КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/2478/2022
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 липня 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Баллі Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 8 лютого 2021 року (суддя Кириленко Т.В.) у цивільній справі за позовом Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Київські електромережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію,

встановив:

у червні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 8 506грн 70коп. заборгованості за спожиту електричну енергію, 3% річних та інфляційну складову боргу у сумі 2 431грн 18коп., та судових витрат у розмірі 2 102грн.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 21 квітня 2020 року у справі №759/1914/20 скасовано судовий наказ за заявою ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 .

Позивач стверджував, що є правонаступником ПАТ «Київенерго» та надає послуги відповідачу, однак за результатами аналізу оплат з`ясовано, що відповідач користується послугами, але не в повному обсязі виконує зобов`язання по оплаті отриманих послуг, внаслідок чого заборгованість станом на 1 січня 2020 року становила 8 506грн 70коп., яка підлягає оплаті з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних, що складає 2 431,18грн.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 8 лютого 2021 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» 8 506грн 70коп. заборгованості за спожиту електричну енергію, 2 431грн 18коп. 3 % річних та інфляційну складову боргу, та 2 102грн судового збору.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити відповідне рішення.

Відповідач посилається на неповне з`ясування судом обставин справи, ненадання оцінки тій обставині, що ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» згідно Статуту створене з 13 листопада 2017 року, однак, станом на 25 серпня 2021 року вона не заключала договору про постачання електроенергії з вказаним товариством, а договір, укладений з «Київенерго» є недійсним у зв`язку із припиненням товариства. Більше того, їй не надходили рахунки на оплату за споживання електроенергії саме від ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» з жовтня 2019 року.

Відповідач стверджує, що вона сплачувала за користування електроенергією, а

наданий позивачем розрахунок заборгованості не враховує внесені нею платежі.

Також відповідач вважає, що суд повинен був застосувати позовну давність, так як заборгованість нарахована з 2010 року, та розрахувати заборгованість з 15 червня 2017 року по 31 липня 2019 року, яка згідно направлених їй платіжок становить 3 493грн 68коп.

Відповідач стверджує, що вона не була належним чином повідомлена про судовий розгляд, тому має право заявити про застосування позовної давності у апеляційній скарзі.

Крім того, відповідач посилається на подвійне стягнення заборгованості ПАТ «ДТЕК Київські електромережі» та ТОВ «Ясно», які не врахували здійснені нею онлайн оплати.

Також відповідач посилалася на те, що є інвалідом 2 групи, а тому звільнена від сплати судового збору.

У відзиві на апеляційну скаргу ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» просить залишити її без задоволення, а рішення суду без змін, оскільки у своїй апеляційній скарзі відповідач не спростувала твердження та аргументи стосовно суті позовних вимог, а її пояснення не підтверджуються жодними доказами. Крім того, відповідач в апеляційній скарзі визнає факт існування заборгованості.

Також позивач зазначає, що знаючи про свою заборгованість, відповідач не звернулася до позивача для звіряння платежів та нарахувань, також не оскаржувала нарахування в судовому порядку, та не скористалась правом на укладання графіку погашення заборгованості у зв`язку з скрутним матеріальним становищем.

Крім того позивач стверджує, що подання заяви про видачу судового наказу про стягнення заборгованості перериває позовну давність.

Відповідач, будучи належним чином повідомленою про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с.201), у судове засідання не з`явилася, клопотання про його перенесення не подала, тому відповідно до положень ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у її відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача - Полєтаєва А.А., який просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 15 жовтня 2010 року між ОСОБА_1 (споживач) та акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго» (енергопостачальник) був укладений договір №7 про користування електричною енергією за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до пункту 1 якого енергопостачальник взяв на себе зобов`язання надійно постачати споживачу електричну енергію у необхідних йому обсягах відповідно до потужності 5 кВТ електроустановок споживача, з гарантованим рівнем надійності, безпеки та якості, а споживач зобов`язалася оплачувати одержану електричну енергію за обумовленими тарифами (цінами) у терміни, передбачені цим договором (с.с.21).

Відповідно до пункту 29 договору про користування електричною енергією, цей договір укладено строком на три роки, набирає чинності з дня його підписання та вважається продовженим на рік, якщо за місяць до закінчення терміну його дії жодна із сторін не висловила наміру внести до нього зміни або доповнення.

Згідно статуту ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі», затвердженого 22 грудня 2017 року загальними зборами акціонерів товариства, вказане товариство є правонаступником ПАТ «Київенерго», зокрема, в частині прав та обов`язків, пов`язаних із провадженням діяльності з постачання електричної енергії за регульованим тарифом та із провадженням діяльності з передачі електричної енергії місцевими (локальними) електромережами за договорами на постачання електричної енергії та про користування електричною енергією, що також підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (с.с.11-13).

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач зареєстрована у квартирі АДРЕСА_2 , де користується електроенергією, яку постачає позивач. Відповідачем вказані обставини спростовані не були.

Згідно наданого позивачем розрахунку, заборгованість відповідача по сплаті за спожиту електричну енергію з жовтня 2010 року по 1 січня 2019 року становить 8 506грн 70коп. (с.с.15-20).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач є споживачем послуг та повинна здійснювати оплату таких послуг на рахунок ПАТ «ДТЕК Київські електромережі», однак вчасно та регулярно платежі не сплачувала, що призвело до утворення заборгованості, а тому така заборгованість підлягає стягненню в примусовому порядку.

Крім того суд першої інстанції зазначив, що оскільки між позивачем та відповідачем існують грошові зобов`язання, строки сплати яких відповідачем порушуються, наявна заборгованість підлягає стягненню з урахуванням трьох відсотків річних та інфляційних нарахувань.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відносини з приводу постачання фізичним особам електричної енергії, на час виникнення спірних правовідносин, регулювалися ст.714 ЦК України, Законом України «Про електроенергетику», Правилами користування електричною енергією для населення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів від 26 липня 1999 року № 1357.

За змістом ст. 26 Закону України "Про електроенергетику» споживання енергії можливе лише на підставі договору з енергопостачальником. Споживач, якому електрична енергія постачається енергопостачальником, що здійснює господарську діяльність з постачання електричної енергії на закріпленій території, зобов`язаний оплачувати її вартість виключно коштами шляхом їх перерахування на поточний рахунок із спеціальним режимом використання енергопостачальника. У разі проведення споживачем розрахунків в інших формах та/або сплати коштів на інші рахунки такі кошти не враховуються як оплата спожитої електричної енергії.

Відповідно до ст.714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

Правилами користування електричною енергією для населення, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 26 липня 1999 року № 1357, були врегульовані відносини між громадянами (споживачами електричної енергії) та енергопостачальниками, згідно яких позивач, як енергопостачальник, постачав електричну енергію в необхідних споживачу обсягах, а споживач мав оплачувати одержану електричну енергію за обумовленими тарифами (цінами).

З 14 березня 2018 року правовідносини з постачання електричної енергії регулюються Законом України «Про ринок електричної енергії», Правилами роздрібного ринку електричної енергії, затвердженими постановою Національної комісії регулювання електроенегетики України № 312 від 14 березня 2018 року.

Правила обов`язкові для виконання всіма споживачами і енергопостачальниками незалежно від форм власності.

На підставі договору від 15 жовтня 2010 року про користування електричною енергією, електроенергію у квартиру АДРЕСА_2 , де проживає відповідач, поставляло АЕК «Київенерго».

На виконання вимог Закону України «Про ринок електричної енергії» від 13 квітня

2017 року № 2019, який набув чинності 11.06.2017 року, загальними зборами акціонерів ПАТ «Київенерго» від 13 листопада 2017 року прийнято рішення про реорганізацію ПАТ «Київенерго» шляхом виділу з нього ПАТ «ДТЕК Київські електромережі».

16 лютого 2018 року проведена державна реєстрація ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі», що вбачається з відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Відповідно до пункту 13 Розділу XVII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про ринок електричної енергії», пункту 1 Прикінцевих та перехідних положень Статуту ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі», ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» є правонаступником ПАТ «Київенерго» в частині прав та обов`язків, пов`язаних із провадженням діяльності з постачання електричної енергії за регульованим тарифом та із провадженням діяльності з передачі електричної енергії місцевими (локальними) електромережами за договорами на постачання електричної енергії та про користування електричною енергією.

З 1 березня 2018 року послуги з електропостачання у місті Києві надає ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі», як правонаступник ПАТ «Київенерго».

Згідно підсумкового (завершального) розподільчого балансу ПАТ «Київенерго», ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» стало правонаступником частини майнових прав ПАТ «Київенерго», зокрема, з приводу отримання плати за постачання електроенергії.

Виходячи з вищевикладеного, ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» є належним позивачем за позовом про стягнення заборгованості за постачання електроенергії споживачам - фізичним особам, які проживають у м. Києві.

Доводи апеляційної скарги, що відповідач не укладала договір на постачання електроенергії з позивачем, не звільняють її від оплати за отримані послуги. При цьому, відповідачем суду не було надано доказів, що електроенергію їй постачає інший постачальник, з яким вона має договірні відносини і якому вона оплачує за постачання електроенергії до її квартири.

У підтвердження наявної заборгованості позивачем надана копія особової картки споживача (с.с.15-20), з якої вбачається обсяг електричної енергії, яка споживалася відповідачем у період з жовтня 2010 року по 1 січня 2019 року, та проведені відповідачем оплати за спожиту електроенергію, та наявність заборгованості, яка станом на 1 січня 2019 року складає 8 506грн 70коп.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Отже, відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, зобов`язана була надати докази у підтвердження проведення оплат за отриману електроенергію.

Разом з цим, ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду не було надано відповідачем належних та достатніх доказів у підтвердження виконання своїх зобов`язань у спірний період по оплаті за отриману електроенергію.

Приєднані до апеляційної скарги копії квитанцій не відносяться до спірного періоду (жовтень 2010 - 1 січня 2019 року) і не спростовують заявлену позивачем заборгованість.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, що відповідач не була належним чином повідомлена про розгляд справи судом першої інстанції і була позбавлена можливості заявити про застосування позовної давності, колегія суддів встановила наступне.

Ухвалою судді Святошинського районного суду міста Києва від 23 червня 2020 року відкрито провадження у даній справі і призначене підготовче засідання на 20 жовтня 2020 року.

Копія позовної заяви та копія ухвали про відкриття провадження були направлені на поштову адресу відповідачки, однак повернулися до суду без вручення.

5 листопада 2020 року на адресу відповідача повторно були направлені копія позовної заяви та копія ухвали від 5 листопада 2020 року про розгляд справи у порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін. В ухвалі суду було роз`яснено відповідачу право протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали та копії позовної заяви надіслати суду відзив на позовну заяву. Вказані документи були отримані відповідачкою 17 грудня 2020 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (с.с. 54).

Разом з цим, відповідач не скористалася своїм правом направити відзив на позовну заяву та заявити суду про застосування позовної давності.

Частиною 2 статті 19 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду: 1) малозначних справ; 2) справ, що виникають з трудових відносин; 3) справ про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд; 4) справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Отже, дана справа є малозначною, так як ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частинами 5 та 6 статті 279 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву (ч. 7 ст. 279 ЦПК).

Відповідачем не було подано суду клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін.

Згідно частини 3 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Оскільки відповідач була належним чином повідомлена про розгляд справи судом, їй було надано достатньо часу для подання відзиву на позовну заяву, відповідачем не було заявлено клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з викликом учасників справи, колегія суддів вважає, що відсутні правові підстави для застосування положень ч. 3 ст. 376 ЦПК України.

Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність

встановлюється тривалістю у три роки.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).

Отримавши 17 грудня 2020 року копію ухвали Святошинського районного суду міста Києва від 5 листопада 2020 року про прийняття заяви до розгляду та копію позовної заяви, відповідач протягом визначеного судом строку (протягом п`ятнадцяти днів), а також до ухвалення судом рішення ( 8 лютого 2021 року) не подала суду заяву про застосування позовної давності.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги про право відповідача заявити про застосування позовної давності на стадії апеляційного розгляду не ґрунтуються на нормах матеріального та процесуального права, а відтак є безпідставними.

Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі №910/10156/17 дійшла висновку, що приписи ст.625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань. Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням.

У відповідності до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правомірно застосував до правовідносин сторін положення ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Апеляційна скарга не містить обґрунтування неправильності розрахунку 3% річних та інфляційних втрат, тому відповідно до положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України колегія суддів не вбачає підстав для перегляду рішення суду першої інстанції в цій частині.

Виходячи з вищевикладеного, суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Разом з цим, правомірним є доводи апеляційної скарги, що відповідач, як особа з інвалідністю 2 групи, звільнена від сплати судового збору.

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються особи з інвалідністю I та II груп.

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. (частина шоста цієї статті).

Відповідачем апеляційному суду надана копія пенсійного посвідчення серії НОМЕР_1 від 19 квітня 2004р., згідно якого відповідач є особою з інвалідністю 2 групи, а відтак звільнена від сплати судового збору.

Виходячи з викладеного, рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача судового збору підлягає скасуванню.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно встановлені обставини справи, правильно застосовані норми матеріального права, не допущено порушення норм процесуального права при вирішенні позовних вимог, тому в цій частині рішення суду залишається без змін. Разом з цим, при прийнятті рішення в частині розподілу судових

витрат допущено порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання, тому рішення суду в частині стягнення судових витрат підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 376, 381- 383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 8 лютого 2021 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Київські електромережі» судового збору у сумі 2 102грн. скасувати.

Компенсувати Приватному акціонерному товариству «ДТЕК Київські електромережі» судові витрати у сумі 2 102грн за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 11 серпня 2022 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк