Справа № 464/2130/22
пр.№ 2/464/1025/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10.08.2022 м.Львів

Сихівський районний суд м.Львова

в складі: головуючого судді Мички Б.Р.,

секретар судового засідання Воловець Ю.І.

за участю:

представника позивача Репецького В.В. ,

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу №464/2130/22 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою,

в с т а н о в и в :

Позивачка звернулася до Сихівського районного суду м.Львова із позовною заявою в порядку цивільного судочинства, в якій просить стягнути з відповідача 2500,00 доларів США одержаних згідно розписки від 01.07.2020 року, 8000 грн. витрат на правову допомогу та 992,40 грн. судового збору.

В обґрунтування позову покликається на те, що 01.07.2020 р. позивачка передала відповідачці кошти в розмірі 2500 (дві тисячі п`ятсот) дол.США, котрі остання зобов`язалась врахувати у вартість Ѕ квартири за адресою АДРЕСА_1 під час продажу. Стверджує, що 17.11.2021 р. ОСОБА_2 звернулась з позовом до ОСОБА_4 про виділ ідеальної частки у даній квартирі із спільної сумісної власності та встановлення порядку користування. Згодом, 21.03.2022 р. Сихівським районним судом м.Львова в справі №464/8044/21 ухвалено рішення, котре оскаржено до суду апеляційної інстанції. 17.01.2022 р. позивачка ОСОБА_4 надіслала відповідачці вимогу про повернення коштів згідно розписки від 01.07.2020 р., котра одержана 19.01.2022 р.. Вимога про повернення коштів мотивована очевидною, на думку позивачки, зміною намірів та обставин з боку відповідачки ОСОБА_2 щодо зазаначеної квартири. Зазначає, що 27.04.2022 р. Сихівським районним судом м.Львова в справі №464/329/22 ухвалено рішення про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 3000 дол.США та 21872,97 грн. в рахунок погашення боргу і процентів за розпискою від 14.09.2018 р. Зазначає, що передані позивачкою кошти є авансом, сторони не уклали та не оформили договір чи попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна за формою, передбаченою ст. 657 ЦК України; одна сторона відмовилися від майбутнього укладення договору, однак особа, що отримала грошову суму, відмовляється від повернення безпідставно отриманого, а тому такі кошти, незалежно від поведінки та вини будь-якої зі сторін, повинні бути повернуті власнику в тому розмірі, в якому вони надавались. Оскільки договір купівлі-продажу квартири, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами у справі укладено не було, а сторони лише домовилися врахувати вказану суму при укладенні такого договору в майбутньому, тому передані позивачкою відповідачці кошти в розмірі 2500 дол.США є авансом, який підлягає поверненню позивачці.

Відповідачка у відзиві на позов зазначила, що вимога про повернення авансу є передчасною як і клопотання про повернення витрат на правову допомогу. Відповідачка підтверджує одержання коштів в розмірі 2500,00 дол.США згідно розписки від 01.07.2020 р, проте заперечує необхідність повернення коштів відсутністю зміни намірів щодо укладення договору купівлі-продажу квартири та наголошує на неможливості укладення вказаного договору до одержання правовстановлюючих документів до визначення ідеальних часток у квартирі, котра перебуває у власності сторін. Аналогічні мотиви викладені відповідачкою у відповіді на вимогу про повернення коштів від 19.01.2022 р., копія якої долучена до відзиву.

В судовому засіданні представник позивачки підтримав доводи, котрі викладені в позовній заяві та наголосив на необхідності повернення коштів, котрі одержані без достатньої правової підстави.

В судовому засіданні відповідачка та її представник заперечили проти позову та підтримали доводи, котрі викладені у відзиві на позов.

Дослідивши заяви сторін по суті справи, наявні в матеріалах справи докази, суд доходить до наступного.

Як підтверджується матеріалами справи та не заперечується сторонами, 01 липня 2020 року позивачка передала відповідачці кошти в розмірі 2500 (дві тисячі п`ятсот) дол.США, котрі остання зобов`язалась врахувати у вартість Ѕ квартири за адресою АДРЕСА_1 під час продажу.

Як випливає з пояснень сторін, основний договір купівлі-продажу спірної квартири між сторонами укладено не було, а вказану суму сторони визначають як аванс.

Згідно з ч.1 ст.546 ЦК України завдаток є одним із видів забезпечення виконання зобов`язання.

Поняття завдатку визначено у статті 570 ЦК України, відповідно до положень якої завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом (ст.570 ЦК України).

Внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише у випадку наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу нерухомості. Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Частина 2 ст. 570 ЦК України встановлює презумпцію авансу, так як на відміну від завдатку аванс це лише спосіб платежу, він не виконує забезпечувальної функції за правилами ч.1 ст. 546 ЦК України, а виконує функцію попередньої оплати.

З цього випливає, що коли сторони хочуть визначити, що сплачена сума є завдатком, вони мають здійснити наступне.

По-перше, між сторонами має бути укладений договір, яким передбачаються зобов`язання сторін (сплата коштів боржником, та передання майна, надання послуг, тощо кредитором). Тобто це не може бути попередній договір, про укладення у майбутньому основного договору. Це має бути саме основний договір. В інакшому випадку сплачена сума коштів вважатиметься авансом.

По-друге, форма домовленості про сплату завдатку має бути письмова. Сторони можуть укласти окремо договір завдатку або передбачити його умови в основному договорі.

По-третє, сторони мають прямо зазначити, що сума грошей, що сплачується боржником у рахунок майбутніх платежів є завдатком.

Таким чином, за умови відсутності хоча б одного з трьох вищенаведених критеріїв відмінності передані однією стороною другій стороні грошові суми у рахунок належних за договором платежів є не завдатком, а авансом. Договір купівлі-продажу квартири між сторонами укладено не було, тому передані позивачкою грошові кошти не можуть вважатись завдатком, вони є авансом, який підлягає поверненню у зв`язку із не укладенням договору купівлі-продажу незалежно від того, з чиєї вини він не був укладений.

Суттєва відмінність авансу від завдатку полягає в тому, що на аванс не покладено функцію забезпечувати взяте сторонами на себе зобов`язання незалежно від того, яка сторона відповідальна за невиконання зобов`язання, той хто отримав аванс, повинен його повернути.

Отже, передані позивачем кошти є авансом, сторони не уклали та не оформили договір чи попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна за формою, передбаченою ст. 657 ЦК України; одна сторона відмовилися від майбутнього укладення договору, однак особа, що отримала грошову суму, відмовляється від повернення безпідставно отриманого, а тому такі кошти, незалежно від поведінки та вини будь-якої зі сторін, повинні бути повернуті власнику в тому розмірі, в якому вони надавались.

Оскільки договір купівлі-продажу квартири, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами у справі укладено не було, а сторони лише домовилися укласти такий договір в майбутньому, тому передані позивачкою відповідачці гроші є авансом, який підлягає поверненню позивачці.

Суд вважає, що позивачкою було передано відповідачці ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 2500,00 дол.США саме в якості авансу за продаж квартири. Оскільки договір між сторонами не укладався, продаж квартири не відбувся, договір щодо завдатку у належній формі не оформлено, відповідно, передані кошти не виконують забезпечувальну функцію, правові наслідки статті 571 ЦК України в даному випадку не застосовуються - а відтак сума отриманого відповідачем авансу підлягає поверненню.

Будь-яких заперечень від відповідача на адресу суду щодо протилежного, а саме не отримання цих коштів, отримання їх в меншій сумі чи за іншою правовою природою - не надходило.

Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.01.2019 у справі №373/2054/16-ц, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

На підставі викладеного, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, належні докази виконання відповідачкою свого зобов`язання перед позивачкою відсутні, а відтак позивачці необхідно повернути суму авансу у розмірі 2500,00 дол.США.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Так, ВС неодноразово роз`яснював, що зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

ВС дійшов висновку, що для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося. Суд касаційної інстанції зазначив, що у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, якщо така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена, або була відсутня взагалі.

За такого, отримані від позивачки кошти за договором завдатку не були безпідставно набутим майном відповідачами.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Також позивач просить суд про стягнення з відповідача на свою користь витрати на правничу допомогу адвоката у сумі 8000 грн.

Відповідно до частин 1-3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

На підтвердження понесених позивачкою витрат на правову допомогу в розмірі 8000 грн. з позовною заявою до матеріалів справи долучено договір про надання правової допомоги від 13.01.2022 р., який був укладений між адвокатом Репецьким В.В. та ОСОБА_4. За цим договором адвокат зобов`язався, а клієнт доручив та надав адвокату повноваження у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою від 01.07.2020 р. для надання правової допомоги. Відповідно до п.4.2 Договору, розмір гонорару адвокату становить 8000 (вісім тисяч) грн., котрий підлягає оплаті Клієнтом в разі досягнення позитивного результату представництва у справі - задоволення судом позовних вимог Клієнта у вказаній справі. Таким чином, розмір гонорару адвоката встановлений договором у фіксованому розмірі, отже є визначеним, та не потребує детального опису робіт. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.12.2020 року у справі №640/18402/19. Крім цього, суд звертає увагу, що законодавство передбачає можливість відшкодування витрат, як тих, які сторона уже понесла, так і тих, які вона ще має понести у зв`язку з розглядом справи, тому в разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, підлягають відшкодуванню незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено.

Чинним законодавством не передбачено обов`язку сторони, яка заявляє клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу, доводити співмірність їх розміру. Натомість саме на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, покладено обов`язок доведення неспівмірності витрат з наданням відповідних доказів, що відповідачем не здійснено.

Враховуючи задоволення позову, виходячи з принципу обґрунтованості та пропорційності розміру судових витрат до предмета спору, співмірності розміру судових витрат зі складністю справи та наданих адвокатом послуг, часом, витраченим адвокатом на надання відповідних послуг, обсягом наданих послуг, значенням справи для сторони, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 8000 грн витрат на правничу допомогу.

При цьому, варто зауважити, що відповідачка не заявила клопотання про необґрунтованість та не співмірність заявлених до відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, жодних обґрунтувань щодо неспівмірності заявлених витрат на правничу допомогу не висловлювали та клопотання щодо зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката з доказами необґрунтованості понесених позивачем витрат не надавали, а лише зазначила про передчасність клопотання позивачки про стягнення витрат на правову допомогу.

В порядку п. 3 ч. 2 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивачки витрати по сплаті судового збору в розмірі 992,40 грн.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 354 Цивільного процесуального кодексу України,

у х в а л и в :

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 суму коштів у розмірі 2500 доларів США одержаних згідно розписки від 01.07.2020 роу.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 8000 тисяч гривень витрат на правову допомогу.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 992, 40 грн. судового збору.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається з урахуванням Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття судом апеляційної інстанції постанови за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення складено 15.08.2022 року.

Головуючий Б.Р. Мичка