справа № 361/429/22 головуючий у суді І інстанції Петришин Н.М.
провадження № 22-ц/824/6756/2022 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Жванко О.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 20 січня 2022 року про забезпечення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Броварського районного нотаріального округу Майстренко Вікторія Валеріївна, ОСОБА_4 про визнання недійсним договорів, скасування рішень про державну реєстрацію та припинення права власності,-

В С Т А Н О В И В:

У січні 2022 року до Броварського міськрайонного суду Київської області надійшла цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Броварського районного нотаріального округу Майстренко Вікторія Валеріївна, ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів, скасування рішень про державну реєстрацію та припинення права власності. Разом із позовом ОСОБА_2 подав заяву, в якій просив забезпечити вищевказаний позов шляхом накладення арешту, а саме на Ѕ частку житлового будинку з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 12, на Ѕ частку земельної ділянки, загальною площею 0, 2074 га, кадастровий номер :01:003:0022, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 12, та на Ѕ частку земельної ділянки, загальною площею 0,1706 га, кадастровий номер :01:003:0125, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 12. Заява обґрунтована тим, що рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 вересня 2018 року стягнуто солідарно із ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 10 509 660,00 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 8 000 грн. До постановлення рішення у вищевказаній справі, позивач 13 вересня 2017 року звертався до суду із заявою про забезпечення позову. 26 вересня 2017 року Броварським міськрайонним судом Київської області заяву задоволено. 22 вересня 2017 року ОСОБА_3 здійснила відчуження належного їй нерухомого майна на користь своєї матері ОСОБА_1 згідно договорів дарування. Відповідач ОСОБА_3 ухилилась від виконання рішення Броварського міськрайонного суду Київської областівід 12 вересня 2018 року. Заявник зазначає, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 вчиняють дії, які спрямовані на істотне ускладнення виконання вищевказаного рішення, а отже існує ризик, що відповідачі знову здійснять переоформлення належного їхній родині майна, що призведе до ускладнення виконання рішення або неможливості такого виконання.

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 20 січня 2022 року заяву про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на нерухоме майно, яке належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , а саме на:Ѕ частку житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 12; Ѕ частку з земельної ділянки, загальною площею 0,2074 га, кадастровий номер :01:003:0022, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 12, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; Ѕ частку земельної ділянки, загальною площею 0,1706 га, кадастровий номер :01:003:0125, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 12, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, неправильне встановлення обставин справи, які мають значення, просила скасувати ухвалу, заяву про забезпечення позову залишити без задоволення.

При цьому, зазначає, що ухвала суду є необґрунтованою та незаконною. Вважає, що ОСОБА_3 22.09.2017 року здійснила дарування свого майна не порушуючи норми законодавства. Дане майно не мало жодних обтяжень. Вказує, що позивач не надав доказів, що відповідач здійснила відчуження майна в 2017 році з метою ускладнення виконання рішення суду в майбутньому. На думку апелянта, заява про забезпечення позову не відповідає вимогам, встановленим ст. 151 ЦПК України, а ухвала суду про забезпечення позову істотно порушує права та інтереси відповідача.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження учасникам справи було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу, однак відзиву до суду не надходило.

В судовому засіданні представник позивача просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду без змін.

Інші учасники справи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи шляхом направлення телефонограм на мобільний номер телефону та судової повістки-повідомлення на електронну пошту учасників справи, що вказані ними в матеріалах справи як засоби для зв`язку, до суду не з`явилися, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Задовольняючи заяву позивача про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, між сторонами виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову. Даний вид забезпечення позову не позбавляє права власності відповідача на належне йому майно, а лише по своїй суті є тимчасовим обмеженням у праві розпорядження таким майном, у той же час забезпечить позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь останнього, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається, як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав, або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся чи має намір звернутися до суду.

Відповідно до п.1, 2 ч.1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Таким чином, постановляючи ухвалу з цього приводу, суд першої інстанції, на переконання апеляційного суду, повністю дотримався вимог ст.ст. 149, 150, 153 ЦПК України та положень постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову".

Судом встановлено, що позивач звернувся до суду з позовом предметом якого є визнання недійсними договорів, скасування рішень про державну реєстрацію та припинення права власності щодо майна, яке є предметом забезпечення позову.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, врахувавши суть спору, що виник між сторонами, можливість реальної загрози невиконання або утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, відповідність виду забезпечення позову заявленим позовним вимогам, правильно прийшов до висновку про обґрунтованість заяви, оскільки між сторонами дійсно існує спір, який перебуває на розгляді у суді, а спірне нерухоме майно щодо якого накладено арешт є предметом спору.

Доводи заявника щодо можливості подальшого відчуження спірного майна є доведеними та обґрунтованими, оскільки вказане майно на даний час перебуває у володінні та розпорядженні відповідача, право власності якого оспорюється позивачем.

Колегія суддів вважає, що таке втручання держави у право на мирне володіння майном у даному випадку, є виправданим та вкрай необхідним, оскільки воно спрямовано виключно на забезпечення цивільного судочинства. Арешт майна полягає у позбавленні можливості лише розпоряджатись цими об`єктами нерухомого майна та не призведе до жодних негативних наслідків. Вжиття цього процесуального заходу не порушить вимоги ч.1 ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а навпаки сприятиме захисту права позивача на справедливий суд, гарантованого ч.1 ст.6 цієї ж Конвенції.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про те, що заходи забезпечення позову є необхідними, достатніми та співмірними із заявленими позовними вимогами є цілком обґрунтовані.

Ухвалюючи судове рішення, крім іншого, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення судом норм процесуального права при його постановленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи і спростовуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу, а судове рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана ухвала не підлягає скасуванню, як така, що постановлена з додержанням вимог закону.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 20 січня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова