ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1017/22Головуючий по 1 інстанції
Справа №711/1503/21 Категорія: 304070000 Казидуб О.Г.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2022 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів: Новікова О.М., Вініченка Б.Б., Нерушак Л.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 08 червня 2022 року у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Черкаське хімволокно» в особі ВП «Черкаська ТЕЦ» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за спожиту теплову енергію,

в с т а н о в и в :

У березні 2021 ПАТ «Черкаське хімволокно», діючи в інтересах відокремленого підрозділу «Черкаська ТЕЦ» (далі Черкаська ТЕЦ) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних.

Позов обґрунтовано тим, що місце проживання відповідачів зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 . Послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання в будинку АДРЕСА_2 надаються ПрАТ «Черкаське хімволокно» ВП «Черкаська ТЕЦ».

В будинку АДРЕСА_2 встановлений будинковий лічильник загального обліку теплопостачання, тому відповідно до п. 12 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою КМУ від 21.07.2005 року № 630, у разі встановлення будинкових засобів обліку теплової енергії споживач оплачує послуги згідно з їх показаннями пропорційно опалювальній площі (об`єму) квартири.

У період до встановлення будинкового лічильника обліку теплопостачання нарахування за послуги здійснювалися згідно з п.п. 40-49 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою КМУ від 21.07.2005 року № 630, а саме, у разі відсутності будинкових засобів обліку теплової енергії споживач оплачує послуги пропорційно опалюваній площі (об`єму) квартири та з урахуванням температури повітря зовнішнього середовища.

Лічильник обліку гарячого водопостачання в квартирі АДРЕСА_3 був відсутній, тому, згідно з п. 21 вищевказаних правил у разі відсутності у квартирі та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку води і теплової енергії плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами (нормами) споживання на одну зареєстровану особу.

Відповідно до листа-інформації Управління з питань державної реєстрації Черкаської міської ради від 12.11.20 року № 23601-01-10 за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 .

З ОСОБА_3 було підписано Договір № 1172/3/2 про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води в квартиру АДРЕСА_3 .

Окрім того, відповідачем ОСОБА_3 21.08.2019 року з позивачем було укладено договір про реструктуризацію заборгованості за житлово-комунальні послуги у сумі 56341,34 грн., що утворилася станом на 01.08.2019 , за умовами якого відповідач зобов`язався погасити вказану заборгованість до 21.08.2020 року шляхом сплати щомісячно по 4603,40 грн. боргу + поточні нарахування. Підписання вказаного договору свідчить про визнання відповідачем ОСОБА_3 боргу за надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Вказаний договір відповідачами не виконано, про що свідчить збільшення заборгованості.

Як видно з листа-розрахунку по ОР 30119026, відповідачі своєчасно та у повному обсязі з серпня 2019 року не вносили плату, передбачену договору про реструктуризацію заборгованості, а саме, 4603,40 грн. щомісячно + поточні нарахування.

Відповідачі з січня 2013 року не вносили плату за отримані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка станом на 01.01.2021 складає 79155,93 грн., що підтверджується листом-розрахунком по ОР № 30119026.

Просили суд стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь позивача заборгованість за оплату житлово-комунальних послуг у розмірі 79155,93грн., інфляційні втрати в розмірі 28437,93 грн. та 3% річних у розмірі 7952,88 грн., а всього 115546,74грн. та стягнути судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 2270,00 грн.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси 08 червня 2022 року позов задоволено повністю. Суд мотивував своє рішення доведенністю позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_1 оскаржив рішення як незаконне та необґрунтоване.

Доводи апеляційної скарги зводяться до такого.

До позовної заяви додано лист-розрахунок по ОР 30119026 з січня 2013 року по грудень 2020 року. При цьому станом на січень 2013 року включено заборгованість в розмірі 17220,00 року, яка виникла до 01.01.2013.

Позивач пропустив строк позовної давності щодо вимог, звернутих до ОСОБА_1 , про стягнення оплати послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання за період до 09.03.2018. Про застосування наслідків спливу позовної давності ОСОБА_1 , заявляв у суді першої інстанції та на підставі цього просив відмовити в задоволенні позову про стягнення заборгованості за період з 01.01.2013 до 09.03.2018.

Договір про реструктуризацію боргу від 21.08.2019 укладено надавачем послуг з ОСОБА_3 . З апелянтом жодних договорів про реструктуризацію не укладалось.

З березня 2017 року апелянт не проживає за адресою реєстрації місця проживання, не користувався комунальними послугами, а тому не повинен їх оплачувати.

Посилаючись на такі аргументи, ОСОБА_1 просить скасувати рішення в частині стягнення із ОСОБА_1 заборгованості за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, постановити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позову до ОСОБА_1 відмовити. Також просить стягнути судові витрати із позивача.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначає, що остання оплата відповідачами була проведена в червні 2019 року, тому при зверненні з позовом в березні 2021 року не пропущено строк позовної давності. Суд правильно не взяв до уваги документи, які надавав ОСОБА_1 на підтвердження не проживання за адресою АДРЕСА_1 , оскільки останній зареєстрований за вказаною адресою та не звертався до надавача послуг з заявами про зменшення розміру оплати. Тому апелянт, як солідарний боржник, на рівні з іншими відповідачами несе відповідальність за зобов`язаннями із сплати житлово-комунальних послуг. Крім того, заперечує проти стягнення із позивача судових витрат. Вважаючи апеляційну скаргу безпідставною, просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Виходячи з положень ч. 13 ст. 7, ч. 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, враховуючи ціну позову, суд апеляційної інстанції проводить розгляд справи без повідомлення учасників справи.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає до задоволення.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, Приватне акціонерне товариство «Черкаське хімволокно» в особі Відокремленого підрозділу «Черкаська ТЕЦ» на підставі рішень Черкаської міської ради № 510 від 24.05.2000 та № 1480 від 31.10.2007 забезпечує тепловою енергією населення, організації та підприємства всіх форм власності у м. Черкасах.

ПрАТ «Черкаське хімволокно» як суб`єкта господарювання з постачання теплової енергії та гарячої води надає відповідні послуги в будинку АДРЕСА_2 .

Відповідно до п. 12 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою КМ України від 21.07.2005 року № 630, у разі встановлення будинкових засобів обліку теплової енергії споживач оплачує послуги згідно з їх показаннями пропорційно опалюваній площі (об`єму) квартири.

В будинку АДРЕСА_2 не було встановлено будинковий лічильник обліку теплопостачання, тому згідно п. 21 вищевказаних правил плата в разі відсутності у квартирі та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку води і теплової енергії плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами (нормами) споживання на одну зареєстровану особу.

Згідно із відомостями Відділу реєстрації місця проживання Управління з питань державної реєстрації Черкаської міської ради (лист від 20.11.2020 №23601-01-10 а.с. 15 т.1) відповідно до адресної картки особи, за адресою: АДРЕСА_1 станом на 20.11.2020 зареєстровані такі особи:

1.ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 31.12.1970 по теперішній час;

2.ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з 14.04.1993 по теперішній час;

3.ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 з 13.12.1985 по теперішній час;

4.ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 з 01.08.2015 по теперішній час.

Згідно з розрахунком Черкаської ТЕЦ, заборгованість відповідачів по оплаті за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води станом на 01.01.2021 року становить 79155,93 грн, що підтверджується листом розрахунком по ОР № 30119026 (а.с. 6, т. 1).

Як вбачається з Листа розрахунку по ОР № 30119026 заборгованість за отримані послуги зазначена з січня 2013 року, при чому на початок січня 2013 року у відповідачів наявна заборгованість в розмірі 17220,46 грн.

Також позивач надав розрахунок інфляційних втрат в сумі 28437,93 грн. та 3% річних у розмірі 7952,88 грн. за період з січня 2013 року до листопада 2020 року у зв`язку із простроченням відповідачами оплати комунальних послуг.

На підтвердження доводів про непроживання за вказаною адресою, а отже і відсутності у апелянта обов`язку з погашення боргу, ОСОБА_1 надав суду Акт про не проживання особи за місцем реєстрації, виданий власником будинку КСН «Кривалівський» від 16 грудня 2021 року, Акт про фактичне проживання особи, виданий Головою правління ОСББ «Калина 55» ОСОБА_5 від 16 грудня 2021 року, Акт про фактичне проживання, виданий Головою правління ОСББ «Гагаріна 23», від 14 грудня 2021.

Також, надано договір оренди квартири від 25 березня 2020 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , згідно з умовами якого ОСОБА_1 проживає з 25.03.2020 за адресою АДРЕСА_4 .

21 серпня 2019 року між ПАТ «Черкаське хімволокно» в особі заступника директора ПрАТ «Черкаське хімволокно» ВП «Черкаська ТЕЦ» та ОСОБА_3 було укладено Договір про реструктуризацію заборгованості за житлово-комунальні послуги у сумі 56341 грн. 34 коп., що утворилась станом на 01.08.2019 року, за умовами якого вона зобов`язалася погасити заборгованість до 21 серпня 2020 року шляхом сплати щомісячно по 4603 грн. 40 коп. боргу та поточні нарахування (а.с. 14 т. 1).

Також в матеріалах справи міститься заява ОСОБА_3 про укладення договору про реструктуризацію заборгованості за житлово-комунальні послуги від 11.06.2019 (а.с. 14 зворот, т. 1), з якої вбачається, що ОСОБА_3 визнає, що за період до 11.06.2019 існує заборгованість в розмірі 60 424,24 грн. Також повідомила, що зможе сплачувати 6000 грн.

Рішенням суду першої інстанції позов задоволено повністю, стягнуто заявлену позивачем заборгованість із усіх відповідачів як солідарних боржників.

Апелянт, оскаржуючи рішення в частині стягнення боргу із нього, посилається на те, що у вказаній квартирі не проживав, позивач пропустив строк позовної давності.

Переглядаючи рішення в оскаржуваній частині в межах доводів апеляційної скарги колегія суддів виходить із такого нормативного регулювання спірних правовідносин.

Відносини з постачання теплової енергії регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги» (від 24 червня 2004 року № 1875-IV, та від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII), Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, який був чинним на момент виникнення спірних відносин, відповідними положеннями ЦК України.

Правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV та від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII (тут і далі у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Частиною першою статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Аналогічна норма закріплена у п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII.

Згідно із ч.3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

З огляду на вказані норми, особи, місце проживання яких зареєстровано за певною адресою несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII споживач має право: на неоплату вартості комунальних послуг (крім постачання теплової енергії) у разі їх невикористання (за відсутності приладів обліку) за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб понад 30 календарних днів, за умови документального підтвердження відповідно до умов договорів про надання комунальних послуг.

З огляду на підпункт перший пункту 29 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року N 630 (що діяв станом на момент звернення з позовом) споживач має право на зменшення розміру плати у разі тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї на підставі письмової заяви споживача та офіційного документа, що підтверджує його/їх відсутність (довідка з місця тимчасового проживання, роботи, лікування, навчання, проходження військової служби, відбування покарання).

З огляду на викладене, апелянт, який стверджує, що не проживав у зазначеній квартирі, а тому і не споживав комунальні послуги, повинен був надати постачальникам комунальних послуг належним чином підтверджену заяву про не проживання у квартирі. В протилежному випадку, апелянт несе солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг у квартирі, за якою зареєстровано його місце проживання.

Тому, відповідачі несуть солідарний обов`язок перед постачальником житлово-комунальних послуг.

Зокрема, ОСОБА_1 як особа, місце проживання якої зареєстровано за адресою АДРЕСА_1 , несе солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Згідно із частинами першою, другою статті 543 ЦК України в разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі.

Частиною 1 статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Встановлено та не заперечується відповідачами та обставина, що надані позивачем послуги не оплачені належним чином, тобто боржники допустили прострочення виконання зобов`язання.

Отже кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання.

Так як ОСОБА_1 є солідарним боржником за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг, тому відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України він несе також відповідальність за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач зазначав, що починаючи з січня 2013 року до грудня 2020 року у відповідачів виникла прострочена заборгованість в розмірі 79155,93 грн. Також позивачем нараховано за період з січня 2013 року до грудня 2020 року інфляційні втрати в розмірі 28437,93 грн. та 3% річних у розмірі 7952,88 грн.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_1 заявив клопотання про застосування строків позовної давності, яке виклав у відзиві на позовну заяву.

Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (пункт 1 статті 32 цієї Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20 грудня 2007 року за заявою № 23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»).

Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

Пред`явлення позову до суду - це реалізація позивачем права на звернення до суду за вирішенням наявного між сторонами спору. Саме із цією процесуальною дією пов`язується початок процесу у справі і переривається перебіг позовної давності.

В даній справі відповідач ОСОБА_1 заявив про застосування строку позовної давності до вимог позивача.

Разом з тим, інший солідарний боржник, ОСОБА_3 , здійснила дії, які свідчать про визнання боргу. Зокрема 11.06.2019 звернулась до позивача з заявою, у якій визнала розмір свого боргу в сумі 60424,24 грн. та просила реструктурувати борг.

Такі її дії є підтвердженням визнання нею боргу, що в розумінні статті 264 ЦК України перериває строк позовної давності.

Верховний Суд у своїх рішеннях дотримується позиції, що у випадку, коли до відповідачів, пов`язаних солідарним обов`язком, пред`явлена солідарна вимога і один із них обґрунтовано заявив про застосування позовної давності, то така процесуальна дія має наслідки, передбачені ЦК України, і для інших солідарних боржників (близька за змістом позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 22 жовтня 2020 року у справі № 904/4105/18, у постанові від 03.06.2020 у справі № 760/15529/16-ц, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 536/1841/15-ц).

Разом з тим, дії одного із солідарних боржників, які свідчать про визнання боргу, є підставою для переривання строку позовної давності відносно усіх боржників, які відповідають перед кредитором солідарно.

Уданій справі один із солідарних відповідачів (апелянт ОСОБА_1 ) заявив про строк позовної давності, інший із солідарних боржників ( ОСОБА_3 ) визнав 11.06.2019 року суму боргу та просив кредитора реструктурувати існуючий борг шляхом сплати щомісячних платежів, а третій солідарний боржник ( ОСОБА_2 ) повністю визнав позовні вимоги, що підтверджується записом із протоколу судового засідання 08.06.2022 о 15:14:13 (а.с. 5, зворот, т. 2).

Так як, вважається, що дія одного із солідарних боржників створює наслідки, передбачені ЦК України, і для інших солідарних боржників у зобов`язанні, тому колегія суддів вважає, що, так як ОСОБА_3 заявою від 11.06.2019 визнала борг солідарних боржників, тому було перервано строк позовної давності і з 12.06.2019 розпочав свій сплив трирічний строк для пред`явлення вимоги про стягнення боргу та сум на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Таким чином, строк позовної давності для звернення з даним позовом спливає 12.06.2022. Позов подано 10.03.2021, тобто в межах строку позовної давності.

Колегією суддів перевірено розрахунки позивача про розмір заявленого боргу та сум на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, який є повним та обґрунтованим.

Враховуючи, що апелянт не надав своїх розрахунків або заперечень проти розміру боргу, заявленого позивачем, суд доходить до висновку про правильність висновків суду першої інстанції про стягнення боргу відповідно до розрахунків позивача.

З огляду на викладене, позовні вимоги про стягнення заборгованості, яка виникла в результаті неналежного виконання зобов`язання щодо оплати житлово-комунальних послуг, є цілком обґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги висновків районного суду не спростовують.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судові витрати залишаються за особою, яка їх понесла.

Керуючись ст.ст. 35, 258, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 08 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді