КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №758/1634/21
провадження № 22-ц/824/7182/2022
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Кирилюк Г.М.,

суддів: Рейнарт І. М., Ящук Т. І.

при секретарі Полянчук І. А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця», третя особа: ОСОБА_2 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою Державного підприємства «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» на рішення Подільського районного суду м. Києва від 30 листопада 2021 року в складі судді Головчака М. М.,

встановив:

01.03.2021 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» (далі - ДП «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця»), третя особа: ОСОБА_2 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що з 20.10.2011 року він працював у відповідача на посаді начальника відділу кадрів.

14 серпня 2020 року він отримав повідомлення про наступне вивільнення у зв`язку з затвердженням нової організаційної структури ДП «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» та введенням нового штатного розпису, з зазначенням про те, що посада, яку він обіймає, скорочується.

Нову організаційну структуру підприємства в цілому ніхто не затверджував, змін в організації виробництва і праці не було, реорганізація підприємства не проводилася, що виключає можливість вивільнення працівників за п. 1 ч.1 ст. 40 КЗпП України.

12.10.2020 голова первинної профспілкової організації ОСОБА_4 повідомив в.о. директора ДП «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» ОСОБА_2 про відмову в наданні згоди на звільнення ОСОБА_1 за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

23.10.2020 він подав письмову заяву на переведення його на посаду радника, проте відповіді на своє звернення не отримав.

З 04.01.2021 по 29.01.2021 він хворів, про що свідчить листок непрацездатності Серія АЛГ №8377.

01.02.2021 він отримав копію наказу про звільнення у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників, п. 1 ст.40 КЗпП України.

Оскільки його звільнення відбулося в період тимчасової непрацездатності, йому не було запропоновано всіх вакантних посад, які існували на підприємстві, питання переважного права на залишенні на роботі не розглядалося, розірвання трудової угоди відбулося без попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації, вважав своє звільнення незаконним.

Також зазначив, що він є заступником голови первинної профспілкової організації Агрокомбінату «Пуща-Водиця», профспілковий комітет якої не надав згоди на його звільнення, його звільнення з роботи відбулося без дотримання вимог ч.4 ст. 252 КЗпП України.

В подальшому позивач подав заяву про збільшення та уточнення позовних вимог.

Зазначив, що внаслідок винних дій відповідача йому було завдано моральну шкоду, яка виразилась у втраті нормальних життєвих зв`язків, він був позбавлений доходу, що негативно відобразилося на його сім`ї та змусило прикладати додаткових зусиль для організації свого життя, було принижено його честь, гідність та ділову репутацію.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд: поновити його на роботі з 25 січня 2021 року на займаній посаді начальника відділу кадрів; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25.01.2021 по дату ухвалення рішення суду; стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 149 000 грн 54 коп.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 30 листопада 2021 року позов задоволено частково.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу кадрів в ДП «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» з 25 січня 2021 року.

Стягнуто з ДП «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 25 січня 2021 року по 30 листопада 2021 року у розмірі 96 956 грн 98 коп.

Стягнуто з ДП «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 5 000 грн.

В решті позову відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення заробітку за один місяць допущено до негайного виконання.

В апеляційній скарзі ДП «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» просить скасувати рішення Подільського районного суду м. Києва від 30 листопада 2021 року та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги вказував, що у зв`язку із затвердженням нової організаційної структури центрального відділення (Центр) ДП «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» Фондом державного майна України, як уповноваженим і суб`єктом управління, та введенням її в дію наказом підприємства №25-о від 06.07.2020, підприємство в установленому чинним законодавством порядку проводило процедуру скорочення чисельності та штату працівників.

Наказом по підприємству №26-о від 08.07.2020 затверджено новий штатний розпис, який введений в дію з 09 жовтня 2020 року. У зв`язку з чим протягом жовтня - листопада 2020 року була запланована зміна чисельності та штату працівників ДП «Агрокомбінат «Пуща-Водиця».

На виконання вимог ч.2 ст.49-4 КЗпП України та ч.3 ст. 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» листом від 08.07.2020 повідомило Первинну профспілкову організацію Агрокомбінату «Пуща-Водиця».

Також зазначив, що до введення в дію нового штатного розпису ОСОБА_1 займав посаду начальника відділу кадрів. Ця посада новим штатним розписом не передбачена та підлягала скороченню. Про заплановане можливе вивільнення позивач був повідомлений 04.08.2020.

На день вручення повідомлення про можливе наступне вивільнення та на день введення в дію нового штатного розпису позивачу були запропоновані всі вакантні посади центрального відділення та інших структурних підрозділів підприємства.

З 28.08.2020 по 11.09.2020 ОСОБА_1 був на лікарняному.

Станом на листопад 2020 року частина працівників була переведена на вакантні посади згідно нового штатного розкладу.

Новим штатним розписом була передбачена посада провідного інспектора з кадрів. На цю посаду була переведена за її заявою працівниця відділу кадрів ОСОБА_3 - одинока мати, що мала пільги, передбачені ст. 184 КЗпП України. Заяви позивача про переведення на цю вакантну посаду не надходило.

Позивач надав згоду на переведення на вакантну посаду радника.

До вказаної посади відповідно до нового штатного розкладу були розроблені кваліфікаційні вимоги та згодом затверджена посадова інструкція, яка передбачала наявність певної фахової освіти та досвід роботи на певних посадах саме в сільському господарстві та в аграрному секторі економіки.

ОСОБА_1 не мав освіти і досвіду роботи саме в аграрному напрямку та напрямку сільськогосподарського виробництва.

Зазначав, що на дату звільнення 25.01.2021 відповідачу не було відомо про факт перебування позивача на лікарняному.

25.01.2021 позивач з`явився на роботі.

25.01.2021 ДП «Агрокомбінат «Пуща-Водиця» вдруге звернулося з поданням до Первинної профспілкової організації Агрокомбінату «Пуща-Водиця» про надання згоди на звільнення відповідно п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України члена профспілкової організації ОСОБА_1 .

Повідомленням від 25.01.2021 Первинна профспілкова організація надала згоду на звільнення позивача.

25.01.2021 позивач був звільнений з роботи на підставі п. 1 ч.1 ст. 40 КЗпП України.

25.01.2021 позивач відмовився ознайомлюватися з наказом про звільнення та отримати свою трудову книжку, про що складено Акт від 25.01.2021.

Оскільки з другої половини дня 25.01.2021 позивач був відсутній на робочому місці, відповідач не мав фактичної можливості вручити всі документи йому особисто. Тому листом від 26.01.2021 відповідач повідомив позивача про необхідність отримання трудової книжки.

Листом від 22.02.2022 №86/1 профком первинної профспілкової організації Агрокомбінату «Пуща-Водиця» повідомив, що у період з 2019 по 08.12.2020 року ОСОБА_1 не був членом будь-якого виборного органу ППО, в тому числі і станом на 25.01.2021.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Зазначив, що наведені в апеляційній скарзі обставини не підтверджуються доказами, до апеляційної скарги додані докази, які подані з порушенням чинного законодавства, які не стосуються предмету спору та не підтверджують тих обставин, на які посилається відповідач.

В судовому засіданні ОСОБА_1 просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники справи в судове засідання повторно не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином, про поважність причин неявки суду не сповістили (а.с. 158, 159 т.2).

Заслухавши пояснення позивача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 був прийнятий 03.06.2014 на посаду начальника відділу кадрів ДП «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» наказом №61-к від 03.06.2014.

14.08.2020 ОСОБА_1 був попереджений про майбутнє звільнення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, реорганізації, скорочення чисельності або штату працівників (а.с.192 т.1).

25.09.2020 в.о. директора ДП «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» ОСОБА_2 звернувся до первинної профспілкової організації Агрокомбінату "Пуща-Водиця" з поданням про надання згоди на звільнення ОСОБА_1 , який обіймає посаду начальнику відділу кадрів, заступника голови профспілкового комітету підприємства, члена Києво-Святошинського райкому профспілки, відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, реорганізації, скорочення чисельності або штату працівників (а.с.11 т.1).

Відповідно до повідомлення голови первинної профспілкової організації Агрокомбінату "Пуща-Водиця" ОСОБА_4 від 12.10.2020 №86, в наданні згоди на звільнення ОСОБА_1 за п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України відмовлено. Зазначено, що рішення було прийнято у зв`язку з тим, що керівник відмовився утворити робочу групу та внести зміни до Колективного договору, щоб врахувати інтереси працівників, які стоять в контрольному списку на поліпшення житлових умов, передбачити компенсації для тих категорій працівників, звільнення яких обґрунтоване, забезпечити право працівників на розпаювання. В.О. директора на засідання профкому не з`явився, про переважні права працівника на залишення на роботі не повідомив (а.с. 15 т.1).

Відповідно до повідомлення голови первинної профспілкової організації Агрокомбінату "Пуща-Водиця" ОСОБА_5 від 25.01.2021 №1, 25 січня 2021 року до первинної профспілкової організації Агрокомбінату "Пуща-Водиця" надійшло подання про надання згоди на звільнення 25 січня 2021 року ОСОБА_1 відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України , у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, реорганізації, скорочення чисельності або штату працівників. Вказане подання було розглянуто на засіданні профспілкового комітету 25 січня 2021 року, на якому було надано згоду на звільнення ОСОБА_1 (а.с. 200 т.1).

25.01.2021 в.о. директора ДП «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» ОСОБА_2 видав наказ №31-к про звільнення ОСОБА_1 з займаної посади з 25 січня 2021 року у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників, п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

В якості підстав для видачі вказаного наказу зазначено: наказ №26-о від 08.07.2020 "Про затвердження штатного розпису"; повідомлення про наступне вивільнення ОСОБА_1 від 14.08.2020; повідомлення профспілкового комітету №2 від 25.01.2021; погодження Фонду державного майна №10-57-20834 від 13.10.2020 (а.с.18 т.1).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не надав суду доказів того, що в ДП «Агрокомбінат «Пуща-Водиця» дійсно відбулися зміни в організації у зв`язку з скороченням чисельності та штату працівників. Суду не надано також доказів того, що ОСОБА_1 не користувався переважним правом на залишення на роботі та доказів того, що позивачу пропонувалися всі вакансії, які відповідають його освіті, кваліфікації та досвіду роботи.

Вказаний висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Загальні підстави звільнення працівників визначені КЗпП України.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі, ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, необхідно з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що в ДП "Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат "Пуща-Водиця" змін в організації виробництва і праці не було, реорганізація підприємства не проводилася, що виключало можливість вивільнення працівників на підставі п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України.

На спростування вказаних доводів позивача відповідачем, який був належним чином повідомлений про розгляд даної справи, суду першої інстанції разом з відзивом не було надано жодного доказу на підтвердження тієї обставини, що на підприємстві мали місце зміни в організації виробництва і праці, що потягло за собою скорочення посади, яку обіймав позивач.

Відповідачем також не було надано суду першої інстанції наказу №26-о від 08.07.2020 "Про затвердження штатного розпису", що слугував підставою для видачі наказу про звільнення позивача з роботи, а також самого штатного розпису та доказів відсутності в ньому вакантних посад, які могли бути запропоновані позивачу з урахуванням його освіти та досвіду роботи, а також доказів того, що позивач не мав переважного права на залишенні на роботі.

Частиною другою статті 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно ч. 3 ст. 49-2 КЗпП одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звертався до відповідача з заявою про переведення його тимчасово на вакантну посаду радника (а.с.16 т.1).

Доказів того, що вказана заява була розглянута та позивачу надано відповідь з обґрунтуванням причин неможливості запропонувати йому вказану посаду, суду першої інстанції надано не було.

На спростування доводів позивача в цій частині відповідачем до апеляційної скарги було надано організаційну структуру центр ДП "Науково-дослідний виробничий агрокомбінат "Пуща-Водиця", що є додатком до наказу № 25-о від 06.07.2020, який включав в собі три посади радника, а також копію наказу №26-о від 08.07.2020 про затвердження штатного розпису, посадову інструкцію радника.

В пункті 6 частини другої статті 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.

Аналогічні за змістом висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 145/474/17 (провадження № 61-35488св18), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року у справі № №346/5603/17 (провадження №61-41031св18) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року у справі № 404/251/17 (провадження № 61-13405св18).

Представником відповідача не наведено жодних поважних причин, з яких додані до апеляційної скарги докази не були подані до суду першої інстанції, а тому апеляційний суд дійшов висновку про неможливість їх врахування як доказів по справі, оскільки вони були подані в порушення процесуального закону.

Враховуючи зазначене, доводи апеляційної скарги про те, що наказом по підприємству було затверджено новий штатний розпис, який введений в дію з 09 жовтня 2020 року, в якому посада начальника відділу кадрів передбачена не була та підлягала скороченню, а ОСОБА_1 було запропоновано всі вакантні посади, які були передбачені цим штатним розкладом, є необґрунтованими.

Суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин, нормами матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову про поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Доводів з приводу необґрунтованості судового рішення в частині наведеного розрахунку суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу апеляційна скарга не містить.

Згідно ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для його організації свого життя.

Обов`язок по відшкодуванню моральної шкоди виникає лише за умови, що моральні страждання працівника, або втрата ним нормальних життєвих зв`язків, або необхідність додаткових зусиль для організації свого життя стали наслідками порушення законних прав працівника.

Встановлено, що позивач був позбавлений можливості певний період працювати, отримувати заробітну плату і це призвело до моральних страждань та необхідності додаткових зусиль для організації свого життя.

З огляду на обставини, за яких відбулося звільнення працівника, ступені моральних страждань позивача внаслідок його незаконного звільнення, з урахуванням засад розумності, виваженості та справедливості колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку в частині задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди в сумі 5 000 грн.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення цим судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державного підприємства "Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат "Пуща-Водиця" залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду м.Києва від 30 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 11 серпня 2022 року.

Суддя-доповідач Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. І. Ящук