Справа № 132/1486/22
Ухвала

Іменем України

15 серпня 2022 року місто КАЛИНІВКА

Суддя Калинівського районного суду Вінницької області Сєлін Є.В., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним,

ВСТАНОВИВ:

12.07.2022 року за вх.№ 4608 на адресу Калинівського районного суду Вінницької області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним, яка згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.07.2022 року передана на розгляд судді Сєліну Є.В.

Ухвалою судді Калинівського районного суду Вінницької області Сєліна Є.В. від 13.07.2022 року, вказаний цивільний позов про визнання заповіту недійсним, залишено без руху, заявнику наданий строк для усунення його недоліків, а саме для обґрунтування підстав звернення із ним до Калинівського районного суду Вінницької області, а також надання копії оскаржуваного заповіту та копії документа, який засвідчує право власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 (витяг з відповідного реєстру).

02.08.2022 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Семенюк Н.Ю. звернулась до суду із заявою, в якій просила прийняти даний позов до розгляду Калинівського районного суду Вінницької області, відкривши за ним провадження, виходячи із отриманої з Територіального сервісного центру МВС № 0541 інформації щодо зареєстрованого за ОСОБА_3 транспортного засобу - автомобіля марки «ВАЗ-2101» в ТСЦ 0741.

Через відсутність належних доказів того, що спадкове майно або основна його частина знаходяться на території бувшого Калинівського (теперішнього Хмільницького) району Вінницької області, в межах якої здійснює свою діяльність Калинівський районний суд Вінницької області, суд ухвалою від 03.08.2022 року продовжив позивачу ОСОБА_1 процесуальний строк для усунення недоліків позовної заяви, а саме для обґрунтування підстав звернення із позовом до Калинівського районного суду Вінницької області та надання документів, які підтверджують факт місцезнаходження спадкового майна або основної його частини на території бувшого Калинівського (теперішнього Хмільницького) району Вінницької області.

Дані вимоги суду, позивачем не виконані. Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Семенюк Н.Ю. згідно заяви, яка надійшла 11.08.2022 року на адресу Калинівського районного суду Вінницької області та зареєстрована в канцелярії суду за вх.№ ЕП-1761/22-Вх, наполягає на підсудності даної справи Калинівському районному суду Вінницької області, а тому просить відкрити провадження у справі, призначивши її до розгляду по суті.

Отже, позивачем не надано суду жодних доказів на підтвердження того, що спадкове майно або основна його частина знаходяться на території бувшого Калинівського (теперішнього Хмільницького) району Вінницької області, в межах якої здійснює свою діяльність Калинівський районний суд Вінницької області.

Статтею 187 ЦПК України передбачено, що суддя відкриває провадження у цивільній справі не інакше як на підставі заяви, поданої і оформленої в порядку, встановленому ЦПК України.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 2 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 3 від 01.03.2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні перевірити належність справ до їх юрисдикції та підсудності.

Перевіривши подану позовну заяву та додані до неї документи, приходжу до наступних висновків:

Згідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV, інститут підсудності безпосередньо пов`язаний із забезпеченням права на справедливий судовий розгляд, закріпленого у пункті 1 статті 6 Конвенції, оскільки за його допомогою визначається «належний суд», тобто суд, уповноважений розглядати конкретну справу.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що суд буде вважатися встановленим законом лише за умови, що він утворений безпосередньо на підставі закону, діє в межах своєї предметної, функціональної та територіальної юрисдикції й у законному складі суду.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина 1 статті 5 ЦПК України).

Цивільна юрисдикція - це визначена законом сукупність повноважень судів, щодо розгляду цивільних справ, віднесених до їх компетенції. Підсудність визначає коло цивільних справ у спорах, вирішення яких належить до повноважень конкретного суду першої інстанції.

У пункті 37 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 3 від 01.03.2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» роз`яснено, що право вибору між судами, яким згідно із правилом загальної підсудності і правилом альтернативної підсудності підсудна справа, належить виключно позивачеві. Якщо позивач при пред`явленні позову дотримався правил територіальної чи альтернативної підсудності, суд не має права повернути позивачеві позовну заяву з мотивів непідсудності справи цьому суду.

Відповідно до частини 16 статті 28 ЦПК України, позивач має право на вибір між кількома судами, яким згідно з цією статтею підсудна справа, за винятком виключної підсудності, встановленої статтею 30 цього Кодексу.

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців); спадкування здійснюється за заповітом або за законом; до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті; місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця або, якщо це місце невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна; право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 ЦК України (ст.ст. 1216-1218, 1221, 1223, 1241 ЦК України).

Право на спадкування є не абстрактним, а цілком конкретним і невіддільним від предмету спадкування (спадкової маси, спадкового майна). Таким же конкретним є і питання визнання заповіту недійсним, оскільки, його кінцевими метою і результатом є реалізація (захист) права спадкоємців на спадкування певного майна (частки в ньому), а відтак, набуття в порядку спадкування у власність майна чи унеможливлення такого.

Згідно із абзацем 2 пункту 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року, заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК України немає відповідного правила.

За роз`ясненнями, викладеними у пунктах 41, 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність, є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. У разі конкуренції правил підсудності мають застосовуватися правила виключної підсудності.

Згідно абзацу 4 пункту 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», до позовів, що виникають з приводу нерухомого майна, належать, зокрема, позови про визнання права на таке майно, про витребування майна із чужого незаконного володіння, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, не пов`язаних із позбавленням володіння, про встановлення сервітуту, виключення майна з-під арешту, визнання правочину недійсним (незалежно від заявлення вимоги про застосування наслідків недійсності правочину) тощо.

Крім того, пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.42 Постанови № 3 від 01.03.2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» роз`яснив, що виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна.

Таким чином, виключну підсудність встановлено для позовів, які виникають щодо нерухомого майна (частина 1 статті 30 ЦПК України). Згідно з положеннями статті 181 ЦК України, до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (статті 370, 372 ЦК України); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Місцезнаходження нерухомого майна має бути підтверджено документально.

Згідно з пунктом 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що позови про визнання недійсними правочинів щодо нерухомого майна та застосування наслідків недійсності пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Кваліфікація об`єктів як нерухомого майна здійснюється відповідно до статей 181, 190 та 191 ЦК України. При цьому за місцезнаходженням нерухомого майна повинні пред`являтися також позови про визнання недійсними правочинів щодо нерухомого майна, яке буде створено в майбутньому (щодо інвестиційних договорів про будівництво нерухомого майна, договорів про участь у фонді фінансування будівництва тощо).

Виходячи з аналізу зазначених правових норм, правила виключної підсудності застосовуються до позовів з приводу нерухомого майна, стосуються позовів з приводу будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно: земельні ділянки, будинки, квартири тощо, зокрема, щодо права власності на нерухоме майно, а також щодо речових прав на нерухоме майно, дійсності (недійсності) договорів щодо такого майна або спорів з приводу невиконання стороною договору, об`єктом якого є нерухоме майно, тощо.

Віднесення позовів до виключної підсудності здійснюється, виходячи із критерію їх виникнення з приводу нерухомого майна, навіть коли вимоги не заявлені безпосередньо відносно самого нерухомого майна.

Поняття «позови, що виникають з приводу нерухомого майна» є ширшим, ніж поняття «позови, де предметом спору є нерухоме майном», а тому правило вищевказаних норми розповсюджується і на позови щодо будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно та речових (немайнових) прав на власне чи чуже нерухоме майно.

Згідно з частиною 1 статті 30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, ОСОБА_1 звернувся до Калинівського районного суду Вінницької області з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним заповіту.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що він є рідним братом ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та після смерті якої залишилось спадкове майно у вигляді квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до листа КП «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» від 04.08.2022 року за вих.№ 2258, ОСОБА_3 є співвласником квартири АДРЕСА_1 , на підставі Свідоцтва про право власності, виданого відділом по приватизації житлового фонду виконавчого комітету Луцької міської ради згідно з розпорядженням від 22.04.1999 року № 359-р.

Крім цього, відповідно до листа Територіального сервісного центру МВС № 0541 від 28.07.2022 року № 31/2/0541-С-41/аз, згідно відомостей Єдиного державного реєстру транспортних засобів, місцем реєстрації транспортного засобу марки ВАЗ-2101, зареєстрованого 25.06.2005 року за ОСОБА_3 , є ТСЦ 0741 ( АДРЕСА_2 ).

За життя померла ОСОБА_3 склала заповіт, згідно якого заповіла все належне їй майно ОСОБА_2

ОСОБА_1 вважає, що його права як спадкоємця за законом порушені, оскільки заповіт викликає в нього сумніви. Зокрема, під час посвідчення заповіту померла ОСОБА_3 за станом свого здоров`я могла не розуміти значення своїх дій та не керувати ними, укладення заповіту не відповідає її волевиявленню.

Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що спір між сторонами у даній справі виник саме з приводу визнання недійсним заповіту, яким ОСОБА_3 заповіла все своє майно ОСОБА_2 .

Виходячи зі змісту положень частин першої, другої, третьої статті 202 ЦК України, заповіт за своєю правовою природою є одностороннім правочином дією особи, спрямованою на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Враховуючи положення статті 181 ЦК України, до нерухомих речей належить, у тому числі квартира.

Поданий позов до Калинівського районного суду Вінницької області стосується визнання недійсним заповіту, предметом якого є вищевказана квартира (її частина).

Оскільки спір виник щодо нерухомого майна, а саме квартири (її частини), яка розташована на території міста Луцька Волинської області, застосуванню підлягають положення статті 30 ЦПК України.

Вказане кореспондується із правовим висновком, висловленим Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у Постанові від 04.12.2019 року, справа № 489/2055/19.

Аналогічна позиція в судовій справі є усталеною, що підтверджується постановою Київського апеляційного суду від 11.06.2021 року у справі № 361/3577/21, постановою Харківського апеляційного суду від 22.02.2022 року у справі № 953/19048/21, постановою Житомирського апеляційного суду від 01.06.2022 року у справі № 278/3805/21.

На підставі викладеного, керуючись, ч.1 ст.30, п.1 ч.1 ст.31 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним, передати на розгляд Луцькому міськрайонному суду Волинської області.

Копію цієї ухвали невідкладно надіслати позивачу, для відома.

Передача справи на розгляд іншого суду здійснюється не пізніше п`яти днів після закінчення строку на її оскарження, а в разі подання скарги не пізніше п`яти днів після залишення її без задоволення.

Справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому статтею 31 ЦПК України, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя