Справа № 307/3632/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

11 серпня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Мацунич М.В.

суддів: Кожух О.А., Кондора Р.Ю.

з участю секретаря судового засідання: Жганич К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 21 грудня 2021 року, ухвалене головуючим суддею Стецюк М.Д., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення до житлового приміщення

встановив:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення до житлового приміщення.

Позовні вимоги мотивовані тим, що з 01.03.2017 по 28.04.2020 вони з відповідачкою перебували у шлюбі. В період шлюбу ним було придбане нерухоме майно, а саме, квартиру в АДРЕСА_1 . Право власності на Ѕ частину вищевказаної квартири підтверджується договором купівлі-продажу від 10.03.2017. Після розлучення в квартирі продовжує проживати його колишня дружина, яка змінила замки в квартирі, господарські споруди (гараж, сарай, погріб, літня кухня) та не допускає його до даної квартири.

Він неодноразово звертався до відповідачки з пропозицією щодо спільного користування зазначеним майном, але вона відмовляється і взагалі ігнорує всі його пропозиції та вимоги. Відповідачка не визнає його права на даний будинок та вважає, що він належить лише їй та разом з нею проживає невідома йому особа, яка заважає йому користуватися його майном. Таким чином, відповідачка не тільки категорично відмовляється встановити порядок користування зазначеним майном мирним шляхом, але й не надає йому право повноцінно користуватись ним.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд зобов`язати відповідачку не чинити йому перешкоди у користуванні житловим приміщенням, а саме, квартирою в АДРЕСА_1 та вселити його у вказану квартиру.

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 21 грудня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 , відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення його позову.

Вказує, що судом безпідставно взято до уваги той факт, що відносно нього в розглядається кримінальна справа в якій ніби то підтвердженні агресивні дії проти відповідачки. Суд упереджено та необєктивно розглянув справу, при цьому не врахувавши презумпцію невинності. Зазначає, що в силу вимог ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України він є колишнім членом сім`ї, після розірвання шлюбу не втратив право на користування квартирою, навіть з огляду на те, що відповідачка є власником квартири і має право розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить залишити без задоволення апеляційну скаргу та без змін рішення суду першої інстанції, оскільки така є безпідставною та не спростовує висновки суду першої інстанції. Позивач не є ні власником спірної квартири, ні членом сім`ї власника квартири, оскільки з моменту розірвання шлюбу сімейні відносини між ними припинені, а тому, його право користування житлом втрачено. Крім того зазначає, що відносно ОСОБА_1 порушено кримінальну справу щодо нанесення її доньці тілесних ушкоджень, а тому його вселення до належної їй квартири, створює реальну загрозу її та її дітей життю і здоров`ю.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає що така підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 10 березня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу Русин Н.І., та зареєстрований в реєстрі за №1166, відповідно до якого позивач ОСОБА_1 , придбав в цілій частині квартиру за АДРЕСА_2 (а.с.5).

Згідно довідки про реєстрацію місця проживання від 12 грудня 2018 року позивач ОСОБА_1 , зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 (а.с.25).

Згідно договору дарування квартири від 14 лютого 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу Гунда А.М., який зареєстровано в реєстрі за №304, стверджується що позивач ОСОБА_1 , передав у цілій частині безоплатно у власність відповідачці ОСОБА_2 , належну йому на праві приватної власності (номер запису про право власність 19361126) квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 244 (а.с.76).

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №200414268 від 14 лютого 2020 року встановлено, що квартира за АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 244, на праві приватної власності в цілій частині належить відповідачці ОСОБА_2 , на підставі договору дарування №304 від 14.02.2020, виданого та посвідченого приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу Гунда А.М. (а.с.17).

Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї №05-27/03 від 14 січня 2021 року, встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 , проживає АДРЕСА_1 , та до складу її сім`ї входять: дві дочки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які проживають разом з нею за вказаною адресою. Власником житлового приміщення являється відповідачка ОСОБА_2 (а.с.18).

Згідно рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 28 квітня 2020 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Із витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 21 січня 2021 року, вбачається, що слідчим СВ Тячівського ВП ГУНП у Закарпатській області Гасинець В.М., здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні за №0000216 від 28.12.2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, а саме, за нанесення позивачем ОСОБА_1 , відповідачці ОСОБА_2 , на ґрунті особистих неприязних відносин тілесних ушкоджень (а.с.20).

З постанови старшого дізнавача інспектора СД Тячівського ВП ГУНП в Закарпатській області Гасинець В.М., від 28 грудня 2020 року, вбачається, що ОСОБА_2 , залучено до участі в досудовому розслідуванні у вказаному кримінальному провадженні, як потерпілу (а.с.21).

05 липня 2021 року ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області кримінальне провадження №0000216 про обвинувачення ОСОБА_1 , у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, призначено до судового розгляду (а.с.78-80).

Постановляючи оскаржуване рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено того, що відповідачка чинить йому перешкод у користуванні спірною квартирою.

З таким висновком суду першої інстанції не можна погодитись колегія суддів, виходячи із наступних обставин.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Право користування чужим майном регламентоване зокрема у статтях 401-406 ЦК України.

Згідно частини першої статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У частині першій статті 402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, яка передбачає, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Висновки Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо застосування статті 8 Конвенції свідчать про гарантування кожній особі права на повагу до її житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним;б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

У постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) Велика Палата Верховного Суду при порівнянні норм ЖК УРСР та ЦК України зазначила, що у частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житла на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Передбачене право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника.

При цьому, сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, а тому спір слід вирішувати з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Права члена сім`ї власника житла на користування житлом визначені у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Наявними у справі належними і допустимими доказами підтверджено, що з березня 2017 року позивач на законних підставах, спочатку як власник, а потім за згодою власника (відповідача) був зареєстрованим і фактично проживав у квартирі АДРЕСА_2 . Отже, позивач може бути позбавлеий права користуватися цим житлом лише з підстав, передбачених законом.

Позивач зазначає в позові та підтвердив вказане в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_2 чиниться йому перешкоди у користуванні спірною квартирою, шляхом зміни замків на вхідних дверях квартири.

Крім того, під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, ОСОБА_2 було знято ОСОБА_1 з реєстрації місця проживання за вказаною адресою.

Тобто, дії відповідача свідчать про позбавлення позивача права користування спірною квартирою.

Крім того, апеляційним судом встановлено та не спростовано відповідачем, що ОСОБА_1 не має у власності іншого житлового приміщення.

Враховуючи вищенаведені обставини та норми законодавства, колегія суддів дійшла до висновку, що правові підстави користування квартирою, яка належить ОСОБА_2 , колишнім чоловіком не припинилися, і оскільки такий не забезпечений іншим житловим приміщенням, то останньому слід усунути перешкоди у користуванні квартирою.

Відповідно до змісту ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

За вказаних обставин, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України, у разі задоволення позову - судовий збір покладається на відповідача.

Таким чином судові витрати за сплату судового збору за подання позовної заяви в розмірі 840,80 грн та апеляційної скарги в розмір 1 261,20 грн, підлягають стягненню із відповідача на користь позивача.

Виходячи з наведеного та керуючись статтями 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 21 грудня 2021 року скасувати та постановити у цій справі постанову про задоволення позову.

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 не чинити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_2 .

Вселити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 у квартиру АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 судові витрати у розмірі 2 102,00 гривні судового збору.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 15 серпня 2022 року.

Суддя-доповідач:

Судді: