Ухвала

Іменем України

09 серпня 2022 року

м. Київ

справа № 357/3711/20

провадження № 61-7290ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17 серпня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 25 січня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб: ОСОБА_3 , Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області, про зменшення обов`язкової частки у спадщині,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб: ОСОБА_3 , Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області, та просив зменшити ОСОБА_2 розмір обов`язкової частки у спадщині з 1/6 частини до 1/36 частини після померлого ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позов мотивував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 - його батько та батько ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .. Після смерті ОСОБА_4 залишив заповіт, яким грошові вклади, що знаходяться на зберіганні в Публічному акціонерному товаристві «Державний ощадний банк України»(далі - ПАТ «Державний ощадний банк України») заповів дочці ОСОБА_2 , а все інше майно заповів сину ОСОБА_1 . На час відкриття спадщини дочки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були пенсіонерами, а тому мають право на обов`язкову частку у спадщині. Всі троє звернулись із заявами про прийняття спадщини. Однак, ОСОБА_2 за життя спадкодавця не піклувалась про останнього, була в неприязних відносинах ще з 2008 року. Крім того, спадкодавець помер у віці 102 роки, був інвалідом другої групи з 2000 року, інвалідом першої групи з 2013 року, потребував постійного догляду та лікування.

Зазначав, що ОСОБА_2 не спілкувалась з батьком, не приходила до нього, не допомагала йому нічим та не надавала будь-якої допомоги в лікуванні. Навпаки, починаючи з 2015 року втягла спадкодавця в судові тяжби з ціллю заволодіти його нерухомістю. Позови стосувалися визнання права власності на майно в порядку спадкування після матері, що підтверджується рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 січня 2016 року та рішенням Апеляційного суду Київської області від 05 квітня 2016 року. Позивач вважав, що обов`язкова частка відповідача у спадщині після батька має бути зменшена з 1/6 до 1/36 з урахуванням відносин, що склались між ними.

Рішенням від 17 серпня 2021 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у позові відмовив.

Постановою від 25 січня 2022 року Київський апеляційний суд апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17 серпня 2021 року - без змін.

У касаційній скарзі, яка надійшла до Верховного Суду у липні 2022 року, ОСОБА_1 просить скасувати рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17 серпня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 25 січня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Крім того, ОСОБА_1 просить поновити строк на касаційне оскарження.

Строк на касаційне оскарження судового рішення закінчився 02 березня 2022 року, а касаційну скаргу ОСОБА_1 подав до суду 28 липня 2022 року.

Клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що вперше звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою вчасно, яку ухвалою від 09 червня 2022 року Верховний Суд повернув заявнику.

Частини друга та третя статті 390 ЦПК України передбачає, що учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення. Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що ОСОБА_1 вперше звернувся до Верховного Суду в межах касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження підлягає поновленню.

Підставою касаційного оскарження ОСОБА_1 зазначає неврахування судом апеляційної інстанції висновку щодо застосування статті 1241 ЦК України у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 28 листопада 2019 року у справі № 707/2048/17, від 23 січня 2020 року у справі № 497/51/18, від 22 липня 2020 року у справі № 180/893/16, від 31 березня 2021 року у справі № 637/882/19.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Суди встановили, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть Білоцерківського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області від 02 серпня 2017 року серії НОМЕР_1 .

ОСОБА_4 залишив заповіт, посвідчений 19 листопада 2015 року приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Якименською Л. Л. за № 1485, яким заповів грошові вклади, що знаходяться на зберіганні в ПАТ «Державний ощадний банк України» ОСОБА_2 , все інше майно - ОСОБА_1 .

Перша Білоцерківська міська державна нотаріальна контора Київської області 15 серпня 2017 року розпочала спадкову справа № 235/2017.

До складу спадкового майна ОСОБА_4 входить вклад у ПАТ «Державний ощадний банк України» № 9760/9508 (компенсація 1997 року) у розмірі 3 158,59 грн та житловий будинок АДРЕСА_1 , що належить на праві свідоцтва про право власності, виданого Білоцерківським міськкомунгоспом 12 грудня 1967 року та зареєстрованого в БТІ за № 765.

Земельна ділянка за цією адресою у власність та оренду не передавалась, державний акт про право власності на земельну ділянку, договір оренди землі та речове право не зареєстровано, що підтверджується копією листа Головного управління Держгеокадастру у Київській області № 90/121-18 від 21 лютого 2018 року.

Із заявами про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_4 звернулись його діти: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на час відкриття спадщини були пенсіонерами, а тому мали право на обов`язкову частку у спадщині відповідно до статті 1241 ЦК України.

Відповідно до копії постанови Білоцерківського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області про відмову в порушенні кримінальної справи від 02 квітня 2008 року 31 березня 2008 року до чергової частини звернувся ОСОБА_4 із заявою про допомогу у звільненні його земельної ділянки від незаконної забудови гаража, яку здійснила його дочка ОСОБА_2 . У ході проведеної перевірки встановлено, що близько 30 років тому ОСОБА_2 з дозволу ОСОБА_4 на його подвір`ї на АДРЕСА_1 побудувала гараж, в якому ставить свій автомобіль. У 2008 році ОСОБА_4 попросив дочку, щоб вона забрала з зазначеного гаража свій автомобіль для того, щоб він міг знести гараж, однак остання відмовилась. У порушенні кримінальної справи ОСОБА_4 відмовлено та рекомендовано звернутись до суду.

Згідно з копією довідки МСЕК від 31 липня 2013 року серії КИО-1 № 0383994, ОСОБА_4 встановлено першу групу інвалідності з 31 липня 2013 року довічно, внаслідок поранення, отриманого в боях у роки Великої Вітчизняної Війни, потребує постійного стороннього догляду.

Рішенням від 14 червня 2017 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у справі № 357/12703/16-ц відмовив у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на частину спадкового майна.

Із рішення суду вбачається, що спір виник з приводу гаража, який відповідач побудувала з дозволу батьків у 1977 році, однак згодом батько змінив думку та хотів його знести, тож ОСОБА_2 з пропуском строку позовної давності зверталась до суду для визнання за нею права власності на спадкове майно після смерті матері.

Суди також встановили, що копії рахунка-замовлення Комунального підприємства Білоцерківської міської ради «Спецкомбінат з надання ритуальних послуг» від 02 серпня 2017 року № 1299 на суму 3 334,00 грн та квитанцій Приватного підприємства «Реквієм» від 02 серпня 2017 року на суму 400,00 грн виписані на прізвище ОСОБА_3 .

Відповідно до копії рахунку фізичної особи - підприємця ОСОБА_5 від 15 квітня 2019 року № 35 ОСОБА_1 замовив виготовлення та встановлення пам`ятника на суму 27 480,00 грн.

У матеріалах справи є копії довідок Білоцерківської станції швидкої медичної допомоги від 30 липня 2009 року, від 27 березня 2013 року, від 24 березня 2013 року, від 21 квітня 2013 року про виклик бригади швидкої медичної допомоги до ОСОБА_4 .

Згідно з копіями рахунка-фактури ОСОБА_6 від 02 серпня 2017 року № МТ-0000004, від 09 вересня 2017 року № МТ-0000005 та від 01 серпня 2018 року № МТ-0000006 ОСОБА_1 замовив поминальні обіди на суми 5 250,00 грн, 4 800,00 грн та 3 640,00 грн.

Статті 1216, 1218 ЦК України передбачають, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Право на обов`язкову частку у спадщині врегульовано статтею 1241 ЦК України, частина перша якої передбачає, що право на обов`язкову частку у спадщині мають малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатні вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Право на обов`язкову частку - це суб`єктивне майнове право окремих спадкоємців першої черги (стаття 1261 ЦК України) отримати певну частку у спадщині, незалежно від змісту заповіту.

Таким чином, свобода спадкового розпорядження обмежується правом осіб, які закликаються до спадкування незалежно від волі спадкодавця, в силу прямої вказівки закону.

Згідно з частиною першою статті 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення.

Пленум Верховного Суду України в пункті 19 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснив, що суд може зменшити розмір обов`язкової частки у спадщині з урахуванням відносин між спадкоємцем та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення, зокрема, майнового стану спадкоємця.

При вирішенні спорів про зменшення розміру обов`язкової частки у спадщині (абзац 2 частини першої статті 1241 ЦК України) встановленню та оцінюванню судом підлягає характер відносин між спадкодавцем та спадкоємцем, інші обставини, що мають істотне значення. Зокрема, ними може вважатись тривала відсутність спілкування між спадкодавцем і спадкоємцем, неприязні стосунки, зумовлені аморальною поведінкою спадкоємця, тощо.

Підставами для зменшення обов`язкової частки у спадщині можуть бути не підтримання спадкоємцем зв`язків зі спадкодавцем, незважаючи на потребу останнього в цьому; погане поводження із ним; нездійснення належного догляду; надання заздалегідь неправдивих свідчень у суді проти спадкодавця; звинувачення спадкодавця у вчиненні тяжкого злочину; неповідомлення про те, що готується замах на життя спадкодавця; не надання спадкодавцеві допомоги, коли той перебував у небезпеці; аморальна поведінка обов`язкового спадкоємця не лише щодо спадкодавця, а й щодо інших спадкоємців, зокрема й тих, хто має право на обов`язкову частку; виокремлення спадкоємцю певної частки майна ще за життя спадкодавця.

За змістом частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, обґрунтовано виходив з відсутності належних та достатніх доказів на підтвердження того, що між відповідачем та спадкодавцем було припинено спілкування чи існували неприязні стосунки, зумовлені аморальною поведінкою саме відповідача, яка є особою похилого віку, відповідач погано поводилися з померлим або інших обставин, які мають істотне значення.

Підставою касаційного оскарження ОСОБА_1 зазначає неврахування судом апеляційної інстанції висновку щодо застосування статті 1241 ЦК України у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 28 листопада 2019 року у справі № 707/2048/17, від 23 січня 2020 року у справі № 497/51/18, від 22 липня 2020 року у справі № 180/893/16, від 31 березня 2021 року у справі № 637/882/19.

Разом з тим, постанова суду апеляційної інстанції не суперечить висновкам щодо застосування статті 1241 ЦК України у подібних правовідносинах, викладеним у постановах Верховного Суду: від 28 листопада 2019 року у справі № 707/2048/17, від 23 січня 2020 року у справі № 497/51/18, від 22 липня 2020 року у справі № 180/893/16, від 31 березня 2021 року у справі № 637/882/19, оскільки зазначені справи та ця справа мають різні встановлені фактичні обставини.

Саме по собі посилання на неоднакове застосування положень ЦК України у різних справах хоч і у подібних правовідносинах, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для цієї справи та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм матеріального права.

Доводи касаційної скарги висновку суду апеляційної інстанції не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції згідно зі статтею 400 ЦПК України.

Зі змісту касаційної скарги та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що скарга є необґрунтованою, а Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Підстави, передбачені статтею 411 ЦПК України, для скасування судового рішення, що оскаржене, відсутні.

Керуючись статтею 390, пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17 серпня 2021 року та постанови Київського апеляційного суду від 25 січня 2022 року.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17 серпня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 25 січня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб: ОСОБА_3 , Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області, про зменшення обов`язкової частки у спадщині.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Мартєв

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська