справа № 755/5531/21
головуючий у суді І інстанції Гончарук В.П.
провадження № 22-ц/824/1500/2022
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

06 липня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Мостової Г.І.,

суддів: Березовенко Р.В., Лапчевської О.Ф.,

за участю секретаря судового засідання: Сердюк К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 20 липня 2021 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и в :

У березні 2021 року до Дніпровського районного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 , у якій він просив суд: визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовна заява обґрунтована тим, що ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 15 квітня 2008 року, на праві приватної власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_1 .

За згодою позивача відповідачі були зареєстровані у зазначеній квартирі. Сторони не мали та не мають родинних зв`язків. Відповідачі ніколи не проживали за спірною адресою. ОСОБА_2 не проживає за адресою спірного житла з січня 2017 року у зв`язку з тим, що виїхала до іншого помешкання через фактичне припинення шлюбних відносин між нею та позивачем. ОСОБА_3 є малолітньою дитиною, яка народилася у ОСОБА_2 від іншого чоловіка, після розірвання шлюбу з позивачем. Відповідач зареєструвала дитину за адресою спірного житла без відома колишнього чоловіка, який є власником цього житла. На теперішній час фактичне місце проживання відповідачів позивачу не відоме. Факт не проживання відповідачів за місцем реєстрації підтверджується актом про не проживання.

Наявність реєстрації відповідачів у спірному житлі позбавляє позивача, як власника житла, можливості здійснювати право користування та розпорядження ним у повному обсязі. Крім того, позивач вимушений нести витрати щодо сплати комунальних послуг з розрахунку на всіх зареєстрованих у спірному житлі осіб, включаючи відповідача, що вводить його у зайві витрати.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 20 липня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 908 грн витрат щодо сплати судового збору.

Рішення суду мотивоване тим, малолітній ОСОБА_3 відповідно до частин 3, 4 статті 29 ЦК України не може самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт його не проживання у спірній квартирі, не може бути безумовною підставою для визнання такої малолітньої особи такою, що втратила право користування зазначеним спірним житлом.

Позивачем неправильно визначена особа відповідача - її малолітній син ОСОБА_3 , який за своїм малолітнім віком не може бути самостійний відповідачем, при цьому його права має представляти його законний представник - матір - ОСОБА_2 , проте такий фактор позивачем не врахований.

Не сплата дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугами, також не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, зважаючи на її малолітній вік та цивільну дієздатність відповідно до статті 30 ЦК України.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 20 липня 2021 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги до ОСОБА_3 задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права.

ОСОБА_2 не проживала в квартирі апелянта більше чотирьох років, оскільки після розлучення з апелянтом, вона переїхала до іншого місця проживання. Малолітній син ОСОБА_2 - ОСОБА_3 взагалі ніколи не проживав за місцем реєстрації, відповідач зареєструвала його в квартирі вже тоді, коли сама там не проживала. У квартирі апелянта не проживає жоден з батьків ОСОБА_3 .

Тобто відповідно до частини 4 статті 29 ЦК України, що місцем проживання малолітнього відповідача є місцем проживання його матері, і оскільки його мати більше не проживає за адресою реєстрації, це фактичне місце проживання відмінне від формальної реєстрації місця проживання за адресою апелянта.

ОСОБА_2 ,як законний представник ОСОБА_3 , не вчиняла жодних дій, які б свідчили про бажання здійснити вселення у житлове приміщення. ОСОБА_3 не має жодних достатніх триваючих зв`язків з цим місцем проживання.

Апелянт, зі свого боку жодного разу не перешкоджав вселенню малолітнього відповідача до квартири, а задоволення позову - це лише вирішення формального питання про зняття з реєстрації місця проживання, і право відповідача на житло у цьому випадку не порушується.

Відповідачі, повідомлені належним чином про розгляд справи у суді апеляційної інстанції, не скористалися своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направили.

Колегія суддів, вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, дійшла висновку про таке.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 15 квітня 2008 року на праві приватної власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 11-13).

Реєстрація права власності підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 14 травня 2019 року № 166549183 (а.с. 14-15).

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2018 року у справі № 755/4230/17 розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 17 вересня 2011 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 1248 (а.с. 17-18).

ОСОБА_2 таОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідками про реєстрацію місця проживання (а.с. 33-34).

З акта б/н від 01 березня 2021 року, складеного Житлово-експлуатаційною дільницею №412, вбачається, що ОСОБА_2 не проживає за адресою: АДРЕСА_1 , з січня 2017 року і по теперішній час, а ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не проживає у вказаній квартирі з народження і по теперішній час (а.с. 19).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частин 1, 2 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та протоколи до неї (далі - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 71 ЖК України встановлено загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що ОСОБА_2 не проживає у його квартирі з січня 2017 року і по теперішній час, а ОСОБА_3 не проживає у квартирі з народження, тобто з січня 2020 року.

Заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 20 липня 2021 року не оскаржується у частині визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 , атому предметом апеляційного перегляду є оскаржуване рішення лише у частині відмови у визнанні малолітнього сина відповідачки - ОСОБА_3 втратившим право користування указаною квартирою.

Частиною 2 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Відповідно до частин 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає особа на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або які законно створені.

Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36).

Отже малолітня дитина сама не обирає місце свого проживання.

З матеріалів справи вбачається, що у період з 17 вересня 2011 року по 11 грудня 2018 року (дата набрання законної сили рішенням про розірвання шлюбу) ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі.

У спірній квартирі ОСОБА_2 не проживає з січня 2017 року, що встановлено рішенням Дніпровського районного суду у справі №755/4230/17 від 29 жовтня 2018 року (https://reestr.court.gov.ua/Review/77803319)та підтверджується актом б/н Житлово-експлуатаційної дільниці № 412 від 01 березня 2021 року (а.с. 19).

Відповідач ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 та взагалі не проживав у спірній квартирі, а тому не має достатніх та триваючих зв`язків із таким житлом, а також ця квартира не облаштована як дім малолітньої дитини.

Крім того, право користування спірним житлом малолітньої дитини відповідача ОСОБА_2 є похідними від прав його матері на це житло.

Оскільки мати дитини визнана судом такою, що втратила право користування житлом і рішення у цій частині ніким не оскаржується, а дитина ніколи не вселялася до спірного житла, це свідчить про те, що право користування цим житлом дитиною ніколи не набувалося та його зв`язки з цим житлом не виникли, у зв`язку з чим висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову в частині вимог до малолітнього відповідача ОСОБА_3 є помилковими.

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 20 липня 2021 рокув частині відмови у визнанні ОСОБА_3 таким, що втратив право користування спірною квартирою, ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні, обставинам справи.

Таким чином, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження при апеляційному розгляді, а тому апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити, а рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову в цій частині.

Щодо судових витрат.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування судового рішення, та розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

При зверненні до суду з позовом, позивачем сплачено судовий збір у розмірі 908 грн, який оскаржуваним рішенням стягнуто з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача.

Враховуючи викладене, з законного представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_2 також підлягають до стягнення на користь позивача понесені ним судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду у розмірі 1 362 грн.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 20 липня 2021 року в частині відмови у задоволенні позову, - скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 в особі його законного представника ОСОБА_2 , - задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , законного представника ОСОБА_3 , на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 362 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 11 серпня 2022 року.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді Р.В. Березовенко

О.Ф. Лапчевська