім професіоналом, відданим і люблячим свою справу. Трудову дисципліну ніколи не порушував. Взаємовідносини в колективі склались хороші, легко знаходить спільну мову зі співробітниками. За роки роботи у компанії стягнень не мав.

Згідно сертифікату про проходження профілактичного наркологічного огляду серії 12ЯЯТ № 003371 від 05.12.2019 у ОСОБА_2 ознак наркологічних захворювань не виявлено.

Відповідно до довідки дошкільного навчального закладу № 2 «Ятранчик» № 01-32/165 від 28.11.2019 дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 приводили та забирали мати, бабуся та батько. ОСОБА_2 приймав активну участь в житті садочка та групи.

У відповідності до листа ПП «Лікарня Святого Луки» № 192 від 06.08.2020 наданого на запит суду, ОСОБА_2 у травні 2015 року отримував послуги «кодування від алкогольної залежності», восени 2016 року, з липня по серпень 2018 року ОСОБА_2 не звертався до медичного центру ПП «Лікарня Святого Луки».

У листі ПП «Лікарня Святого Луки» № 18 від 03.02.2021 наданого на виконання вимог ухвали суду повідомлено, що ОСОБА_2 не перебував на обстеженні та лікуванні в медичному центрі ПП «Лікарня Святого Луки» в 2013 році та в 2016 році.

Згідно висновку № 716/49-05-24 від 06.02.2020 орган опіки і піклування Міської ради м. Кропивницького враховуючи рішення комісії з питань захисту прав дитини від 29.01.2020, вважає за недоцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У висновку вказано, що застосування у даному випадку такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав є безпідставним.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частина першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до частин першої, другої статті 3 Конвенції про права дитини права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені в частині першій статті 164 СК України.

Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини (пункти 1-6 частини першої статті 164 СК України).

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Пунктом 4 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він є хронічними алкоголіками або наркоманами.

Хронічний алкоголізм батьків і захворювання їх на наркоманію мають бути підтверджені відповідними медичними висновками.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц (провадження № 61-12305св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 2 частини першої статті 164 СК України і вказано, що «ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками».

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року в справі № 755/3644/19, від 23 червня 2021 року в справі № 953/17837/19.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) зазначено, що: «ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). […] Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 жовтня 2019 року в справі № 461/7387/16-ц (провадження № 61-29266св18) вказано, що: «звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтована підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. За положенням частини шостої статі 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, приймають участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (ст. 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини».

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58).

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доведення обставин, які можуть бути підставою позбавлення відповідача батьківських прав, покладено на позивача.

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії НОМЕР_3 , виданих Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кіровоградського міського управління юстиції 01.04.2014 (том 1 а. с. 9-10).

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 29.01.2020 шлюб між сторонами розірвано (том 1 а. с. 99-101).

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживають з матір`ю - ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 (том 1 а. с. 22-23).

Відповідно до довідки дошкільного навчального закладу № 2 «Ятранчик» № 01-32/80 від 10.06.2019 дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 приводили та забирали мати та бабуся, батько відвідував садочок кілька разів (том 1 а. с. 11).

Згідно характеристики виданої МААК «УРГА» ОСОБА_2 , який працював на посаді командира повітряного судна з 14.11.2011 та звільнений 10.07.2015, у довготривалих відрядженнях неодноразово вступав в конфлікти з працівниками місії та членами екіпажу. За період роботи проявив себе як конфліктний працівник. Були зафіксовані порушення трудової дисципліни, дозволяв з`явитися в головний офіс в стані алкогольного сп`яніння (том 1 а. с. 21).

Згідно довідки № 310 від 10.09.2021 виданої НВК «Кіровоградський колегіум СЗНК І-ІІІ ступенів-дошкільний навчальний заклад - центр естетичного виховання» ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 дійсно навчаються у 2-Д класі НВК. ОСОБА_1 самостійно виховує дітей, батько участі у вихованні дітей не бере, за час навчання дітей батько жодного разу не приходив до школи і не цікавився дітьми ( том 2 а. с. 2).

Як вбачається з копій квитанцій у лютому та березні 2020 року на картковий рахунок на ім`я ОСОБА_1 відповідачем перераховані кошти у розмірі 5 000 грн, 14 950 грн, 6 750 грн, 865 грн, 14 896 грн (том 1 а. с. 62-66).

05.12.2019 мешканцями будинків АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 ОСОБА_6 та ОСОБА_7 складено акт, засвідчений головою квартального комітету № 18 Чущенко Л.П., про те, що ОСОБА_2 та його дружина ОСОБА_1 почали разом жити з 2013 року, за час проживання зарекомендував себе як гарний господар, зробив ремонт в будинку та на прибудинковій території. При перебуванні не у відрядженні багато часу проводить з дітьми, в стані алкогольного сп`яніння замічений не був, до кримінальної відповідальності не притягувався (том 1 а. с. 138).

У характеристиці від 06.06.2019 виданої ПрАТ «Авіакомпанія Константа» вказано, що з 15.11.2016 ОСОБА_2 є співробітником компанії, працює на посаді інструктора - екзаменатора. Зарекомендував себе справжнім професіоналом, відданим і люблячим свою справу. Трудову дисципліну ніколи не порушував. Взаємовідносини в колективі склались хороші, легко знаходить спільну мову зі співробітниками. За роки роботи у компанії стягнень не мав (том 1 а. с. 139).

Згідно сертифікату про проходження профілактичного наркологічного огляду серії 12ЯЯТ № 003371 від 05.12.2019 у ОСОБА_2 ознак наркологічних захворювань не виявлено (том 1 а. с. 140).

Відповідно до довідки дошкільного навчального закладу № 2 «Ятранчик» № 01-32/165 від 28.11.2019 дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 приводили та забирали мати, бабуся та батько. ОСОБА_2 приймав активну участь в житті садочка та групи (том 1 а. с. 141).

У відповідності до листа ПП «Лікарня Святого Луки» № 192 від 06.08.2020 наданого на запит суду, ОСОБА_2 у травні 2015 року отримував послуги «кодування від алкогольної залежності», восени 2016 року, з липня по серпень 2018 року ОСОБА_2 не звертався до медичного центру ПП «Лікарня Святого Луки» (том 1 а. с. 148).

У листі ПП «Лікарня Святого Луки» № 18 від 03.02.2021 наданого на виконання вимог ухвали суду повідомлено, що ОСОБА_2 не перебував на обстеженні та лікуванні в медичному центрі ПП «Лікарня Святого Луки» в 2013 році та в 2016 році (том 1 а. с. 193).

Згідно висновку № 716/49-05-24 від 06.02.2020 орган опіки і піклування Міської ради м. Кропивницького враховуючи рішення комісії з питань захисту прав дитини від 29.01.2020, вважає за недоцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У висновку вказано, що застосування у даному випадку такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав є безпідставним (том 1 а. с. 74-76).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 , посилаючись на п. п. 2, 4 ч. 1 ст. 164 СК України, зазначала, що ОСОБА_2 ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання дітей та хворіє на хронічний алкоголізм.

Суд виходить з того, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Суд також виходить з того, що судом на перше місце ставляться «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Водночас позбавлення батьківських прав батька щодо неповнолітньої дитини є крайнім заходом впливу.

Суд бере до уваги, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49).

Демократичне суспільство характеризується плюралізмом, терпимістю, широтою поглядів. Таким чином, держави мають позитивне зобов`язання із забезпечення процедурних гарантій від свавілля як умову обґрунтованості втручання в права, що захищаються статтею 8 Конвенції. Щоб втручання було визнано «необхідним у демократичному суспільстві», воно повинно бути обґрунтовано «гострою соціальною необхідністю». Причини, що наводяться внутрішніми судами для обґрунтування оскаржених заходів, повинні бути достатніми і стосуватися справи.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц, від 08 травня 2019 року у справі № 409/1865/17-ц, від 13 лютого 2021 року у справі № 200/14941/18. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.

З аналізу наявних в матеріалах справи доказів та встановлених судом обставин не вбачається, що відповідач будучи батьком ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо своїх дітей.

Разом з тим, ОСОБА_2 добровільно сплачує позивачу кошти на утримання дітей, що не заперечується позивачем, намагається бачитися з дівчатами, спілкуватися та приймати участь у їх вихованні та категорично заперечує проти позбавлення його батьківських прав.

Посилання ОСОБА_1 на наявний хронічний алкоголізм відповідача, що відповідно до п. 4 ч. 1 ст 164 СК України є підставою для позбавлення батьківських прав, не підтверджені належними та допустими доказами, та спростовуються матеріалами справи.

Таким чином, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно його дітей.

Доводи апеляційної скарги про те, що висновок Органу опіки та піклування Міської ради м. Кропивницького № 716/49-05/24 від 06.02.2020, на яке посилався суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, є необ`єктивним та прийнятим на підставі недостовірних документів, правильність висновків суду першої інстанції по суті спору не спростовують.

Зокрема, той факт, що наданий Органу опіки та піклування Міської ради м. Кропивницького сертифікат про проходження профілактичного наркологічного огляду виданий в м. Олександрії та містить місце проживання відповідача, яке не відповідає дійсності, не може беззаперечно свідчити про неправильність даних огляду.

Суд не бере до уваги також посилання в апеляційній скарзі на те, що під час проходження профілактичного наркологічного огляду 18.12.2020 відповідач здійснював рейс та не міг фізично бути в м. Олександрія, з огляду на те, що позивач не посилався на вказані обставини та не надавав докази на їх підтвердження під час розгляду справи судом першої інстанції.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідач взагалі не спілкується з дітьми, не проявляє до них щонайменшої батьківської турботи та між ними відсутній близький зв`язок, не знайшли свого підтвердження не під час розгляду справи судом першої інстанції, ні під час перегляду оскаржуваного судового рішення судом апеляційної інстанції.

Помилковими є посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги покази допитаних в судовому засіданні свідків, з огляду на те, що суд першої інстанції надавав оцінку всім наявним у справі доказам, в тому числі і показам свідків, в їх сукупності та взаємозв`язку, та на основі їх аналізу зробив обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позовних вимог про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав.

Суд частково погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що рішенні суду першої інстанції відсутні посилання на докази, зокрема, матеріали адміністративних справ про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ст. ст. 130, 173 КУпАП, разом з тим, зазначені факти притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за вказаними статтями КУпАП, не свідчать про ухвилення відповідача від викоання батьківських обов`язків, а також про наявність у нього хронічного захворювання на алкоголізм.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що після прийняття оскаржуваного рішення, позивачу стало відомо про наявність ще декількох справ стосовно відповідача, про притягнення останнього до відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ст. ст. 124, 130 КУпАП та наявності провадження щодо відповідача за ч. 1 ст. 286 КК України, також не заслуговують на увагу суду, з огляду на те, що ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом не посилалась на вказані обставини.

Необгрунтованими є доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції, враховуючи, що відповідач не звертався до суду з клопотанням про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, не мав права з власної ініціативи зменшувати вказаний розмір та стягувати 10 000 грн, в той час, як позивач підтвердила вказані витрати в розмірі 19 000 грн, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. У якості доказів у більшості випадків достатньо надати суду договір про надання правової допомоги, акт прийому-передачі наданих послуг згідно договору про надання правової допомоги, платіжні доручення на оплату послуг адвоката та квитанції про оплату клієнтом цих доручень. Цю позицію підтримав у своїй постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі № 19/64/2012/5003 від 31.01.2019.

У постанові Верховного Суду від 20 липня 2021 року у справі № 922/2604/20 вказано, що відсутність документального підтвердження надання правової допомоги (договору надання правової допомоги, детального опису виконаних доручень клієнта, акту прийому-передачі виконаних робіт, платіжних доручень на підтвердження фактично понесених витрат клієнтом тощо) є підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат у зв`язку з недоведеністю їх наявності.

У ряді постанов Верховного Суду у справах № 922/676/21 від 14.12.2021, № 905/716/20 від 08.04.2021, № 916/2087/18 від 31.03.2021, № 922/3812/19 від 10.12.2020 зазначається, що у разі неподання учасником справи попереднього розрахунку у суду є право, а не обов`язок відмовити у відшкодуванні відповідних судових витрат. Тобто сам по собі факт неподання стороною попереднього розрахунку судових витрат разом з першою заявою по суті спору не є безумовною та абсолютною підставою для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат.

Крім того, у справі № 922/676/21 окремо звертається увага, що подання попереднього (орієнтовного) розрахунку сум судових витрат забезпечує можливість іншій стороні належним чином підготуватися до спростування витрат, які вона вважає необґрунтованими та доводити неспівмірність таких витрат, заявивши клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, відповідно, забезпечує дотримання принципу змагальності.

Отже, відсутність розрахунку суми судових витрат не є безумовною підставою для відмови у відшкодуванні таких витрат, проте, залишається на розсуд суду, при цьому відмова в задоволенні вимог про стягнення відповідних витрат не залежить від наявності чи відсутності заперечень з боку іншої сторони, а належить до дискреційних повноважень суду.

Матерілами справи підтверджується, що на обґрунтування суми судових витрат в розмірі 9 000 грн позивачем надано протокол узгодження договірної ціни від 21.09.2020 (том 2 а. с. 8) та квитанцію до прибуткового касового ордера № б/н (том 2 а. с. 9), однак, враховуючи, що обґрунтованого розрахунку наданих послуг за надання правничої допомоги на вказану суму стороною позивача надано не було, суд першої інстанції використавши своє дискреційне право, обґрунтовано відмовив в задоволенні стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 9 000 грн.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи в оскаржуваній частині.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення в оскаржуваній частині з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині без змін.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 22 листопада 2022 року в оскаржуваній частині без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 22.08.2022.

Головуючий суддя С. І. Мурашко

Судді А. М. Головань

О. Л. Карпенко