Номер провадження 2/754/1671/22
РІШЕННЯ

Іменем України

02 серпня 2022 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Таран Н.Г.,

секретаря судового засідання Довгань Г.А.

за участі:

позивача: ОСОБА_1

розглянувши у залі суду в місті Києві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: управління (центр) надання адміністративних послуг Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, про визнання права власності та усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Деснянського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_2 , третя особа: управління (центр) надання адміністративних послуг Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання права власності та усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном. В обґрунтування позову зазначено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого 29.05.2006 відділом приватизації державного житлового фонду Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації виданого згідно з розпорядженням наказом № 790, на квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної сумісної власності ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 18.02.2008 залишеним в цій частині без змін рішення Апеляційного суду м. Києва від 08.04.2008, встановлено порядок користування спірною квартирою, за якого в користування позивача виділено кімнату площею 14,9 кв.м. з балконом, відповідачам ОСОБА_3 та ОСОБА_2 - кімнати площею 17 кв. м. та 10,2 кв. м. та зобов`язано відповідачів не чинити перешкоди позивачу у здійсненні права власності. Пізніше позивач вирішив скористатися одним із складових прав власності та розпорядитися своїм майном на власний розсуд і подарувати належну йому на праві власності 1/3 частину квартири своїй дружині - ОСОБА_4 , однак співвласники квартири створювали перешкоди позивачу у розпорядженні його майном, не даючи оригінал свідоцтва про право власності на квартиру, що стало підставою для звернення до суду з черговою позовною заявою. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 09.06.2012015, залишеним в цій частині без змін рішення Апеляційного суду м. Києва від 09.09.2015, вирішено усунути ОСОБА_1 перешкоди в користуванні та розпорядженні кімнатою площею 14,9 кв. м. з балконом у зазначеній квартирі. При цьому, судом встановлено, що відповідачі не визнають право власності позивача на квартиру та чинять йому перешкоди у вільному користуванні та розпорядженні своїм майном, а саме - не надають йому свідоцтво про право власності для реалізації своїх прав як власника. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 16.02.2017, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 06.04.2017 та постановою Верховного Суду України від 26.06.2018, вирішено усунути ОСОБА_1 перешкоди у розпорядженні своїм майном шляхом зобов`язання інших співвласників квартири надати ОСОБА_1 оригінал свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , виданого 29.05.2006 відділом приватизації державного житлового фонду Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації згідно розпорядження (наказом) № 790 для можливості укладення договору дарування частини квартири. Виконавчі листи за вказаним рішенням перебували на виконанні Деснянського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві (виконавче провадження № 57856539 (боржник ОСОБА_2 ) та № 57855565 (боржник ОСОБА_3 ), однак рішення суду не виконано. Під час примусового виконання рішення співвласниками було надано інформацію щодо втрати оригіналу свідоцтва про право власності, однак відповідно до Інформації з Державного реєстру речовихправ на нерухоме майно, 04.07.2017 приватним нотаріусом Гавловською І.О. було посвідчено договір дарування частини квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на квартиру, виданого 29.05.2006 відділом приватизації державного житлового фонду Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації згідно розпорядження (наказом) № 790. Таким чином у власності відповідача ОСОБА_2 перебуває 2/3 частини спірної квартири. Таким чином, позивач позбавлений можливості вільно володіти та користуватися своєю власністю, розпоряджатися нею. Отримати дублікат свідоцтва про право власності позивач не має можливості, оскільки Порядком видачі органами місцевого самоврядування м. Києва дублікатів свідоцтв про право власності на нерухоме майно, передбачена можливість видачі дубліката свідоцтва на підставі заяви про таку видачу, підписаної всіма співвласниками нерухомого об`єкта, що в даному випадку є неможливим у зв`язку з небажанням відповідача. Отже, позивач вважає, що визнання права власності на частку квартири буде у його випадку ефективним способом захисту, так як у разі визнання за ним права власності на 1/3 частку квартири за рішенням суду, таке рішення для нього стане правовстановлюючим документом і він зможе самостійно розпоряджатися своєю часткою нерухомого майна незалежно від співвласників. Просить суд визнати за ним право власності на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 в порядку ст.392 ЦК України, а також зобов`язати відповідача ОСОБА_2 усунути перешкоди позивачу у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом здійснення державної реєстрації права власності на 1/3 частку квартири.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити в повному обсязі. Суду надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, а також зазначив, що у нього на даний час немає доступу до спірної квартири, але з питання його вселення він не звертався, а також не звертався за отриманням дубліката свідоцтва про право власності.

Відповідач в судове засідання не з`явилася про час та місце слухання справи повідомлена належним чином, причин неявки суду не повідомила, в той же час на адресу суду направила відзив в якому позовні вимоги не визнає, вважає їх не обгрунтованими та такими що не підлягають задоволенню, з наступних підстав, а саме, відповідач вказала, що жодним чином не заперечує право власності позивач на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 , яку вони разом отримали в процесі приватизації житла у 2006 році. Таким чином відсутнє порушення з її боку прав власності позивача на вказану квартиру, а позовні вимоги в цій частині, вважає неможливо розглядати у зв`язку із відсутністю предмету спору. Фактично, вказане свідоцтво зникло з спірної квартири 26.12.2018, відповідач надала письмову заяву до Деснянського районного ВДВС, що на цей час зазначене свідоцтво самостійно виніс позивач. Позивач сам офіційно заявляв в правоохоронних органах, що оригінал свідоцтва знаходився в нього за місцем фактичного проживання (кв. АДРЕСА_2 ) та зник (копія довідки Ст. ДОП 1 - го відділу Деснянського УП ГУ НП в м. Києві про проведення перевірки по заяві позивача СО № 75493 від 22.10.2019.

Трейтя особа в судове засідання не з`явилася про час та місце слухання справи повідомлена належним чином, причин неявки суду не повідомила.

Позивачем до суду надано відповідь на відзив в яких пояснив, що з доводами відповідача не погоджується, оскільки зі сторони відповідача існує реальне порушення, невизнання та оспорювання права власності позивача, що слугувало неодноразовими судовими справами з ініціативи позивача щодо захисту своїх прав починаючи з 2008 року по сьогоднішній день.

26.01.2022 р. до суду надійшло від відповідача заперечення на відповідь на відзив.

Суд, заслухавши учасника справи, дослідивши матеріали справи та оцінивши надані сторонами докази, у їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Положеннями ч. 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до змісту ст.ст. 11,15 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Згідно вимог ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом .

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого 29.05.2006 відділом приватизації державного житлового фонду Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації виданого згідно з розпорядженням наказом № 790, на квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної сумісної власності ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 18.02.2008 залишеним в цій частині без змін рішення Апеляційного суду м. Києва від 08.04.2008, встановлено порядок користування спірною квартирою, за якого в користування позивача виділено кімнату площею 14,9 кв.м. з балконом, відповідачам ОСОБА_3 та ОСОБА_2 - кімнати площею 17 кв. м. та 10,2 кв. м. та зобов`язано відповідачів не чинити перешкоди позивачу у здійсненні права власності. Пізніше позивач вирішив скористатися одним із складових прав власності та розпорядитися своїм майном на власний розсуд і подарувати належну йому на праві власності 1/3 частину квартири своїй дружині - ОСОБА_4 , однак співвласники квартири створювали перешкоди позивачу у розпорядженні його майном, не даючи оригінал свідоцтва про право власності на квартиру, що стало підставою для звернення до суду з черговою позовною заявою. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 09.06.2012015, залишеним в цій частині без змін рішення Апеляційного суду м. Києва від 09.09.2015, вирішено усунути ОСОБА_1 перешкоди в користуванні та розпорядженні кімнатою площею 14,9 кв. м. з балконом у зазначеній квартирі. При цьому, судом встановлено, що відповідачі не визнають право власності позивача на квартиру та чинять йому перешкоди у вільному користуванні та розпорядженні своїм майном, а саме - не надають йому свідоцтво про право власності для реалізації своїх прав як власника. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 16.02.2017, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 06.04.2017 та постановою Верховного Суду України від 26.06.2018, вирішено усунути ОСОБА_1 перешкоди у розпорядженні своїм майном шляхом зобов`язання інших співвласників квартири надати ОСОБА_1 оригінал свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , виданого 29.05.2006 відділом приватизації державного житлового фонду Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації згідно розпорядження (наказом) № 790 для можливості укладення договору дарування частини квартири. Виконавчі листи за вказаним рішенням перебували на виконанні Деснянського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві (виконавче провадження № 57856539 (боржник ОСОБА_2 ) та № 57855565 (боржник ОСОБА_3 ), однак рішення суду не виконано. Під час примусового виконання рішення співвласниками було надано інформацію щодо втрати оригіналу свідоцтва про право власності, однак відповідно до Інформації з Державного реєстру речовихправ на нерухоме майно, 04.07.2017 приватним нотаріусом Гавловською І.О. було посвідчено договір дарування частини квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на квартиру, виданого 29.05.2006 відділом приватизації державного житлового фонду Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації згідно розпорядження (наказом) № 790. Таким чином у власності відповідача ОСОБА_2 перебуває 2/3 частини спірної квартири. Таким чином, позивач позбавлений можливості вільно володіти та користуватися своєю власністю, розпоряджатися нею. Отримати дублікат свідоцтва про право власності позивач не має можливості, оскільки Порядком видачі органами місцевого самоврядування м. Києва дублікатів свідоцтв про право власності на нерухоме майно, передбачена можливість видачі дубліката свідоцтва на підставі заяви про таку видачу, підписаної всіма співвласниками нерухомого об`єкта, що в даному випадку є неможливим у зв`язку з небажанням відповідача.

Зі змісту ст. 392 ЦК України вбачається, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2002 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК України власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Тобто, позов про визнання права власності на майно необхідний позивачеві тоді, коли у інших осіб виникають сумніви у належності йому цього майна, створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності у зв`язку з наявністю таких сумнівів чи втратою належних правовстановлюючих документів на майно та за відсутності обставин, які свідчать про наявність у них права вимоги щодо спірного майна, але у зв`язку з відсутністю можливості отримання дублікату правовстановлюючого документа. Відповідачем у позові про визнання права власності виступає будь-яка особа, яка сумнівається у належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності володіння, користування і розпоряджання таким майном, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин.

Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997, відповідно до Закону України від 17.07.1997 №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч.4 ст.334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

В судовому засіданні встановлено та підтверджено належними і допустимими доказами, що позивач є власником 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 і це право на нерухоме майно зареєстровано за ним у встановленому законом порядку, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна. При цьому підставою для звернення до суду із позовом про визнання права власності та зобов`язання вчинити певні дії позивачем вказана неможливість реалізації ним свого права розпоряджатися майном за відсутності правовстановлюючих документів на спірну квартиру та неможливість отримати дублікат свідоцтва про право власності на квартиру, оскільки Порядком видачі органами місцевого самоврядування м. Києва дублікатів свідоцтв про право власності на нерухоме майно, затвердженим Рішенням виконавчого комітету міської ради, передбачена можливість видачі дубліката свідоцтва на підставі заяви про таку видачу, підписаної всіма співвласниками об`єкта нерухомого майна, що у його випадку є неможливим у зв`язку з небажанням співвласників.

Позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування(ч.1 ст.77 ЦПК України).

Відповідно до Порядку видачі органами місцевого самоврядування м. Києва дублікатів свідоцтв про право власності на нерухоме майно, затвердженим Рішенням виконавчого комітету міської ради, дублікат свідоцтва про право власності на нерухоме майно може бути виданий за письмовою заявою спадкоємців померлого власника (співвласника) об`єкта. У даному випадку, до письмової заяви додається згода співвласників. Оскільки всі співвласники квартири не надають згоду на отримання дубліката свідоцтва про право власності на житло, чим чинять позивачу перешкоди в отриманні правовстановлюючого документу - іншим шляхом, а ніж в судовому порядку позивач позбавлений можливості захистити свої права. Позивачем до позовної заяви додано належний та допустимий доказ звернення до реєстраційних органів щодо отримання дублікату свідоцтва про право власності на квартиру та відповідно надано рішення про відмову у видачі дубліката свідоцтва від 31.08.2022 № НОМЕР_1 .

Як зазначено вище, норми ст. 392 ЦК України надають право особі звернення до суду з позовом про визнання права власності лише в разі, якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами, за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права.

Отже, судом встановлено, що право власності позивача на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 зареєстроване в установленому законом порядку. Також встановлено, що оригінал свідоцтва про право власності, виданого 29.05.2006 відділом приватизації державного житлового фонду Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації виданого згідно з розпорядженням наказом № 790, є втраченим.

Положеннями ч.1 ст. 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси, зокрема, фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. Частина 1 ст. 81 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Позивачем надано суду належні, допустимі та достатньо доказів порушення його права власності як власника вільно володіти та розпоряджатись своїм майном, а саме - 1/3 часткою квартири АДРЕСА_3 та надано доказів втрати документа, який засвідчує його право власності та неможливості отримання ним дубліката свідоцтва про право власності.

Враховуючи, викладене суд приходить до висновку що позов підлягає частковому задоволенню в частині визнання права власності на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 в іншій частині позову відмовити.

При цьому, суд вважає позовні вимоги позивача в частині здійснення державної реєстрації права власності на 1/3 частку квартири. та внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно - передчасними та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки саме дане рішення в частині визнання за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , право власності на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 є підставою для проведення державної реєстрації права власності на 1/3 частку квартири. та внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Керуючись ст.ст. 15,16,392 ЦК України, ст. ст. 4,5,12, 81, 83, 89, 137, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: управління (центр) надання адміністративних послуг Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, про визнання права власності та усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , право власності на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 .

В іншій частині позовних вимог позивачу відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Повний текст рішення складено 12.08.2022 року.

Суддя: Н.Г. Таран