Номер провадження: 22-ц/813/6816/22
Справа № 495/6269/21
Головуючий у першій інстанції Прийомова О. Ю.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.08.2022 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Таварткіладзе О.М., Заїкіна А.П.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Онлайн фінанс», треті особи, які не заявляють самостійних вимог: приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Шевченко Тетяна Сергіївна, приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіна Яна Вікторівна про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, на заочне рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області, постановлене під головуванням судді Прийомової О.Ю. 31 січня 2022 року у м. Білгород-Дністровський Одеської області, -

встановила:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області із позовом до ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн фінанс» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, уточнивши свої позовні вимоги, остаточно просив суд: визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений 12 березня 2021 року приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіною Яною Вікторівною, зареєстрований в реєстрі за №22401, про стягнення з ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , на користь ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн фінанс» заборгованості в розмірі 28589,25 грн.; повернути ОСОБА_1 утримані приватним виконавцем Шевченко Т.С. кошти у розмірі 5675,16 з рахунку АТ КБ «Приватбанк» та 307,36 грн. з рахунку АТ «Універсал Банк»; стягнути з ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» моральну шкоду у розмірі 5000 грн та судові витрати, пов`язані із розглядом даної справи.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 12.03.2021 року приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіною Я.В. був вчинений виконавчий напис за реєстровим номером 22401 щодо стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» у розмірі 28589,25 грн.

У наступному, приватним виконавцем Одеської області Шевченко Т.С. були винесені постанови про відкриття виконавчого провадження, стягнення винагороди виконавця, про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження та про арешт коштів боржника.

Позивач зазначав, що станом на день вчинення приватним нотаріусом оскаржуваного виконавчого напису від 12.03.2021 року п.2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів в редакції постанови КМУ від 26.11.2014 року № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року по справі № 826/20084/14, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 року визнано незаконною та нечинною.

Таким чином, нотаріусом здійснено виконавчий напис саме на підставі тієї норми, що була визнана судом незаконною та нечинною.

Крім того, перевіряючи факт подання кредитором документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника, нотаріус мав перевірити про надіслання боржнику кредитором повідомлення про порушення кредитних зобов`язань.

Позивач зазначив, що жодних повідомлень про намір вчинити виконавчий напис ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» та існування безспірної заборгованості ОСОБА_1 не отримував.

Враховуючи усе вищенаведене, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.

Заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 31 січня 2022 року позов ОСОБА_1 було задоволено частково.

Визнано виконавчий напис, вчинений 12 березня 2021 року приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіною Яною Вікторівною та зареєстрований в реєстрі за № 22401, про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Онлайн фінанс» заборгованість у розмірі 28589,25 грн. - таким, що не підлягає виконанню.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Онлайн фінанс» судовий збір у розмірі 1362 грн на користь держави.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в сумі 8 000 грн. та 211 грн. витрат, пов`язаних з розглядом даної справи, в частині стягнення з відповідача утриманих приватним виконавцем коштів та моральної шкоди, та постановити в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що апелянтом доведено належними та допустимими доказами вимоги щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу. Крім того, представник ОСОБА_1 зазначає, що отримані відповідачем на підставі виконавчого напису грошові кошти підлягають поверненню позивачу на підставі ст.1212 ЦК України, як безпідставне набуте майно. Що стосується моральної шкоди, то апелянт зазначає, що він зазнав душевних страждань у зв`язку із незаконним позбавленням його права скористатися своїми грошовими коштами на підставі незаконного виконавчого напису.

Оскільки апелянтом рішення суду першої інстанції оскаржується в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу та витрат, пов`язаних з розглядом справи, стягнення з відповідача утриманих приватним виконавцем коштів та моральної шкоди то, відповідно, судом апеляційної інстанції судове рішення переглядається виключно у частині, що оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, здійснивши розгляд апеляційної скарги в письмовому провадженні, дослідивши наведені в ній доводи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Згідно ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Зі змісту ст.58 ЦПК України слідує, що сторона, третя особа, а також особа, якій за законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Згідно ст.60 ЦПК України, представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Згідно ст.15 ЦПК України, представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Частиною четвертою ст.62 ЦПК визначено, що повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Так, у відповідності до ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги, клієнту.

Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Ст.137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Як вбачається з матеріалів справи, 14 липня 2021 року між позивачем ОСОБА_1 та адвокатом Єфименко Н.В. було укладено договір про надання правової допомоги №01-07-21. Згідно квитанції до прибуткового касового ордеру №24від 14 липня 2021 року, позивачем на користь адвоката було сплачено 8000 грн.

При цьому, жодних належних доказів на підтвердженням заявленого розміру витрат (зокрема, доказів витраченого часу на певний вид робіт (підготовка додаткових пояснень, підготовка до судових засідань, аналіз матеріалів судової справи, тощо), доказів на підтвердження реальності витрат (протокол наданих послуг, акт надання послуг)), позивачем до судів першої та апеляційної інстанцій не надано.

Однак, колегія суддів враховує, що представником позивача ОСОБА_1 - адвокатом Єфименко Н.В. була подана позовна заява до суду першої інстанції, заява про вжиття заходів забезпечення позову, уточнена позовна заява, тощо.

Тобто, вказане свідчить про те, що адвокатом надавалась професійна правнича допомога на користь позивача.

У постановах Верховного Суду у справах № 922/676/21 від 14.12.2021 року, № 905/716/20 від 08.04.2021 року, № 916/2087/18 від 31.03.2021 року, № 922/3812/19 від 10.12.2020 року зазначається, що у разі неподання учасником справи попереднього розрахунку у суду є право, а не обов`язок відмовити у відшкодуванні відповідних судових витрат. Тобто, сам по собі факт неподання стороною попереднього розрахунку судових витрат не є безумовною та абсолютною підставою для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат.

Згідно п.8 ст.141 ЦПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо), докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України, в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.

Колегія суддів, приймаючи до уваги положення частини третьої статті 141 ЦПК України, згідно з якою при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи, та вважає, що сума витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 8000 грн. є співмірною зі складністю справи, її значенням для сторін та часом, витраченим адвокатом на надання послуг.

У задоволенні вимог про стягнення 211 грн. інших витрат, пов`язаних із розглядом справи, необхідно відмовити у зв`язку із недоведеністю позовних вимог у цій частині.

Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 грошових коштів, утриманих приватним виконавцем, та стягнення моральної шкоди, то колегія суддів зазначає наступне.

У апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 зазначає, що отримані відповідачем на підставі виконавчого напису грошові кошти підлягають поверненню позивачу на підставі ст.1212 ЦК України, як безпідставне набуте майно.

Однак, колегія суддів зазначає, що ані у позовній заяві, ані в уточненій позовній заяві, представник позивача не посилався на положення вказаної статті у якості обґрунтування заявлених позовних вимог.

Колегія суддів зауважує, що суд апеляційної інстанції перевіряє доводи апеляційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог, які безпосередньо стосуються правильності застосування судом попередньої інстанції норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що за приписами статті 367 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду апеляційної інстанції.

У позовній заяві ОСОБА_1 посилається на те, що на підставі винесеної приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Шевченко Т.С. постанови про арешт коштів боржника, було безпідставно стягнуто з ОСОБА_1 грошові кошти на суму 5675,16 грн. з рахунку ПАТ КБ «Приватбанк» та 307,36 грн з рахунку АТ «Універсал Банк».

Дійсно, чинним законодавством на соціальні карткові рахунки заборонено проводити стягнення.

Однак, як було вірно встановлено судом першої інстанції, як вбачається з довідки ПАТ КБ «Приватбанк», ОСОБА_1 станом на 12.07.2021 року мав в АТ КБ «Приватбанку» картку НОМЕР_2 , на яку отримував соціальні виплати.

Також, на вказану картку /рахунок/ може бути зарахована будь-яка виплата /переказ/.

У листі № 20.1.0.0.0.0/7-210715/10630 від 10.08.2021 року Приватбанк пояснив, що, отримавши постанову приватного виконавця про накладення арешту, вимушений був прийняти її до виконання.

Разом з тим, Банком було рекомендовано ОСОБА_1 сформувати у системі Інтернет-банкінгу Приват24 довідку про цільове призначення картки та звернутися зі вказаною довідкою до приватного виконавця для зняття арешту з таких грошових коштів.

Отже, суд дійшов вірного висновку, що на картку ОСОБА_1 могли бути зараховані не лише соціальні виплати, а й інші перекази, а тому судом першої інстанції не встановлено порушень виконання банком постанови приватного виконавця про арешт майна.

Необґрунтованим також є посилання позивача, що судом в ухвалі від 01.11.2021 року було встановлено факт протиправності зняття з рахунку позивача грошових коштів, що надходили як соціальні виплати.

Судом першої інстанції зазначено, що арешт майна - це накладення заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження для визначення подальшої долі цього майна.

За вказаного слідує, що виконавцем вчиняється арешт майна не задля стягнення коштів, а саме задля його збереження.

Оскільки виконавчий лист, вчинений 12 березня 2021 року приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіною Яною Вікторівною та зареєстрований в реєстрі за № 22401 визнаний судом таким, що не підлягає виконанню, то відсутні правові підстав для задоволення вимог позивача про повернення ОСОБА_2 коштів в судовому порядку, адже такі дії приватного виконавця за вирішеного предмета спору та за результатом ухвалення рішення мають бути автоматично повернуті власнику.

Щодо моральної шкоди, то колегія суддів зазначає, що моральна шкода - це втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до ст. 23 Цивільного кодексу України, моральна шкода полягає у:

1) фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна;

4) приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Крім того, Верховний Суд України у постанові від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» надав більш конкретизований перелік обставин, за яких може відбуватися стягнення моральної шкоди. Він визначив, що моральна шкода також може полягати у порушенні права власності (в т.ч. інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя чи порушенні стосунків з оточуючими людьми.

За змістом частин 3, 4 статті 23 ЦК розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

З огляду на те, що «розумність» і «справедливість» є оціночними поняттями, суди, насамперед першої та апеляційної інстанцій, які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широкий діапазон розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди.

Як зазначає у апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 , позивач зазнав душевних страждань у зв`язку із незаконним позбавленням його права скористатися своїми грошовими коштами на підставі незаконного виконавчого напису.

Колегія суддів частково погоджується зі вказаними доводами, оскільки у суді першої інстанції було доведено неправомірність вчинення оспорюваного виконавчого напису нотаріуса від 12.03.2021 року, наслідком якого стало позбавлення позивача права розпоряджатися грошовими коштами на рахунку, що спричинило останньому душевні страждання, переживання, стрес, тобто заподіяло йому моральну шкоду.

З урахуванням викладеного, колегія суддів, керуючись установленими законом принципами розумності, виваженості та справедливості, врахувавши характер і тривалість страждань, вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача 1000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

При вищевказаних обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції у частині, що переглядається, не у повному обсязі не визначився з характером спірних правовідносин, що, відповідно, призвело до частково неправильного вирішення справи, у зв`язку із чим заочне рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 31 січня 2022 року підлягає скасуванню із постановленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 .

Керуючись ст. 367, 374, 376, ст. ст. 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Заочне рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 31 січня 2022 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди та витрат на правничу допомогу - скасувати.

Постановити в цій частині нове судове рішення.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Онлайн фінанс» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати на професійну правничу допомогу в сумі 8000 гривень

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Онлайн фінанс» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) моральну шкоду у розмірі 1000 гривень.

У задоволенні іншої частини позову - відмовити.

В решті рішення - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає за винятками, передбаченими п.2«а» - 2 «г» ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 22 серпня 2022 року.

Судді Одеського

апеляційного суду С.О. Погорєлова

А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе