Постанова

Іменем України

12 серпня 2022 року

м. Київ

справа № 466/8743/18

провадження № 61-3777св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 24 жовтня 2019 року в складі судді Білінської Г. Б. та постанову Львівського апеляційного суду від 21 березня 2022 року в складі колегії суддів: Мікуш Ю. Р., Приколоти Т. І., Савуляка Р. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначила, що вона проживала разом з братом, який здійснював за нею догляд, однак у 2014 році брат захворів, у зв`язку з чим вона вимушена була звернутися до ТОВ «Центр допомоги та соціального захисту пенсіонерів», яким їй було запропоновано особу для укладення договору довічного утримання, а саме ОСОБА_2

26 червня 2014 року сторони уклали договір довічного утримання, за умовами якого вона передала, а ОСОБА_2 отримав у власність належну їй однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , взамін чого зобов`язався забезпечувати відчужувача утриманням довічно, а саме: надавати кошти для задоволення життєвих потреб у розмірі 500 грн на місяць, на які вона самостійно буде забезпечувати себе харчуванням, одягом, лікарськими засобами, послугами та всім необхідним для повноцінного життя. Крім указаної суми відповідач зобов`язався щомісячно сплачувати комунальні послуги за квартиру в терміни, встановлені договорами про надання таких послуг. Також згідно з умовами договору сума грошового щомісячного утримання підлягала щорічній індексації.

Позивачка вказувала, що відповідач не виконував свого обов`язку в частині здійснення індексації щомісячного платежу, а також, незважаючи на потребу позивачки в сторонній допомозі, жодного разу її не відвідав та ніколи не здійснював догляду за нею.

З огляду на викладене ОСОБА_1 просила суд розірвати укладений між сторонами 26 червня 2014 року договір довічного утримання, посвідчений та зареєстрований приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Міхновим О. В. в реєстрі за № 1767, із підстав неналежного виконання відповідачем своїх обов`язків за договором та повернути у її власність квартиру АДРЕСА_1 .

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Шевченківського районного суду міста Львова від 24 жовтня 2019 року позов задоволено. Розірвано договір довічного утримання, укладений 26 червня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та повернуто у власність ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_3 як набувач за договором, умовами проживання та станом здоров`я ОСОБА_1 не цікавився, що викликало у останньої негативне ставлення до відповідача та відсутність бажання продовжувати договірні відносини. Відповідач, укладаючи договір довічного утримання на умовах надання щомісячної допомоги ОСОБА_1 , яка проживає в іншому населеному пункті, мав би періодично ревізувати її умови проживання, потреби у лікуванні чи додаткових послугах.

Постановою Львівського апеляційного суду від 31 серпня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 24 жовтня 2019 року скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позову відмовлено.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що укладаючи договір довічного утримання, відповідач не брав на себе зобов`язань із здійснення безпосереднього догляду за позивачкою та збільшення, у випадку потреби, розміру грошового забезпечення на її утримання. При цьому належних доказів на підтвердження порушення відповідачем умов договору в частині своєчасної оплати житлово-комунальних послуг чи щомісячного грошового утримання позивачка суду не надала.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 вересня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Львівського апеляційного суду від 31 серпня 2020 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що однією з підстав позову ОСОБА_1 визначила саме невиконання відповідачем обов`язку зі сплати сум індексації щомісячного грошового утримання, передбаченого пунктом 8 договору, однак постанова апеляційного суду не містить мотивів відхилення доводів позивачки в цій частині. Взявши до уваги факт щомісячного перерахування відповідачем коштів позивачці, апеляційний суд не встановив складові сплачених ОСОБА_2 сум, а також не врахував передбачений договором порядок сплати індексації. Так, позивачка вказувала, що відповідач сплачував виключно розмір щомісячного грошового утримання та вартість житлово-комунальних послуг, у той час як відповідач наполягав на тому, що передбачені договором обов`язки ним виконуються в повному обсязі. При цьому апеляційний суд не здійснив належну оцінку поданих позивачкою доказів на підтвердження наявності у відповідача заборгованості за договором довічного утримання, пославшись на відсутність у суду спеціальних знань щодо перевірки правильності таких нарахувань. Не встановивши обставини щодо виконання ОСОБА_2 обов`язку зі сплати сум індексації щомісячного грошового утримання, апеляційний суд дійшов передчасного висновку про відсутність підстав для розірвання договору та відмову в задоволенні позову.

Постановою Львівського апеляційного суду від 21 березня 2022 року апеляційну скарги ОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 24 жовтня 2019 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що упродовж чотирьох років (по квітень 2018 року включно) відповідач не сплачував індексацію грошового утримання, з наданих ним квитанцій про поштові перекази вбачається, що жодна із них, починаючи з лютого 2015 року і до лютого 2018 року, не містить переказу з відміткою індексації за період з 2014 року по 2017 рік включно, тим самим відповідачем порушено вимоги пункту 8 договору. Утримання включає в себе забезпечення матеріальними та грошовими ресурсами. При цьому догляд пов`язується не тільки із наданням матеріальної допомоги, а опосередковується своєрідною участю набувача в житті відчужувача та повинен охоплювати психологічну підтримку і морально-емоційні відносини між відчужувачем та набувачем, чого із сторони ОСОБА_2 позивач не отримала. Питання догляду та довічного утримання особи не може бути під примусом.

Аргументи учасників справи

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

22 квітня 2022 року ОСОБА_2 , засобами поштового зв`язку, звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 24 жовтня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 21 березня 2022 року у справі, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

У касаційній скарзі заявник посилається на пункти 1, 3, 4 частини другої

статті 389 ЦПК України, зокрема, зазначає про неврахування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні висновків щодо положень частини другої статті 651, пункту 1 частини першої статті 755 ЦК України, викладених у постанові Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 755/5449/17, відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права, зокрема, статті 744, частини першої статті 749, пункту 1 частини першої статті 755 ЦК України, у подібних правовідносинах, а також не дослідження зібраних у справі доказів, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи.

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу

ОСОБА_1 20 червня 2022 року до Верховного Суду надіслала відзив на касаційну скаргу, в якому заявниця просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржені судові без змін, посилаючись на їх законність та обґрунтованість.

Провадження в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 29 квітня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали справи та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу. Цією ж ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про зупинення дії оскаржуваних судових рішень

У травні 2022 року до Верховного Суду надійшли матеріали цивільної справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Установлено, що 03 червня 2014 року ОСОБА_1 , будучи власником квартири АДРЕСА_1 , звернулася до директора ТОВ «Центр допомоги та соціального захисту пенсіонерів» ОСОБА_4 із заявою, в якій просила розглянути питання про можливість укладення з нею договору довічного утримання на умовах матеріального забезпечення, оскільки вона є одинокою, має мінімальну пенсію та їй бракує коштів на проживання.

Центр допомоги та соціального захисту пенсіонерів запропонував позивачці особу для укладення договору довічного утримання - ОСОБА_2 , який не проживає у місті Львові, однак виявив бажання укласти такий договір.

26 червня 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір довічного утримання, який посвідчено та зареєстровано приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Міхновим О. В. у реєстрі за №1767.

За умовами договору позивач передала, а ОСОБА_2 набув у власність квартиру АДРЕСА_1 , в обмін на що відповідач зобов`язався забезпечувати відчужувача утриманням на умовах цього договору.

Згідно з пунктом 7 договору ОСОБА_2 зобов`язався забезпечувати ОСОБА_1 грошовими ресурсами для задоволення потреб нормальної життєдіяльності, на які ОСОБА_1 самостійно буде забезпечувати себе харчуванням, одягом, лікарськими засобами, необхідними послугами та всім необхідним для повноцінного життя. Сторони домовились, що утримання, в тому числі забезпечення харчуванням, одягом, необхідною допомогою, включаючи медичну, має грошовий еквівалент і оцінюється сторонами за спільною згодою у 500 грн, які будуть щомісячно надаватись ОСОБА_1 шляхом банківського або поштового переказу або готівкою під розписку. Крім вказаної суми набувач зобов`язався щомісячно сплачувати комунальні послуги за квартиру в терміни, встановлені відповідними договорами, незалежно від того, з ким вони укладені.

Відповідно до пункту 8 договору грошове утримання виплачується щомісячно, починаючи з моменту укладення договору до 10 числа поточного місяця поштовим переказом або готівкою на руки під розписку. Сума щомісячного грошового утримання підлягає індексації та нараховується щорічно у лютому місяці чергового року за попередній рік з урахуванням річного індексу інфляції споживчих цін за інформацією Державної служби статистики України.

У пункті 9 договору сторони визначили одноразове грошове утримання в розмірі 30 000 грн, які відчужувач ОСОБА_1 отримала повністю від набувача перед підписанням цього договору. Сторони також домовились, що одноразове грошове утримання не підлягає перегляду та не індексується і надається відчужувачу для забезпечення себе всім необхідним для повноцінного життя.

Із наданих відповідачем квитанцій про поштові перекази вбачається, що за час виконання умов договору довічного утримання він здійснив грошові перекази ОСОБА_1 у таких сумах: 09 липня 2014 року - 700 грн, 03 вересня 2014 року- 850 грн, 30 вересня 2014 року - 850 грн, 03 листопада 2014 року - 850 грн, 02 грудня 2014 року - 850 грн, 02 лютого 2015 року - 850 грн, 04 березня 2015 року - 1000 грн, 06 квітня 2015 року - 1000 грн, 04 травня 2015 року - 1000 грн, 09 червня 2015 року - 1000 грн, 02 липня 2015 року - 1000 грн, 05 серпня 2015 року - 1100 грн, 02 жовтня 2015 року - 1100 грн, 04 листопада 2015 року -1100 грн, 09 грудня 2015 року - 1100 грн, 29 грудня 2015 року - 1200 грн, 03 лютого 2016 року - 1100 грн, 12 травня 2016 року - 1200 грн, 08 червня 2016 року - 1100 грн, 06 липня 2016 року - 1100 грн, 29 липня 2016 року - 1100 грн, 05 жовтня 2016 року - 1100 грн, 08 листопада 2016 року - 1100 грн, 01 грудня 2016 року - 1100 грн, 27 грудня 2016 року - 1400 грн, 01 лютого 2017 року - 1300 грн, 07 березня 2017 року - 4200 грн, 05 квітня 2017 року - 2000 грн, 05 травня 2017 року - 1300 грн, 07 червня 2017 року - 2600 грн, 04 липня 2017 року - 1300 грн, 01 серпня 2017 року - 1300 грн, 05 вересня 2017 року - 1200 грн, 04 жовтня 2017 року - 1200 грн, 01 листопада 2017 року - 1200 грн, 01 грудня 2017 року - 1200 грн, 29 грудня 2017 року - 1400 грн, 02 лютого 2018 року - 1300 грн, 06 березня 2018 року - 1700 грн, 04 квітня 2018 року - 1500 грн (том 1, а. с. 62-70).

Подальші грошові перекази позивачка не прийняла, а 25 серпня 2018 року направила ОСОБА_2 претензію, у якій повідомила, що за ним рахується заборгованість за договором довічного утримання в розмірі 19 503,77 грн (том 1, а. с. 71-81).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

За частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з абзацом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За правилом частини першої статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Статтею 744 ЦК України передбачено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Частиною першою статті 749 ЦК України передбачено, що у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини.

Положення частини першої статті 755 ЦК України не містять визначення «неналежне виконання набувачем обов`язків за договором довічного утримання (догляду)», а тому, вирішуючи це питання, суд повинен ураховувати конкретні обставини справи, умови договору довічного утримання (догляду) та положення статті 651 ЦК України, які визначають загальні підстави для зміни або розірвання договору.

У разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення (частина перша статті 756 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 651 ЦК України договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 27 січня 2022 року у справі № 361/2838/18 (провадження № 61-10986св21).

Порушення є істотним, якщо тягне за собою для іншої сторони неможливість досягнення мети договору, тобто, вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, слід встановити: наявність істотного порушення договору та шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може полягати у реальних збитках і (або) упущеної вигоди; її розмір, а також чи є істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що вона змогла отримати.

Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - «значної міри» позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу повноважень суду. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України.

Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору.

У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-75цс13 та у постанові Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі № 199/3846/19 (провадження № 61-11407св20).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як встановлено судами у цій справі розірвання у судовому порядку договору довічного утримання у випадку невиконання його істотних умов та відмови від добровільного розірвання однією із сторін та правові наслідки його розірвання передбачені пунктом 15 договору.

У пункті 14 договору довічного утримання сторони передбачили, що істотними умовами договору, є довічне право на проживання відчужувача у квартирі АДРЕСА_1 та вчасна проплата щомісячних платежів, що складається з щомісячного платежу у розмірі 500,00 грн, а також щомісячна оплата відповідачем комунальних послуг, до яких належать послуги по утримання будинку, плата за користування природним газом, теплопостачання, водопостачання (у обсязі: гаряча вода - до 4 куб. м, холодна вода - до 4 куб. м) та електроенергія у обсязі до 150 кВт год, абонентська плата за телефон (крім міжнародних, міжміських розмов та розмов з абонентами мобільного зв`язку), послуги соціального пакету кабельного телебачення та оплата домофону.

Крім того, у пункті 8 договору сторони визначили обов`язок набувача сплачувати індексацію грошового утримання, яка нараховується щорічно у лютому місяці за попередній рік, з урахуванням річного індексу інфляції.

За період із 2014 по 2018 роки відповідачем у порушення вимог пункту 8 договору не виконувалася сплата індексації матеріального забезпечення, що істотно впливало на задоволення потреб позивачки для її нормальної життєдіяльності, на які вона розраховувала, укладаючи вказаний договір.

Крім того, колегія суддів вважає, що права і обов`язки сторін за договором довічного утримання в першу чергу базуються на їх вільному волевиявленні, яке висловлюється та закріплюється умовами договору. Утримання включає в себе забезпечення матеріальними та грошовими ресурсами, при цьому, догляд пов`язується не тільки із наданням матеріальної допомоги, а опосередковується своєрідною участю набувача в житті відчужувача та повинен охоплювати психологічну підтримку і морально-емоційні відносини між відчужувачем та набувачем.

Враховуючи наведене, оцінивши умови договору та надані сторонами докази, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про розірвання договору довічного утримання з підстав його неналежного виконання відповідачем, з огляду на те, що останній не брав участі в житті позивача, зокрема, не цікавився здоров`ям та умовами її проживання, не підтримував з нею жодних відносин, крім сплати обов`язкових щомісячних платежів, а також не сплачував індексацію грошового утримання за весь період дії договору.

Посилання заявника на те, що несвоєчасна сплата індексації не є порушенням істотних умов договору, не заслуговують на увагу, оскільки зазначена умова договору не звільняє відповідача від виконання зобов`язань щодо індексації матеріального забезпечення.

Подібний висновок щодо невиконання умов договору про сплату індексації матеріального забезпечення за договором довічного утримання викладено у постанові Верховного Суду від 29 серпня 2018 року в справі № 755/1226/17-ц (провадження № 61-1677св17).

Доводи касаційної скарги про неврахування апеляційним судом висновків щодо положень частини другої статті 651, пункту 1 частини першої статті 755 ЦК України, викладених у постанові Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 755/5449/17 не заслуговують на увагу, оскільки висновки щодо застосування норм права, які викладені у зазначеній постанові Верховного Суду стосуються правовідносин, які не є подібними до правовідносин в справі, що переглядається, обставини, встановлені судами в цій справі, відрізняються від обставин, встановлених у справі, на судове рішення в якій посилався заявник.

Доводи касаційної скарги про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права, зокрема, статті 744, частини першої статті 749, пункту 1 частини першої статті 755 ЦК України, колегія суддів до уваги не бере, оскільки спростовуються змістом цієї постанови, в якій міститься посилання на висновки Верховного Суду з питань застосування вказаних норм матеріального права.

Посилання заявника на не дослідження судами зібраних у справі доказів є неспроможними, так як суди першої та апеляційної інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів встановили фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій, а суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд виходить із того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів.

З огляду на викладене Верховний Суд, у межах доводів касаційної скарги, доходить висновку, що вони належним чином не підтверджені та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні касаційної скарги, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 24 жовтня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 21 березня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Сердюк

С. Ю. Мартєв

І. М. Фаловська