Справа № 308/8540/20
У Х В А Л А

11 серпня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Кожух О.А., Готри Т.Ю.

з участю секретаря судового засідання: Жганич К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 лютого 2021 року, ухвалене головуючою суддею Хамник М.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України в Закарпатській області, Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області про стягнення інфляційних витрат та трьох процентів річних за невиконання судового рішення

встановив:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України в Закарпатській області, Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області про стягнення інфляційних витрат та трьох процентів річних за невиконання судового рішення.

Позовні вимоги мотивує тим, що на виконанні у Головного управління Державної казначейської служби України в Закарпатській області з 23.04.2018 перебував виконавчий лист Львівського окружного адміністративного суду по справі №2а-1769/10/0770 про стягнення з Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області на його користь грошового забезпечення за час вимушеного прогулу в розмірі 775 485,94 грн (в частині суми 8335,50 грн допущено негайне виконання рішення).

У зв`язку з несвоєчасним і тривалим невиконанням рішення суду та з урахуванням вимог ч. 1 ст. 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» (далі Закон № 4901-VI) ОСОБА_1 просив стягнути інфляційні втрати в розмірі 85 536,10 грн та 3% річних у розмірі 36 522,20 грн.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10.02.2021 позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто солідарно з Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 інфляційні нарахування у розмірі 73 671,16 грн та 3 % річних у розмірі 36 522,20 за несвоєчасне виконання постанови Львівського окружного адміністративного суду від 15.11.2017 року у справі №2а-1769/10/0770.

Стягнуто солідарно з Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області на користь ОСОБА_1 1101,93 грн судового збору.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду Державна казначейська служба України оскаржила його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 . Вказує, що 24.05.2018 до Головного управління Казначейства надійшла заява ОСОБА_1 про виконання виконавчого листа виданого 23 квітня 2018 року Львівським окружним адміністративним судом, про стягнення з Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області на користь ОСОБА_1 грошового забезпечення за час вимушеного прогулу в розмірі 775 485,94 грн. Головним управлінням Казначейства згідно Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників /Затвердженої постановою КМ України від 3 серпня 2011 р. № 845 (у редакції постанови КМ України від 30 січня 2013 р. № 45)/ (далі - Порядку №845), вчинялися дії щодо виконання вказаного рішення суду, однак, Боржником повідомлялося про відсутність коштів на рахунках. У зв`язку з наявністю обставин, передбачених Законом №4901-VI, керуючись пунктом 33 Порядку №845, якщо судове рішення неможливо виконати протягом двох місяців з дня надходження документів, зазначених у пункті 6 Порядку №845, орган Казначейства для виконання рішення про стягнення передає до Казначейства документи та відомості згідно з підпунктом 1 пункту 47 Порядку №845. Листом від 26.07.2018 № 13.2-15/249-2329 повідомлено стягувача, що виконавчий лист Львівського окружного адміністративного суду, виданий 23 квітня 2018 року по справі № 2а-1769/10/0770 виконуватиметься за бюджетною програмою КПКВ 3504040 «Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою», та відповідно до частини 2 пункту 3 розділ) II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №4901-VI, заборгованість погашатиметься Казначейством у другу чергу.

15 січня 2020 року па адресу Головного управління Казначейства надійшов лист Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області від 14.01.2020 № 19/106/05/11-2020, яким Боржник повідомив про виконання постанови Львівського окружного адміністративного суду від 15.11.2017 по справі № 2а-1769/10/0770 що підтверджується платіжними дорученнями від 18.12.2019 №№ 32, 34, 36. У зв`язку з чим 16 січня 2020 року знято з виконання за бюджетною програмою КПКВ 3504040 «Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою» виконавчий лист Львівського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2018.

Також вказує, що п. 50 Порядку №845 встановлено, що компенсація виплачується Казначейством на підставі рішення або постанови про виплату компенсації за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів за черговістю надходження таких заяв стягувачів та після погашення заборгованості за рішеннями суду відповідно до пункту 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №4901-VI. Компенсація нараховується Казначейством на суму коштів, безспірне списання яких здійснено Казначейством за бюджетною програмою «Заходи щодо виконання рішень гарантовані державою». Отже, Казначейство наділене повноваженнями щодо нарахування компенсації за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду за заявами Стягувачів, що передбачено пунктом 50 Порядку №845 та Законом №4901-VI. Рішення суду першої інстанції в частині стягнення інфляційних нарахувань та 3% річних на користь ОСОБА_1 є такими, що встановлюють додаткові обов`язки Казначейства, які суперечать нормам законодавства.

Оскільки, безпосередньо боржником - Ліквідаційною комісією Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області за рахунок власних бюджетних асигнувань, кошти за виконавчим листом, виданим, 23.04.2018 Львівським окружним адміністративним судом у справі № 2а-1769/10/0770 перераховано Стягувачу, то у Казначейства відсутні законні підстави для нарахування компенсації. Казначейство вчиняло та вчиняє у повному обсязі дії, які безпосередньо визначені законом, що свідчить про відсутність підстав для визнання протиправною бездіяльності Казначейства. Однак суд першої інстанції вказані обставини не взяв до уваги.

Вважає, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки відсутні будь які рішення щодо незаконності дій чи бездіяльності Казначейства при здійсненні ними своїх повноважень, при цьому позов не містить жодних посилань на незаконні дії, рішення чи бездіяльність посадових осіб Казначейства.

Крім того, Казначейство є юридичною особою публічного права, має самостійний баланс, печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, власні бланки, рахунки в Казначействі і банках, відповідає лише за виконання своїх зобов`язань та не відповідає за зобов`язаннями інших юридичних або фізичних осіб. Жодним нормативно-правовим актом не передбачено, що Казначейство повинно нести цивільно-правову відповідальність за інші державні органи або уособлювати Державу чи Державний бюджет.

Згідно з Положенням про Державну казначейську службу України /Затвердженого постановою КМ України від 15 квітня 2015 р. № 215/, Казначейство забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунка, відкритого у Національному банку (здійснює розрахунково-касове, розпорядників та одержувачів бюджетних коштів; здійсню повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, тощо); здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду. Постановою КМУ №845 затверджений Порядок, який визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до Закону №4901-VI мають право приймати такі рішення. Відповідно до пункту 3 Порядку №845 рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства, у порядку черговості надходження таких документів.

Незважаючи на те, що судові рішення мають обов`язковий характер Законом №4901-VI, створено додатковий механізм гарантування їх виконання. Так, частина перша статті 2 передбачає, що держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є державний орган, державні підприємство, установа, організація. Відповідно до положень Закону №4901-VI та відповідно до наданих повноважень, Казначейство не має права законодавчої ініціативи, а також не має можливості нарахувати компенсацію за вже виконаним виконавчим документом, встановлювати або змінювати механізми виконання передбачені чинним законодавством України.

Також зазначає, що цивільно-правових відносин між позивачем та органами Казначейської служби, як суб`єктами владних повноважень не існувало, а також відсутні цивільно-правові порушення з боку Казначейства, які би складалися з протиправної поведінки (умисне протиправне користування відповідачем коштами належними Позивачеві), що спричинило збитки, вини заподіювача шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між ними. Отже Казначейство не є боржником, що прострочив виконання грошового зобов`язання у розумінні статті 625 ЦК України (Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 19 серпня 2020 р. № 826/7444/16)

Крім цього, суд першої інстанції при помилковому нарахуванні індексу інфляції застосував лист Верховного суду України від 03.04.1997 № 62-97р «Про рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ». Однак такий лист є службовою кореспонденцією носить роз`яснювальний, інформаційний та рекомендаційний характер і не є нормативно-правовим актом.

Виконання судових рішень щодо стягнення коштів покладено на органи Казначейства як на органи, які здійснюють казначейське обслуговування рахунків відповідного державного органу. Боржником в даному випадку є державний орган, а саме - Управління Міністерства внутрішніх справ, України в Закарпатській області, яке несе зобов`язання перш за все своїм коштом в межах асигнувань з державного бюджету, що власне і зумовлює участь Казначейства у виконанні таких судових рішень. Отже, Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області є боржником, яке прострочило виконання грошового зобов`язання, то саме до нього слід застосовувати відповідальність передбачену ст. 625 ЦК України. При цьому, органи Казначейства не набувають статусу боржники за рішенням суду, які вони виконують відповідно до Закону №4901-VI та Порядку №845, та не відбувається заміна боржника у зобов`язанні. Таким чином, оскільки спірні правовідносини виникли у зв`язку з виконанням судового рішення, то до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України).

Крім того судом не враховано, що при виконанні органами Казначейства судових рішень на них покладаються завдання передбачені Законом №4901-VI, то спори, що виникали з приводу виконання ними судових рішень належать до юрисдикції адміністративних судів.

ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу в якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін рішення суду першої інстанції. Вказує, що доводи апеляційної скарги є безпідставними та не заслуговують на увагу, так як виконання виконавчого листа, виданого Львівським окружним адміністративним судом 23.04.2018 року повинно здійснюватися не боржником - ліквідаційною комісією Управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області, а Головним управлінням державної казначейської служби України в Закарпатській області. Як зазначає Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі №910/10156/17, приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань та погодилася з висновками Верховного Суду України у постанові від 1 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі. Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Ці зобов`язання належним чином, ні добровільно боржником, ні під час примусового звернення до виконання судового рішення органами Державної казначейської служби України за ч.4 ст. 3 Закону №4901-VI не виконані по виконавчому листу Львівського окружного адміністративного суду, виданого 23.04.2018 року, тому, вимоги частини 2 статті 625 ЦК України підлягають застосуванню. Також вважає, що спір у вказаній справ не є публічно-правовим та не належить до юрисдикції адміністративних судів, оскільки за вказаних обставин, цей спір має приватноправовий характер і підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що така підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

А згідно приписів ч. 2 ст. 377 ЦПК України, порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Колегією суддів встановлено, що на виконання постанови Львівського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2017 року у справі №2а-1769/10/0770 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ, Головного управління Міністерства внутрішніх справ в Закарпатській області про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, було видано 23 квітня 2018 виконавчий лист на суму 775485,94 гривень, який подано 24 травня 2018 року ОСОБА_1 до Головного управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області до виконання.

Зазначений виконавчий лист було повернуто ОСОБА_1 16.01.2020 року у зв`язку з його повним виконанням 18.12.2019 року.

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивував тим, що на виконанні у Головного управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області з 24.05.2018 року перебував виконавчий лист Львівського окружного адміністративного суду по справі №2а-1769/10/0770 про стягнення з Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області на його користь грошового забезпечення за час вимушеного прогулу у розмірі 775485,94 грн. (в частині суми 8335,50грн. допущено негайне виконання рішення). Однак, у зв`язку з несвоєчасним і тривалим його невиконанням просив у відповідності до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України стягнути з Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області інфляційні втрати за прострочення виконання зобов`язання у сумі 85 536,10 грн. та три проценти річних від простроченої суми у сумі 36 522,20 гривень.

У зв`язку з необхідністю виконання постанови Львівського окружного адміністративного суду у справі №2а-1769/10/0770 за виконавчим листом у держави виникають конституційні та процесуальні зобов`язання із забезпечення його виконання, у даному випадку такі взаємовідносини носять характер грошових зобов`язань (стягнення суми заборгованості згідно рішення суду), незалежно від попередніх підстав виникнення даних грошових зобов`язань, а отже, до прострочення відповідача застосовується частина 2 статті 625 ЦК України. Основою для розрахунків 3% річних та інфляційних втрат є сума несвоєчасно виплаченого грошового відшкодування.

Оскільки органами Державної казначейської служби прострочено виконання грошового зобов`язання по виплаті ОСОБА_1 присудженого постановою суду відшкодування суми за час вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним звільненням, заподіянням моральної шкоди, суд першої інстанції дійшов висновку про виникнення у позивача права на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і 3% річних.

За змістом частини 3 статті 11 та частини 1 статті 13 ЦК України цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

У частині 1 статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини 2 статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору разом із сумою основного боргу суму інфляційних втрат як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та 3 % річних від простроченої суми.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є,

по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних особистих прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є зазвичай фізична особа (стаття 19 ЦПК України).

Натомість публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих правовідносин з їх специфічними суб`єктами та їх підпорядкованістю.

Згідно пункту 2 частини 1 статті 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

А згідно пункту 17 частини 1 статті 4 КАС України, дано визначення терміну публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування

Тому загальними критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути і пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Як зазначено в статті 1 Закону України «Про міліцію» (втратив чинність згідно Закону від 02.07.2015 р. № 580-VIII) Міліція в Україні - державний озброєний орган виконавчої влади, який захищає життя, здоров`я, права і свободи громадян, власність, природне середовище, інтереси суспільства і держави від протиправних посягань.

Також статтею 1 Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 р. № 580-VIII передбачено, що Національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.

Таким чином, на правовідносини з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Частиною 5 статті 21 КАС України передбачено, що вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних, передбачене положеннями статті 625 ЦК України, є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги, а поєднання цих вимог у одній справі не є обов`язковим.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 09 лютого 2021 року у справі № 520/17342/18 (провадження № 14-158цс20) дійшла висновку про те, що ураховуючи акцесорний характер визначених статтею 625 ЦК України зобов`язань, спори про відшкодування передбачених ними грошових сум, з огляду на їх похідний характер від основного спору, підлягають розгляду за правилами тієї юрисдикції, за правилами якої підлягає розгляду основний спір.

Ураховуючи те, що спір щодо визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства, тож спір за позовними вимогами про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних на підставі статті 625 ЦК України також підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства.

Слід відмітити що спори, які виникають у судах у зв`язку з визнанням неправомірними дій та рішень суб`єкта владних повноважень, які призвели до незаконного звільнення з публічної служби, та ухвалення за результатами розгляду цих спорів судових рішень не змінює правову природу та характер правовідносин, які виникли між сторонами, а тому спори щодо порушення своїх зобов`язань суб`єктом владних повноважень, зокрема щодо поновлення в органах внутрішніх справ на посаді, виплати грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, у тому числі після судового рішення або на його виконання, повинні розглядатись судами за юрисдикцією, визначеною відповідно до характеру цих правовідносин.

Частиною 4 статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 квітня 2020 року у справі №910/4590/19, аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень статті 625 ЦК України дійшла до висновку про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови), а поєднання цих вимог у одній справі не є обов`язковим.

Отже, ураховуючи акцесорний характер визначених статтею 625 ЦК України зобов`язань, спори про відшкодування передбачених ними грошових сум, з огляду на їх похідний характер від основного спору, підлягають розгляду за правилами тієї юрисдикції, за правилами якої підлягає розгляду основний спір.

Зважуючи на характер правовідносин, що виникли між сторонами, зміст прав та обов`язків у цих правовідносинах і їх суб`єктний склад, слід виснувати, що у цій справі між сторонами виник публічно-правовий спір щодо стягнення (виплати) грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, який підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства, а тому за позовними вимогами про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних на підставі статті 625 ЦК України, така справа підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства.

Зазначені правові висновки узгоджуються з висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 09 лютого 2021 року у справі № 520/17342/18 та від 04 березня 2020 року у справі № 757/63985/16.

Відповідно до приписів п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно з ч. 1 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

А звідси, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення інфляційних витрат та трьох процентів річних за невиконання судового рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2017 року у справі №2а-1769/10/0770 не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, що згідно приписів пункту 1 частини 1 статті 255 та частини 1 статті 377 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та закриття провадження у справі.

Доводи ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу з приводу того, що зазначений у цій справі спір не має публічно-правового характеру, тому справа повинна розглядатись в порядку цивільного судочинства не можна визнати підставними. Постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15ц на яку посилається ОСОБА_1 ухвалена з урахуванням іншого процесуального закону (КАС України), який був чинний на час відкриття провадження у тій справі до 15 грудня 2017 року. У переглядаємій справі спірні правовідносини виникли після 15 грудня 2017 року та КАС України діє в новій редакції де визначальною ознакою для правильного визначення юрисдикції спору є характер правовідносин, з яких виник спір: зміст прав та обов`язків його учасників, правовий статус сторін правовідносин та їх матеріально-правове регулювання тощо.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц висловлена правова позиція з приводу того, що юрисдикція спору про стягнення сум відповідно до статті 625 ЦК України за невиконання зобов`язання по відшкодуванню шкоди, стягнутої вироком суду та разом з цим погодилась із висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14, згідно якого відшкодування заподіяної злочином майнової та моральної шкоди є грошовим зобов`язанням, підтвердженим вироком суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц, ухваленій за позовом про відшкодування моральної шкоди, стягнення пені, інфляційних втрат і трьох процентів річних, висловила правову позицію про те, що спір у цій справі (позов заявлено у листопаді 2015 року, судові рішення ухвалено у березні 2016 року та березні 2017 року) не можна вважати публічно-правовим, оскільки він виник внаслідок несвоєчасної сплати відповідачем стягнутих на підставі рішення суду грошових коштів на відшкодування моральної шкоди.

Аналізуючи правовідносини з яких ухвалювались зазначені судові рішення, можна зробити висновок, що дані постанови ухвалені за інших встановлених судами фактичних обставин, з огляду на різну правову природу правовідносин сторін та за різних редакцій процесуальних законів

і в цілому не суперечать загальній правовій позиції про те, що з 15 грудня 2017 року юрисдикція спору щодо стягнення грошових сум на підставі статті 625 ЦК України визначається за правовою природою правовідносин, які виникли між сторонами.

Тому доводи ОСОБА_1 з приводу того, що до спірних правовідносин слід застосовувати наведені в зазначених постановах Велика Палата Верховного Суду правові висновки, підлягають відхиленню з огляду на те, що такі правові висновки суду першої інстанції не відповідають останній правовій позиції Великої Палати Верховного Суду.

Крім цього, твердження позивача про належність спору в цій справі до цивільної юрисдикції зводяться до помилкового тлумачення ним норм процесуального права та змісту окремих постанов касаційного суду.

Приймаючи до уваги наведене, колегія суддів дійшла висновку з приводу того, що суд першої інстанції припустився процесуальної помилки розглянувши справу за правилами цивільного судочинства, тоді як спірні правовідносини підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, що являється безумовною підставою для скасування рішення суду та закриття провадження у справі. За цієї обставини, доводи апеляційної скарги слід задовольнити частково.

Виходячи з наведеного та керуючись нормами статей 141, 255, 367, 374, 377, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України, задовольнити частково.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 лютого 2021 року скасувати, а провадження у справі закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, у зв`язку з тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Роз`яснити ОСОБА_1 , що даний спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. Роз`яснити позивачу про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної ухвали звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст ухвали суду складено 15 серпня 2022 року.

Суддя-доповідач:

Судді: