Справа № 361/1685/18
Провадження № 2/361/1243/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2022 року Броварський міськрайонний суд Київської області в складі:

судді - Сердинського В.С.

при секретарях - Смірнова І.В., Бас Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Бровари цивільну справу за позовом Першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі територіальної громади села Пухівка Броварського району Київської області до Зазимської сільської ради Броварського району Київської області, ОСОБА_1 про визнання недійсними рішення про передачу у приватну власність земельної ділянки та її витребування із чужого незаконного володіння,

у с т а н о в и в:

Перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі територіальної громади села Пухівка Броварського району Київської області звернувся з позовом до Зазимської сільської ради Броварського району Київської області, ОСОБА_1 про визнання недійсними рішення про передачу у приватну власність земельної ділянки та її витребування із чужого незаконного володіння.

Свій позов обґрунтовував тим, що рішенням Пухівської сільської ради Броварської району Київської області від 10.10.2017 № 735-ХУІП-УП затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 та передано у власність земельну ділянку :01:058:0579 площею 0,1000 га для ведення індивідуального садівництва.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно рішенням державного реєстратора Пухівської сільської ради від 20.10.2017 індексний номер 37664785, зареєстровано право власності вищевказаного громадянина на земельну ділянку.

Прокурор вважає, що вказане рішення Пухівської сільської ради про передачу у власність ОСОБА_1 спірної земельної ділянки суперечить вимогам законодавства.

Зокрема, відповідно до інформації КДП Київгеоінформатика від 25.12.2017 № 01-01/586 встановлено, що вказана земельна ділянка повністю накладається на землі водного фонду, а саме 100 метрову прибережну захисну смугу затоки річки Десна, що підтверджується схемою накладення спірних земельних ділянок на землі водного фонду в межах Броварського району.

Відповідно до листа Центральної геофізичної обсерваторії Державної служби України з надзвичайних ситуацій від 01.03.2018 № 17-08/465 річка Десна відноситься до великих річок (загальна площа водозбору 88 900 км2).

Позивач посилаючись на вимоги ст.ст. 1, 3, 88, 89 Водного кодексу України та ст. 22, 23, 33, 59, 60, 61,83 Земельного Кодексу України, зазначив, що рішення Пухівської сільської ради від 10 жовтня 2017 року за № 735-XVIII-VII, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 та передано земельну ділянку :01:058:0579 площею 0,1000 га для ведення індивідуального садівництва в селі Пухівка Броварського району Київської області суперечить вказаним вимогам закону, у зв`язку з чим підлягає визнанню недійсним та скасуванню судом.

На підставі викладеного керівник Броварської місцевої прокуратури Київської області в інтересах територіальної громади села Пухівка Броварського району Київської області просив:

- визнати недійсним рішення Пухівської сільської ради Броварського району Київської області від 10 жовтня 2017 року №735-XVIII-VII, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 та передано у власність земельну ділянку з кадастровим номером :01:058:0579 для ведення індивідуального садівництва, площею 0,1000 га;

- витребувати на користь територіальної громади села Пухівка Броварського району Київської області в особі Пухівської сільської ради Броварського району Київської області з незаконного володіння ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,1000 га, з кадастровим номером :01:058:0579, яка розташована по АДРЕСА_1 .

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 19 листопада 2019 року в задоволенні позову Першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі територіальної громади села Пухівка Броварського району Київської області до Пухівської сільської ради Броварського району Київської області, ОСОБА_1 про визнання недійсним рішення Пухівської сільської ради Броварської району Київської області від 10.10.2017 № 735-ХУІІІ-УІІ, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 та передано у власність земельну ділянку :01:058:0579 для ведення індивідуального садівництва площею 0,1000 га, про витребування на користь територіальної громади села Пухівка Броварського району Київської області в особі Пухівської сільської ради Броварського району Київської області з незаконного володіння ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером :01:058:0579 площею 0,1000 га, яка розташована по АДРЕСА_1 відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 29 вересня 2020 року апеляційну скаргу прокурора Київської області залишено без задоволення. Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 19 листопада 2019 року залишено без змін.

Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 серпня 2021 року рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 19 листопада 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 вересня 2020 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

В судовому засідання представник Броварської місцевої прокуратури Нечипоренко В.В. позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив задовольнити позов.

В судовому засіданні представник відповідача Зазимської сільської ради Броварського району Київської області адвокат Ярмоленко А.М. покладався на розсуд суду.

В судовому засідання представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Дорош С.В. позовні вимоги не визнав. Зазначав, що вказані у листі, на який посилається позивач, дані за 2010 рік у повністю спростовуються, викопіюванням із генерального плану села Пухівка, із позначенням на місцевості розміщення спірної земельної ділянки за кадастровим номером :01:058:0579, яка вочевидь розміщення між дорогами. Також, листом від 19 січня 2019 року за № 01-01/24 Київським державним підприємством геодезії, картографії, кадастрових та геоінформаційних систем "Київгеоінформатика" повідомляється, що при підготовці відповіді на запит Броварської місцевої прокуратури Київської області підприємство використовувало наявні в архіві підприємства картографічні матеріали масштабу 1:10000 станом на 1993-2010 роки за якими неможливо достовірно встановити тип водних об`єктів і, відповідно визначити розмір їх прибережної захисної смуги. Згідно наданих матеріалів генерального плану с. Пухівка затвердженого рішенням Пухівської сільської ради розмір прибережної смуги штучно упорядкованих водних об`єктів становить 25 метрів. Деякі водні об`єкти на даний час вже не існують. Також зазначив, що КДП "Київгеоінформатика" повторно перевірило накладення вище перерахованих земельних ділянок на картографічні матеріали генерального плану с. Пухівка, які складені за матеріалами топографічної зйомки масштабу 1:2000. Земельна ділянка з кадастровим номером :01:058:0579 на землі водного фонду не накладається. В задоволенні позовних вимог просив відмовити повністю, стверджуючи, що позивачем не надано належних доказів, які б обґрунтовували б позовні вимоги при цьому послалася на норми Європейського Суду щодо захисту права власності.

Суд заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, повно та всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановивши обставини справи, дійшов до наступного висновку.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів.

Положеннями ст. 13 ЦПК України, передбачено що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Земля, яка знаходиться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією (ч. 1 ст. 13 Конституції України).

Згідно із ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної та комунальної власності за рішеннями органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюються шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (ч.2 ст. 116 ЗК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЗК України, безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян проводиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Статтею 15-1 Земельного кодексу України передбачено, що до повноважень центрального органу виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері земельних відносин належить, зокрема ведення та адміністрування Державного земельного кадастру, проведення державної експертизи землевпорядної документації, розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Згідно ч. 6 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського. Ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність, відповідно до повноважень, визначених статтею 122 Земельного кодексу України.

Судом встановлено, що рішенням Пухівської сільської ради Броварської району Київської області від 10 жовтня 2017 року № 735-ХУІІІ-УІІ, затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки за рахунок земель комунальної власності у власність громадянину ОСОБА_1 площею 0,1000 га для індивідуального садівництва, розташовану в АДРЕСА_1 . Кадастровий номер земельної ділянки: :01:058:0579 (а.с. 20).

Право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером :01:058:0579 рішенням державного реєстратора Пухівської сільської ради Броварського району Київської області від 20 жовтня 2017 року (індексний номер 37664785) зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно (а.с.17).

Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначає, що згідно з листом, наданим Київським державним підприємством геодезії, картографії, кадастрових та геоінформаційних систем «Київгеоінформатика» від 25 грудня 2017 року за № 01-01/586 на запит прокуратури Київської області від 13 листопада 2017 року, земельна ділянка з кадастровим номером :01:058:0579 повністю накладається на землі водного фонду, а саме 100 метрову прибережну захисну смугу та на водну поверхню та затоки річки Десна (а.с. 21,22, 62).

Однак, суд критично ставиться до даного твердження, оскільки викладена в листі інформація повістю спростовується доказами, наданим відповідачем.

Вказані дані за 2010 рік зазначені у листі Київського державного підприємства геодезії, картографії, кадастрових та геоінформаційних систем Київгеоінформатика від 25 грудня 2017 року за № 01-01/586 повністю спростовуються, наданим викопіюванням із генерального плану села Пухівка, із позначенням на місцевості розміщення спірної земельної ділянки за кадастровим номером :01:058:0579, яка вочевидь розміщення між дорогами, а листом від 19 січня 2019 року за № 01-01/24 Київським державним підприємством геодезії, картографії, кадастрових та геоінформаційних систем Київгеоінформатика повідомляється, що при підготовці відповіді на запит Броварської місцевої прокуратури Київської області підприємство використовувало наявні в архіві підприємства картографічні матеріали масштабу 1:10000 станом на 1993-2010 роки за якими неможливо достовірно встановити тип водних об`єктів і, відповідно визначити розмір їх прибережної захисної смуги. Згідно наданих матеріалів викопіюваних з генерального плану с.Пухівка затвердженого рішенням Пухівської сільської ради, розмір прибережної смуги штучно упорядкованих водних об`єктів становить 25 метрів. Деякі водні об`єкти на даний час вже не існують. Також зазначено, що КДП Київгеоінформатика повторно перевірило накладення вище перерахованих земельних ділянок на картографічні матеріали генерального плану с.Пухівка, які складені за матеріалами топографічної зйомки масштабу 1:2000. Земельна ділянка з кадастровим номером :01:058:0579 на землі водного фонду не накладається (а.с. 117-118).

Також під час розгляду установлено, що згідно з повідомленням від 01 березня 2018 року № 17-08/465 Центральної геофізичної обсерваторії (ЦГО), водний об`єкт, що розташований поряд із земельними ділянками, які знаходяться у селі Пухівка Пухівської сільської ради, - це природний водний об`єкт річки Стара Десна, яка протікає по заплаві річки Десна. Площу водозбору річки Стара Десна не визначено, тому що вона є частиною заплави річки Десна. Річка Десна має загальну площу водозбору 88 900 кв. м, довжину 1 130 км. Згідно зі статтею 79 Водного кодексу України річка Десна з її затоками та протоками належить до великих річок, навколо яких встановлюється прибережна захисна смуга шириною 100 м. (а.с. 23).

Як зображено у додатку № 3 до листа Київського державного підприємства геодезії, картографії, кадастрових та геоінформаційних систем «Київгеоінформатика», земельна ділянка з кадастровим номером :01:058:0579 станом на 2017 рік розташована у прибережній 100-метровій захисній смузі річки Десна.

Висновком експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи від 13 лютого 2019 року № 24154/18-41 встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером :01:058:0579 згідно з проведеними на місцевості топографічними роботами масштабу 1:500 на землі водного фонду, а саме: прибережну захисну смугу, ширина якої згідно із затвердженим рішенням Пухівської сільської ради Броварського району Київської області від 25 червня 2010 року № 1265-ХХХІV-V генеральним планом с. Пухівка складає 25 метрів, - не накладаються.(198Б-200).

Таким чином, земельна ділянка, яка відведена ОСОБА_1 у власність для ведення індивідуального садівництва відведені за рахунок земель водного фонду не встановлено, як і не встановлено, що земельна ділянка відноситься до особливо цінних земель.

Позивач в позовній заяві зазначає, що земельна ділянка, яка є предметом судового розгляду, повністю накладається на землі водного фонду, а саме - прибережну захисту смугу річки Десна.

Разом з тим, позивачем не надано належних доказів.

Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 58 ЦПК).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст..79 ЦПК України).

Згідно ч.1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ч.1,4 ст.83 ЦК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Стаття 19 ЗК України передбачає, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі: землі сільськогосподарського призначення й землі водного фонду.

За змістом ч. 1 ст. 3 Водного кодексу України усі води (водні об`єкти) на території України становлять її водний фонд.

Відповідно до ст.4 Водного Кодексу України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами з прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

Згідно наданих відповідачем доказів, час передачі земельної ділянки у власність ОСОБА_1 для ведення для ведення індивідуального садівництва в селі Пухівка відносилася до категорії земель сільськогосподарського призначення і після її передачі цільове призначення земельної ділянки не змінювалося.

Відповідно до ст. 3 Конституції України, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держав

Відповідно до ч.1 ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Відносини, що виникають у зв`язку з обов`язком держави виконати рішення Європейського суду з прав людини у справах проти України, з необхідністю усунення причин порушення Україною Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і протоколів до неї регулюється Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з права людини». Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду як джерело права.

Згідно з ч. 1 ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав люди основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 р. № 475/97-ВР, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Таким чином, вимоги позивача про визнання недійсним рішення про передачу у приватну власність земельної ділянки не доведено та не підтверджено належними доказами, то ж не встановлено протиправності виділення даної земельної ділянки

Щодо вимоги про витребування з чужого незаконного володіння, суд вважає за необхідне проаналізувати наступне законодавство та правові висновки Верховного Суду.

У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

За змістом абзацу першого частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді у випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; у разі відсутності такого органу.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19).

При цьому, землі України за основним цільовим призначенням поділяються, зокрема, на землі водного фонду (пункт «є» частини першої статті 19 ЗК України). До земель водного фонду належать, зокрема, землі, зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок і навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами (стаття 58 ЗК України та стаття 4 ВК України).

До земель комунальної власності, які не можна передавати у приватну власність, належать землі водного фонду, крім випадків, визначених ЗК України (пункт «ґ» частини третьої статті 83 цього Кодексу). А частина друга статті 59 ЗК України передбачає можливість передання земель водного фонду у приватну власність тільки у випадку безоплатного передання громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування замкнених природних водойм (загальною площею до 3 гектарів). Інших випадків, за яких можна набути право приватної власності на земельні ділянки водного фонду, у ЗК України немає.

Земельні ділянки під прибережні захисні смуги виділяються у межах водоохоронних зон вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності (частина перша статті 60 ЗК України, частина перша статті 88 ВК України).

Прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менше 3 га - 25 м; для середніх річок, водосховищ на них та ставків площею більше 3 га - 50 м; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 м (частина друга статті 88 ВК України, пункт 2 додатку 13 до Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 19 червня 1996 року № 173 (далі - Державні санітарні правила планування та забудови населених пунктів).

Прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності (стаття 61 ЗК України, статті 89 ВК України, абзац другий пункту 8.19 Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів і додаток 13 до цих правил).

Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (частина сьома статті 41 Конституції України, частина третя статті 1 ЗК України).

У спорах стосовно прибережних захисних смуг, які перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, частина перша статті 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються, зокрема, через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт «а» частини першої статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України).

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суд від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 (провадження № 14-317цс19).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (провадження 14-364цс19), від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19).

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга статті 52 ЗК України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка заволоділа цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Негаторний позов - це позов власника, який є володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою (частина друга статті 152 ЗК України).

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду (перехід до них володіння цими землями) всупереч вимогам ЗК України є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього кодексу.

Отже, зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням ЗК України та ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу про зобов`язання повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити упродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду.

Власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку.

Вказані висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (провадження 14-364цс19), від 07.04.2020 у справі № 372/1684/14-ц (провадження № 14-740цс19).

Ураховуючи наведене, до спірних правовідносин не застосовуються положення ЦК України про витребування майна з чужого незаконного володіння, натомість застосуванню підлягають положення статті 391 цього кодексу та частини другої статті 152 ЗК України, тому вимоги позивача про витребування земельної ділянки задоволенню не підлягають.

Вказані висновки викладені у постанові Верховного Суду від 09.12.2020 у справі № 676/2332/18.

З урахуванням встановлених судом обставин у справі та проаналізованих правових норм та практики Верховного Суду суд приходить до наступних висновків.

Для доведення своїх вимог прокурор повинен був надати суду належні докази того, що спірна земельна ділянка станом на момент, коли вона була передана у приватну власність, відносилась саме до земель водного фонду і знаходилась в межах прибережної захисної смуги водного об`єкту загальнодержавного значення - річки Десна.

Проте, всупереч вказаному, з огляду на зміст висновку експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи від 13 лютого 2019 року № 24154/18-41, матеріали справи не містять доказів того, що спірна земельна ділянка станом на передачу її у приватну власність, відносилась до земель водного фонду і знаходилась в межах прибережної захисної смуги водного об`єкту.

На припущеннях суд позбавлений можливості будувати свою позицію в рішенні.

Таким чином, позовні вимоги Першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі територіальної громади села Пухівка Броварського району Київської області задоволенню не підлягають.

Більш того, враховуючи правові висновки ВС, процитовані вище за текстом, до спірних правовідносин не застосовуються положення ЦК України про витребування майна з чужого незаконного володіння, натомість застосуванню підлягають положення статті 391 цього кодексу та частини другої статті 152 ЗК України, тому вимоги позивача про витребування земельної ділянки задоволенню не підлягають у будь-якому разі.

Так як у задоволенні позову суд відмовляє, судові витрати відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України залишаються саме за позивачем.

При цьому, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010).

З урахуванням викладеного й керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 19, 23, 30, 76-82, 141, 259, 263-268, 351, 352, 354 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в :

В задоволенні позову Першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі територіальної громади села Пухівка Броварського району Київської області до Зазимської сільської ради Броварського району Київської області, ОСОБА_1 про визнання недійсними рішення про передачу у приватну власність земельної ділянки та її витребування із чужого незаконного володіння - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Суддя В. С. Сердинський