Справа № 446/483/19 Головуючий у 1 інстанції: Бакай І.А.
Провадження № 22-ц/811/3809/21 Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мельничук О.Я.,

суддів Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.,

при секретарі Ждан К.О.

без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Українська залізниця" від імені якого діє регіональна філія "Львівська залізниця" акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 27 травня 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця" від імені якого діє регіональна філія "Львівська залізниця" акціонерного товариства "Українська залізниця"до Кам`янка-Бузької територіальної громади, ОСОБА_1 про визнання недійсним рішення виконкому Кам`янка-Бузької міської Ради народних депутатів від 20.06.2000 № 222 та державного акта на право приватної власності на земельну ділянку серії ІІІ-ЛВ № 029914 від 04.08.2000, -

В С Т А Н О В И В :

06 березня 2019 року Акціонерне товариство "Українська залізниця" від імені якого діє регіональна філія "Львівська залізниця" акціонерного товариства "Українська залізниця" звернулося до суд із позовом до Кам`янка-Бузької територіальної громади, ОСОБА_1 , у якому просить суд постановити рішення, яким визнати недійсним рішення виконкому Кам`янка-Бузької міської Ради народних депутатів від 20.06.2000 № 222 та державного акта на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЛВ № 029914 від 04.08.2020р. У підтвердження заявлених вимог покликається на те, що з метою оформлення правовстановлюючих документів на право постійного користування землями смуги відведення залізниці, в межах міста Кам`янка-Бузька Кам`янка-Бузького району Львівської області, Державним територіально-галузевим об`єднанням Львівська залізниця (далі - ДТГО Львівська залізниця) була розроблена технічна документація із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки загальною площею 21,1055 га ДТГО Львівська залізниця під існуючими об`єктами залізничного транспорту за напрямком Львів Ківерці від 40 км + 325 м до 43 км + 157 м в адміністративних межах міста Кам`янка - Бузька Кам`янка - Бузького району Львівської області. Роботи щодо розроблення даної технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель виконувались в 2015 році КТ НВФ Нові технології. В результаті польового обстеження виявлено, що на земельній ділянці смуги відведення залізниці частково розташовані суміжні земельні ділянки, які знаходяться в приватній власності громадян. Так, згідно Зведеного інвентаризаційного плану земельної ділянки смуги відведення ДТГО Львівська залізниця на ділянці Львів Ківерці від 40 км + 325 м до 43 км + 157 м в адміністративних межах міста Кам`янка - Бузька Кам`янка - Бузького району Львівської області погодженого в тому числі відділом Держземагентства у Кам`янка - Бузькому районі Львівської області, встановлено, що ОСОБА_1 відповідно до рішення Кам`янка-Бузької міської ради народних депутатів від 20.06.2000 № 222 та державного акта на право власності на земельну ділянку серії ІІІ-ЛВ № 029914 від 04.08.2000 передано у власність земельну ділянку площею 0,1000 га в межах м. Кам`янка-Бузька. Частина зазначеної земельної ділянки площею 0,0287 га перетинається з земельною ділянкою смуги відведення залізниці. Вважає, вищевказане рішення міської ради та виданий на його підставі державний акт на право власності на земельну ділянку такими, що суперечать законодавству, порушують права позивача на користування наданою йому відповідно до норм чинного законодавства земельною ділянкою для обслуговування залізничного полотна та забезпечення безпеки руху.

Згідно Плану меж смуги відведення лінії Львів-Ківерці Львівської залізничної дороги в адміністративних межах Кам`янка-Бузького району Львівської області, розробленого проектною організацією Дорпроект Південно- Західної залізниці у 1956 році, який є належним доказом землекористування залізниці, ширина смуги відведення на вказаній ділянці перегону становить 52 м від осі колії, тобто з врахуванням земельної ділянки, яка надана відповідачу у приватну власність. На земельній ділянці, розміри якої визначені зазначеним Планом смуги відведення, розташований об`єкт залізничного транспорту за напрямком Львів Ківерці від 40 км + 325 м до 43 км + 157 м в адміністративних межах міста Кам`янка - Бузька Кам`янка - Бузького району Львівської області, яка є державною власністю і перебуває на балансі ДТГО Львівська залізниця. Відповідно до частини четвертої статті 84 ЗК України до земель державної власності, які не можуть передаватися у приватну власність належать землі під державними залізницями. Посилаючись на викладені обставини, АТ Українська залізниця в особі регіональної філії Львівська залізниця просить позов задовольнити, стягнути з відповідачів судові витрати.

Рішенням Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 27 травня 2021 року у задоволенні позову Акціонерного товариства "Українська залізниця" від імені якого діє регіональна філія "Львівська залізниця" акціонерного товариства "Українська залізниця"до Кам`янка-Бузької територіальної громади, ОСОБА_1 про визнання недійсним рішення виконкому Кам`янка-Бузької міської Ради народних депутатів від 20.06.2000 № 222 та державного акта на право приватної власності на земельну ділянку серії ІІІ-ЛВ № 029914 від 04.08.2000 відмовлено.

Рішення суду в апеляційному порядку 07 вересня 2021 року оскаржив позивач - Акціонерне товариство "Українська залізниця" від імені якого діє регіональна філія "Львівська залізниця" акціонерного товариства "Українська залізниця".

Вважає рішення суду незаконним та необгрунтованим. Вважає, що суд першої інстанції ухвалюючи оскаржуване рішення застосував норми матеріального та процесуального права без врахування висновків щодо застосування цих норм права у подібних правовідносинах, викладених у Постановах Верховного Суду, зокрема від 22 травня 2018 року у справі №369/6892/15-ц (провадження №14-96цс18), від 07 квітня 2020 року у справі №372/1684/14-ц. Зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги те, що АТ «Укрзалізниця» стало відомо про порушення свого права лише 29 лютого 2016 року, не надано належної правової оцінки долученому позивачем до матеріалів справи акту виконання внутрішнього зобов`язання №Л/П-142774-НЮ, який було підписано сторонами 29.02.2016 року. Тому вважає, що позивач звернувся до суду із позовною заявою по даній справі у 2019 році без порушення строку позовної давності. Окрім того, зазначає, що у позивача була відсутня об`єктивна можливість дізнатися про рішення ради, як акту індивідуальної дії у 2000 році, оскільки на той час були відсутні вимоги законодавства щодо оприлюднення актів індивідуальної дії.

В апеляційній скарзі просить скасувати рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 27 травня 2021 року та ухвалити нове, яким задоволити позов.

06 січня 2022 року від представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" від імені якого діє регіональна філія "Львівська залізниця" акціонерного товариства "Українська залізниця", в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 27 травня 2021 року без змін. Зазначає, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки перебіг трирічного строку позовної давності почався 2015 року та закінчився в грудні 2018 року, а позивач звернувся із позовом лише 06 березня 2019 року.

Сторони в судове засідання не з`явилися, хоча про час та дату розгляду справи були повідомлені належним чином.

Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 04 серпня 2022 року, є дата складення повного судового рішення 10 серпня 2022 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції,колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга Акціонерного товариства "Українська залізниця" від імені якого діє регіональна філія "Львівська залізниця" акціонерного товариства "Українська залізниця"підлягає до часткового задоволення із наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд виходив з тих обставин, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що АТ Українська залізниця не мало об`єктивної можливості довідатися про оспорюване рішення органу місцевого самоврядування, яке перебуває у загальному доступі; крім цього про обізнаність позивача про державний акт на право приватної власності свідчить і те, що при видачі такого встановленні та узгодженні межі землекористування між суміжними землекористувачами, таким чином суд дійшов до висновку, що позивачем пропущено строк позовної давності за вимогою про визнання незаконним та скасування рішення міської ради.

З такими висновками колегія суддів не погоджується з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням виконкому Кам`янка - Бузької міської ради народних депутатів від 20.06.2000 № 222 відповідачу по справі ОСОБА_1 передано у власність земельну ділянку площею 0,1000 га в межах м.Кам`янка-Бузька.

На підставі вказаного рішення Кам`янка - Бузькою міською радою Львівської області ОСОБА_1 видано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ІІІ-ЛВ № 029914 від 04.08.2000 року.

Встановлено, що на замовлення ДТГО Львівська залізниця розроблена технічна документація із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки загальною площею 21,1055 га Державному територіально-галузевому об`єднанню Львівська залізниця під існуючими об`єктами залізничного транспорту за напрямком Львів Ківерці від 40км + 325 м до 43 км + 157 м в адміністративних межах міста Кам`янка - Бузька Кам`янка - Бузького району Львівської області. Роботи щодо розроблення даної технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель виконувались в 2015 році КТ НВФ Нові технології. В результаті виконаних робіт встановлено, що площа земельних ділянок ДТГО Львівська залізниця на ділянці Львів - Ківерці від 40 км + 325 м до 43 км + 157 м в адміністративних межах міста Кам`янка - Бузька Кам`янка - Бузького району Львівської області становить 21,1055 га. При польовому обстеженні виявлено, що частина земельній ділянки, яка перебуває у власності ОСОБА_1 саме площею 0,0287 га, накладається на смугу відведення залізниці.

Разом з тим, суд першої інстанції дійшов висновку, що право АТ Українська залізниця мати у своєму користуванні земельну ділянку в межах смуги відведення для забезпечення функціонування залізничного транспорту передбачено ч.ч. 1, 2 ст. Закону України Про залізничний транспорт, ч. 1 ст. 11, ч.1 ст. 23 Закону України Про транспорт, ст. 68, ч. 4 ст. 84 Земельного кодексу України.

Наявність чи відсутність у АТ Українська залізниця документів, які засвідчують право на користування земельною ділянкою, не змінює її правового статусу, який ґрунтується на визначеному законом юридичному факті належності до земель залізничного транспорту.

За змістом ст. 17 Закону України Про основи містобудування, наявний в матеріалах справи План смуги відведення лінії Львів-Ківерці Львівської залізниці в адміністративних межах Кам`янка-Бузького району Львівської області від 40 км + 325 м до 43 км + 157 м в адміністративних межах міста Кам`янка - Бузька Кам`янка - Бузького району Львівської області є містобудівною документацією. З урахуванням такої документації можуть бути вирішені питання щодо вилучення (викупу) передачі (надання) земельних ділянок у власність чи користування громадян та юридичних осіб.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 41 Конституції України та статтею 319 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним і право розпоряджатися майном належить лише власникові майна.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 327 ЦК України передбачено, що у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Згідно зі статтею 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

Відповідно до статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з його волі. Власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

У Постанові від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 Велика Палата Верховного Суду зазначила:

«50. Власник з дотриманням вимог статті 388 Цивільного кодексу України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування не потрібно визнавати недійсними рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскаржувати весь ланцюг договорів та інших правочинів щодо спірного майна.

51. У спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів. При цьому закон не вимагає встановлення судом таких обставин у іншій судовій справі, зокрема не вимагає визнання незаконними рішень, відповідно до яких відбулось розпорядження майном на користь фізичних осіб, у яких на підставі цих рішень виникли права.

52. Оскільки вимога про визнання наказів ГУ Держземагентства незаконними та їх скасування не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою, то така вимога не є нерозривно пов`язаною з вимогою про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння. При цьому позивач у межах розгляду справи про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння вправі посилатися, зокрема, на незаконність зазначених наказів без заявлення вимоги про визнання їх незаконними та скасування, оскільки такі рішення за умови їх невідповідності закону не тягнуть правових наслідків, на які вони спрямовані.

53. Подібні за змістом висновки сформульовані Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження №14-208цс18), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19) щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, відступати від яких Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав».

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі №911/3594/17 (провадження № 12-234гс18) зроблено висновок, що за наявності державної реєстрації права власності за певною особою державна реєстрація права власності на це ж майно за іншою особою може бути здійснена за згодою цієї особи або за судовим рішенням, що набрало законної сили, щодо права власності на нерухоме майно. Сама собою державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи .

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі №916/1608/18 (провадження № 12-135гс19) зазначено, що однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18).

Як вбачається зі змісту мотивувальної частини оскаржуваного рішення, відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції посилався на те, АТ Українська залізниця є належним користувачем зазначеної у Плані відведення земельної ділянки і цей документ є належним доказом в підтвердження права позивача на користування земельною ділянкою, розташованою в межах смуги відведення лінії «Львів-Ківерці» Львівської залізниці в адміністративних межах Кам`янка-Бузького району Львівської області від 40 км + 325 м до 43 км + 157 м в адміністративних межах міста Кам`янка - Бузька Кам`янка - Бузького району Львівської області, яка відноситься до земель державної власності. Таким чином, земельна ділянка передана у власність ОСОБА_1 на підставі рішення виконкому Кам`янка - Бузької міської ради народних депутатів від 20.06.2000 № 222 належить до складу земель залізничного транспорту. І ця обставина не спростовується доказами наданими відповідачами.

Наведене об`єктивно свідчить про незаконність оскаржуваного рішення, а тому заявлена позивачем позовна вимога про визнання незаконним та скасування рішення виконкому Кам`янка-Бузької міської Ради народних депутатів від 20.06.2000 № 222 та виданого на його підставі державного акта на право приватної власності на земельну ділянку за своїм змістом підставна.

Проте, оскільки у справі, що переглядається, АТ Українська залізниця просила визнати недійсним рішення виконкому Кам`янка-Бузької міської Ради народних депутатів від 20.06.2000 № 222 та державного акта на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЛВ № 029914 від 04.08.2020р., а із позовом АТ Українська залізниця звернулася 06 березня 2019 року, тобто, майже через 19 років, то з урахуванням поданих відповідачем заяви про застосування позовної давності, суд дійшов висновку про пропуск позивачем позовної давності за вимогою про визнання незаконним та скасування рішення міської ради і, як наслідок, про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку із цим.

Колегія суддів з такими висновками не погоджується з огляду на таке.

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (стаття 391 ЦК України). Вказані способи захисту можуть бути реалізовані шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (частина перша статті 257 ЦК України). Вказані приписи поширюються, зокрема, на позови про витребування майна з чужого незаконного володіння. Натомість до позовів про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном позовна давність не застосовується, оскільки негаторний позов може бути пред`явлений позивачем доти, поки існує відповідне правопорушення. Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду (див. Постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18)).

У спорі з декількома належними відповідачами, в яких немає солідарного обов`язку (до яких не звернута солідарна вимога), один з них може заявити суду про застосування позовної давності тільки щодо тих вимог, які звернуті до нього, а не до інших відповідачів. Останні не позбавлені, зокрема, прав визнати ті вимоги, які позивач ставить до них, чи заявити про застосування до цих вимог позовної давності. Для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див. Постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18)).

Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) звернула увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (частина перша статті 27 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень ). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (пункти 115, 143 постанови від 14 листопада 2018 року). У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем (пункти 116, 144 постанови від 14 листопада 2018 року). Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша-третя статті 388 ЦК України). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Аналогічні правові висновки викладені у Постанові Верховного Суду від 22 вересня 2021 року у справі № 463/3724/18 (провадження № 61-4970св21), в якій колегія суддів дійшла висновку, що обраний позивачами спосіб захисту є неефективним та не відповідає змісту права, про порушення якого вони зазначають.

Водночас у даній справі позивач просив визнати недійсними рішення міської ради та державний акт на право власності на земельну ділянку. Проте такі вимоги не є необхідним та ефективним способом захисту порушених прав, що не приводить до їх поновлення.

Належним способом захисту є вимоги про витребування спірного майна (віндикаційний позов), проте позивач з такими вимогами до суду не звертався.

З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку про те, що позивач обрав неефективний спосіб захисту порушеного права. Оскільки задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У таких випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, то вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387, 388 ЦК України, є неефективними.

Вищенаведена правова позиція знайшла своє відображення у Постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цс18), від 07 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц (провадження № 14-740цс19); Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15, від 01 липня 2015 року у справі № 6-178гс15, Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 911/3210/17, від 08 травня 2018 року у справі № 911/2534/17.

У пункті 46 Постанови від 07 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц (провадження № 14-740цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням ЗК України та Водного кодексу України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу про зобов`язання повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду, тобто - на вказану вимогу не поширюється позовна давність.

Подібні висновки викладені також у Постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13 (провадження № 14-452цс18), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14 (провадження № 14-473цс18), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14 (провадження № 14-364цс19).

З урахуванням вищенаведеного колегія суддів констатує, що у цій справі позивачем обраний спосіб захисту порушеного права, який є неефективним, а тому приходить до висновку про те, що суд першої інстанції неповно з`ясував всі обставини, що мають значення для справи, а також неправильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права та не звернув уваги на те, що обраний спосіб захисту порушеного права є неефективним, що унеможливлює застосування наслідків спливу позовної давності як підстави для відмови у позові.

Застосування положень про позовну давність та відмова в позові з цієї підстави здійснюється в разі, коли суд попередньо встановив наявність порушеного права, на захист якого подано позов, та обґрунтованість і доведеність позовних вимог (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (провадження №12-143гс18)).

Відтак, колегія суддів вважає за необхідне частково задовольнити вимоги апеляційної скарги, оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову із наведених у мотивувальній частині цієї постанови підстав.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в цьому випадку за результатами апеляційного перегляду вимоги заявника по суті не задовольняються, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" від імені якого діє регіональна філія "Львівська залізниця" акціонерного товариства "Українська залізниця" задовольнити частково.

Рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 27 травня 2021 року скасувати та ухвалити нову постанову.

У задоволенні позову Акціонерного товариства "Українська залізниця" від імені якого діє регіональна філія "Львівська залізниця" акціонерного товариства "Українська залізниця"до Кам`янка-Бузької територіальної громади, ОСОБА_1 про визнання недійсним рішення виконкому Кам`янка-Бузької міської Ради народних депутатів від 20.06.2000 № 222 та державного акта на право приватної власності на земельну ділянку серії ІІІ-ЛВ № 029914 від 04.08.2000 - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її постановлення, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 10 серпня 2022 року.

Головуючий: О.Я. Мельничук

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк