Справа № 219/215/18
Провадження № 2/219/36/2021
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 грудня 2021 року Артемівський міськрайонний суд Донецької області

у складі: судді Хомченко Л.І.

за участю секретаря Гаврилюк К.К.,

розглянувши у відритому судовому засіданні в залі суду м. Бахмут цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди та супроводу батька,

В С Т А Н О В И В :

09 січня 2018 року позивач звернулась з даним позовом до суду.

Суд, перевіривши матеріали цивільної справи приходить до наступного.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

В судові засідання позивач не з`явилася, про час та місце судового розгляду повідомлялася належним чином, в справі відсутня заява позивача про розгляд справи у її відсутність, проте позивач до суду не прибула, без мотивування неможливості прибуття до суду, тобто позивач навіть не вникає до суті спору та справи проявляючи саме цим не цікавість до свого ж позову, тобто ці самі судові засідання були відкладення із-за неявки до суду саме позивача.

Відповідач також у судове засідання не прибув за невідомих суду причин, про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином та своєчасно.

У зв`язку з неявкою сторін та у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося.

Відповідно до ч. 2 ст. 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість з`явлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення.

Оскільки належним чином повідомлений позивач в судове засідання не з`явився, доказів поважності неявки в судове засідання не надав, а тому немає підстав для відкладення судового засідання.

Враховуючи вищевикладене, позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди та супроводу батька підлягає залишенню без розгляду в зв`язку з повторною неявкою в судове засідання без поважних причин позивача, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 5 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст.257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи.

Таке положення закону пов`язане із дотриманням судом розумних строків розгляду справи, що є вимогою ст. 210 ЦПК України та ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

При цьому законодавець передбачив баланс захисту прав як позивача, який повторно не з`явився в судове засідання (незалежно від причин неявки), так і відповідача, який у зв`язку з такою неявкою вимушений витрачати свої час та кошти. Так, для відповідача - це є залишення заяви без розгляду з правом на компенсацію витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч. 5 ст. 142 ЦПК України), а для позивача - це право на повторне звернення до суду з тим самим позовом (ч. 2 ст. 257 ЦПК України).

Отже, згідно із вимогами ЦПК України суд не повинен з`ясовувати причини повторної неявки належним чином повідомленого позивача в судове засідання і це не може бути підставою для скасування постановленої ним ухвали про залишення заяви без розгляду.

Згідно з ч. 4 ст.10 ЦПК України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суди застосовують практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» наголошено, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод (далі - Конвенція), встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Ратифікуючи Конвенцію, Україна взяла на себе обов`язки гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

Крім того, слід зазначити, що Практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух.

З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28 жовтня 1998 року та «Круз проти Польщі» від 19 червня 2001 року. У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

З аналізу зазначених норм Конвенції та практики ЄСПЛ вбачається, що питання про порушення ст. 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом та потребою з боку держави регулювання доступу до суду.

Сама по собі неявка позивача може свідчити про втрату інтересу до вирішення справи. Вирішення спору у такому випадку є порушенням диспозитивності. При цьому суд звертає увагу на те, що враховуючи правову позицію Європейського суду з прав людини у справі "Пономарьов проти України", згідно з якою сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Так, у даній справі саме ОСОБА_1 є позивачем, нею ж було подано і позовну заяву, при цьому нею не вживались заходи спрямовані на те, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження, що свідчить про втрату інтересу з її сторони до даної справи. Доказів вживання заходів з метою дізнатися про хід судового провадження у справі № 219/215/18 позивачем в ході судового розгляду суду не надано. Зазначені дії позивача свідчать про зловживання ним своїми процесуальними правами як учасника справи, що є неприпустимим відповідно до вимог п.11 ч.3 ст.2 ЦПК України.

Згідно з ч.1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Вищезазначене свідчить про те, що справа неодноразово призначалася до судового слухання з викликом в судове засідання представника позивача, про що свідчать судові повістки про виклик у суд, однак позивач недобросовісно виконувала свої процесуальні обов`язки.

З огляду на вищезазначене, згідно з положеннями ЦПК України, суд не повинен з`ясовувати причини повторної неявки позивача в судове засідання.

Враховуючи вищевикладене, та те, що оскільки належним чином повідомлений позивач повторно не з`явилася в судове засідання і не повідомила про причини неявки, з урахуванням диспозитивності, верховенства права та того, що нез`явлення позивача до суду перешкоджає вирішенню спору по суті на підставі вищевикладеного, також будь-яких доказів відсутності у позивача можливості прибути до суду через поважні причини не надано, з урахуванням того, що без присутності позивача не можливо вирішити питання щодо розгляду справи, тобто неявка позивача перешкоджає вирішенню спору по суті, також позивачем на протязі усього часу не було подано до суду заяви про розгляд справи у її відсутність, що дало б змогу суду розглянути дану справу та прийняти рішення по суті без участі сторін, і тому суд вважає, що за результатами судового розгляду належить постановити ухвалу про залишення позовної заяви без розгляду.

Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що процесуальна бездіяльність позивача не може бути перешкодою для здійснення судочинства судом першої інстанції у визначені чинним цивільно-процесуальним законодавством строки.

У відповідності до положень ч. 2 ст. 257 ЦПК України, особа, позов якої залишено без розгляду, після усунення умов, що були підставою для залишення заяви без розгляду, має право звернутися до суду повторно.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 10, 13, 197, 198, 200, 223, ст. 257, 259-261, 352, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди та супроводу батька залишити без розгляду.

Ухвала може бути оскаржена до Донецького апеляційного суду протягом 15 днів з дня його проголошення .

У повному обсязі ухвалу складено 31.12.2021

Суддя Л.І.Хомченко