Справа № 199/509/22
(2/199/1160/22)
РІШЕННЯ

іменем України

08.08.2022

Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Спаї В.В.,

секретар судового засідання Подварченко А.Ю.,

за участі:

представника позивача адвоката Коптілова Ю.В.,

представника відповідача адвоката Карлаш І.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження в залі суду в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання фіктивного договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Згідно з поданим позовом в останньому заявлено вимогу про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Стародубцевою В.М. 28.02.2018 р. (реєстр 249). На переконання позивача, вказаний договір є фіктивним, оскільки був вчений без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином: договір укладений з метою усунення квартири з числа об`єктів спільної сумісної власності подружжя, був укладений без наміру створення правових наслідків та з метою ухилення звернення стягнення та примусового продажу для погашення заборгованості перед кредитною установою, відтак, є фіктивним в силу ст. 234 ЦК України.

Представник позивача вимоги підтримав повністю.

Відповідач не скористалася правом надання відзиву на позовну заяву.

Відповідно до пояснень представника відповідача - адвоката Карлаш І.А. відповідач позов не визнає, оскільки договір був реальним, квартира була подарована добровільно, відповідач прийняла квартиру в дар, а передача майна не може свідчити про фіктивність договору.

Квартира не була придбана за кошти, які є спільною сумісною власністю позивача та його першої дружини, запис про реєстрацію розірвання шлюбу зроблений до придбання квартири, правочин з дарування квартиру відповідачу є реальним, відповідач визнає квартиру своєю власністю. Правочин, на виконання якого було майно, не може бути визнаний фіктивним. Учасники цього правочину перебували у шлюбі, не переоформлення особових рахунків не свідчить про фіктивність правочину.

Проблема із заборгованістю за кредитом не була катастрофічною. Позовні вимоги були заявлені в розмірі 60 000,00 грн., цієї суми недостатньо для звернення стягнення на майно, враховуючи ще той факт, що судовим рішенням присуджено до стягнення 12 383, 18 грн.

На переконання представника відповідача, права позивача не порушені укладеним правочином.

Як встановлено судом на підставі доказів, наданих у порядку ст.ст. 76-80 ЦПК України, відповідач є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , договір посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Стародубцевою В.М. 28.02.2018 р. (реєстр 249 (а.с. 28-36)).

Позивач фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 1).

Місце проживання позивача зареєстровано за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 46-448).

Позивач є інвалідом 2 групи, що підтверджується відповідною довідкою МСЄК (а.с. 26, 78), отримує пенсію по інвалідності в розмірі 1 769,00 грн. щомісяця (а.с. 53).

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 06.03.2018 р. у справі 199/7095/17, 2/199/652/18) у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором ухвалено стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою АДРЕСА_3 ) на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк ПриватБанк (МФО305299, , місце знаходження: м. Київ, вул. Грушевського,1д) заборгованість по кредитному договору від 19.06.2014 року, яка станом на 31.08.2017 року складається із: заборгованість за кредитом 5783,18 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом 5000,00 грн., а також судові витрати по справі, що складаються з судового збору в розмірі 1600 грн., а всього 12 383(дванадцять тисяч триста вісімдесят три) гривні 18 копійок (а.с. 46-48).

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження (а.с. 52).

Відповідач є платником аліментів на утримання дитини до досягнення дитиною повноліття (а.с. 49-50).

Процесуальні дії у справі:

-ухвалою суду від 14.06.2022 р. задоволено клопотання представника позивача адвоката Коптілова Ю.В. про допит свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ;

-ухвалою суду від 14.06.2022 р. задоволено клопотання представника позивача адвоката Коптілова Ю.В. про долучення письмових доказів;

-ухвалою суду від 14.06.2022 р. підготовче провадження закрито, справу призначено до розгляду по суті.

Свідок ОСОБА_5 дав показання, відповідно до яких він давно знайомий із позивачем, вони навчалися в одному класі, на даний час мешкають в одному дворі. З приводу укладення договору дарування квартири свідок повідомив про необізнаність щодо даного договору, він та позивач не дуже часто спілкувався із позивачем. ОСОБА_2 свідок знав, до хвороби у позивача з його дружиною (відповідачем) були добрі стосунки, ОСОБА_2 добра господиня, ОСОБА_1 кохав свою дружину, вони мали такий рівень стосунків, які дозволяли чоловіку зробити своїй дружині такий подарунок.

Свідок ОСОБА_4 дав показання, відповідно до яких давно знайомий із позивачем, з 1992 року вони працювали майстрами виробничого навчання в ПТУ, є сусідами по двору. З приводу укладення договору дарування квартири свідок ОСОБА_4 повідомив про необізнаність щодо даного договору, про дружину ОСОБА_1 нічого не знає, із ОСОБА_1 свідок спілкувався лише по роботі, про наміри ОСОБА_1 змінити місце проживання свідкові нічого невідомо, в його родині жодного разу не був.

Правовідносини між учасниками справи виникли з оспорення договору дарування та регулюються ч. 1 ст. 1, п. 6 ч. 1 ст. 3, ст.ст. 15, 16, ч. 1 ст. 202, ст.ст. 203, 215, 234 ЦК України.

Дослідив докази в межах заявлених суду позовних вимог, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову повністю, виходячи з наступного.

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ч. 1 ст. 1 ЦК України).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частина перша статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до положень статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований, як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

У фіктивних правовідносинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, з якою погодився Верховний Суд у постановах: від 14 лютого 2018 року у справі № 379/1256/15-ц (провадження № 61-1300св18), від 08 лютого 2018 року у справі № 756/9955/16-ц (провадження № 61-835св17).

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), постановах Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі № 757/12646/16, від 28 лютого 2018 року у справі №909/330/16, від 01 листопада 2018 року в справі № 910/18436/16.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) й дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (ч. 1 ст. 722 ЦК України).

Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону (ч. 4 ст. 334 ЦК України).

Як встановлено судом на підставі договору дарування від 20.02.2018 р. (а.с. 28-31), укладаючи договір, його учасники підтвердили попереднє ознайомлення із вимогами чинного законодавства щодо недійсності правочинів, що діють добровільно і перебувають при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміють значення свої дій та керуються ними.

Згідно положень статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Позивач не виконав обов`язок доказування, не надав доказів на підтвердження умислу укласти договір дарування без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, як у дарувальника, так й у обдаровуваного.

Заперечуючи проти позову, відповідач посилалася на те, що оспорений позивачем договір дарування відповідав волевиявленню сторін правочину.

Навпаки, позивач не довів наявність умислу з певним спрямуванням волі в учасників оспореного правочину, відтак, підстави для задоволення позову відсутні.

Посилання позивача на те, що укладення оспорюваного договору мало місце з метою унеможливлення звернення стягнення на майно, адже розмір позовних вимог банку складав близько 60 000,00 грн. не є слушними, оскільки законодавство, яке було чинне на момент виникнення спірних правовідносин (ч. 7 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження») передбачало, що, у разі якщо сума, що підлягає стягненню за виконавчим провадженням, не перевищує 20 розмірів мінімальної заробітної плати, звернення стягнення на єдине житло боржника та земельну ділянку, на якій розташоване таке житло, не здійснюється. У такому разі виконавець зобов`язаний вжити заходів для виконання рішення за рахунок іншого майна боржника.

Ані сума, що підлягала стягненню за виконавчим провадженням, ані сума, заявлена у позові АТ КБ «ПриватБанк» (60 906,79 грн.), з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати станом на 01.01.2018 р. (3 723 грн.) не передбачала наявність підстав для звернення стягнення на майно.

Належність майна (квартири) до спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_6 спростовується матеріалами справи (а.с. 37): актовий запис про розірвання шлюбу був вчинений 21.04.2006 р. (а.с. 37), право власності на квартиру позивач набув 21.04.2006 р. (а.с. 35), відтак, квартира не є об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , адже була набута не у шлюбі.

Допитані судом свідки виявили необізнаність з приводу укладення договору дарування між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження доводів позовної заяви, джерела отримання доказів вичерпані, тому відсутні правові підстави для задоволення позову.

Щодо розподілу судових витрат.

Позивач має пільги щодо сплати судового збору, відтак, судові витрати (судовий збір) мають бути компенсовані за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Що стосується витрат на професійну правничу допомогу: оскільки в задоволенні позову відмовлено, вказані судові витрати підлягають віднесенню на рахунок позивача.

Керуючись ст.ст. 12, 13, ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 19, ст. 33, п. 2 ч. 1 ст. 141, п. 2 ч. 1 ст. 258, ст.ст. 259, 263, 264, 265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання фіктивного договору недійсним відмовити повністю.

Судові витрати, пов`язані зі сплатою позивачем витрат на професійну правничу допомогу, віднести на рахунок позивача.

Судові витрати (судовий збір) компенсувати за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Дата складення повного судового рішення 18.08.2022 р.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.В.Спаї