Справа № 127/777/22
Провадження № 22-ц/801/1361/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ан О. В.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2022 рокуСправа № 127/777/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Оніщука В.В. (суддя-доповідач),

суддів: Медвецького С.К., Рибчинського В.П.,

з участю секретаря судового засідання: Олійник Г.Є.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30 травня 2022 року, ухвалене у складі судді Ан О.В., в залі суду,

встановив:

В січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про припинення права спільної сумісної власності.

Позовні вимоги мотивовано тим, що сторони в період з 1985 року по 2014 рік перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого було придбано відповідне майно, зокрема квартира АДРЕСА_1 . Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області вказану квартиру визнано спільною сумісною власністю сторін. Однак, відповідачка категорично відмовляється надати ОСОБА_1 доступ до квартири та передати ключі від вхідних дверей, як і виділити частки в натурі у вказаній квартирі, чим чинить перешкоди у доступі до житла.

На підставі викладеного позивач звернувся до суду з даним позовом, у якому, з урахуванням уточненої позовної заяви, просив припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 та визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 , стягнувши з нього на користь відповідачки 1/10 частку від вартості вказаної квартири, а також вирішити питання розподілу судових витрат.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 30 травня 2022 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 відмовлено.

Судові витати залишено за позивачем.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції свій висновок обґрунтував тим, що позивач не надав належних і допустимих доказів, які свідчать про можливість припинення права власності відповідача на квартиру АДРЕСА_1 .

Також судом першої інстанції зазначено, що позивач не надав доказів можливості зменшити частку у праві власності відповідача з половини до 1/10 частки щодо вказаної квартири.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неповноту та невірне з`ясування обставин справи, а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та постановити нове, задовольнивши позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не взято до уваги той факт, що незважаючи на перебування оспорюваного майна у спільній сумісній власності сторін, позивач немає доступу до квартири у зв`язку із незаконними діями відповідача, яка відмовляється у добровільному порядку надати доступ до майна, як і виділити частки сторін в натурі.

Також заявником зазначено, що судом першої інстанції проігноровано ряд обставин, зокрема, те, що відповідач не дбала про матеріальне забезпечення сім`ї; таємно отримала паспорт на своє дівоче прізвище та відчужила без згоди позивача квартиру, привласнивши кошти від продажу; з метою приховування майна, оформила квартиру на свого батька; обманним шляхом змусила позивача подати до суду заяви про відмову від позовних вимог стосовного вказаного майна.

Крім того, заявником зазначено, що суд першої інстанції безпідставно відмовив позивачу у задоволенні клопотань про витребування доказів та встановлення особи відповідача.

Відзив на апеляційну скаргу від відповідача впродовж встановленого апеляційним судом строку не надходив.

У судовому засіданні представник відповідача щодо задоволення апеляційної скарги заперечував та просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, а тому згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України його неявка не перешкоджає розгляду справи.

Представник позивача - адвокат Клюцук В.П. у судове засідання не з`явився, однак 10.08.2022 надіслав на адресу суду заяву про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв`язку із його зайнятістю в розгляді іншої справи у Хмельницькому апеляційному суді, яке призначено на 11.08.2022 о 13:00 год., а також висловив прохання призначити справу до розгляду не раніше 01.09.2022 року.

Однак, колегія суддів вважає за необхідне у задоволенні вказаного клопотання відмовити та визнати за неповажну причину неявки представника позивача в судове засідання, оскільки як вбачається із долученого адвокатом Клюцуком В.П. до його заяви витягу із сайту «Судова влада України» судове засідання в Хмельницькому апеляційному суді за його участю призначено на 11.08.2022 о 13:00 год., а судове засідання по вказаній справі призначено у Вінницькому апеляційному суді на 11.08.2022 о 10:00 год. Відтак, з урахуванням часу призначення даної справи до розгляду, проміжку часу між розглядом справ та відстані між місцем їх розгляду, останній мав можливість забезпечити участь у розгляді вказаної справи.

При цьому, представник позивача не був позбавлений можливості прийняти участь у розгляді справи у інший передбачений законом спосіб, зокрема в режимі відеоконференції, однак відповідне клопотання ним заявлено не було.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, що з`явилися, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Згідно з частиною першою статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 05 жовтня 1985 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с. 36), який в подальшому було розірвано, що не заперечується сторонами.

Відповідно до копії свідоцтва про шлюб, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, 18.09.2014 ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб. Після державної реєстрації шлюбу ОСОБА_3 змінив своє прізвище на « ОСОБА_3 » (а.с. 50).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 22 червня 2016 року визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_3 і ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1 , як майно, яке було придбане під час шлюбу.

Звернувшись в суд із даним позовом, позивач просив припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_1 та визнати за ним право власності на дану квартиру, стягнувши з нього на користь відповідачки 1/10 частку від вартості вказаної квартири.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 41 Конституції України визначено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до статті першої Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Частинами першою та другою статті 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно з частинами першою та другою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Статтею 369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Відповідно до статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Правові підстави для припинення права на частку у спільному майні наведені у статті 365 ЦК України.

Відповідно до статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

У пункті 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року в справі №908/1754/17 зроблено висновок, що стаття 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, у пунктах 1-3).

Закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України умова не може вважатися самостійною обставиною для припинення права на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї).

Аналіз зазначеного дає підстави для висновку, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини 1 статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та об`єкта, який є спільним майном.

Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 20 червня 2019 року у справі №174/7/17 (провадження 61-28616св18).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Статтею 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Матеріалами справи встановлено, що квартира АДРЕСА_1 , є спільною сумісною власністю сторін.

Звертаючись в суд із даним позовом про припинення права відповідача у спільній сумісній власності, а саме у спірній квартирі, ОСОБА_1 посилається на те, що спільне володіння і користування майном є неможливим, оскільки відповідач чинить перешкоди у доступі до вказаного житла, однак як вірно зазначено судом першої інстанції, належних і допустимих доказів, які свідчать про можливість припинення права власності ОСОБА_7 на вказану квартиру, зокрема і належних доказів того, що спільне володіння і користування майном є неможливим, позивачем до матеріалів справи не додано.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не надано доказів щодо обставин, що мають істотне значення, визначених ст. 70 СК України, на підтвердження можливості зменшити частку у праві власності відповідача ОСОБА_6 з половини до 1/10 частки щодо вказаної вище квартири.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що правовий режим спільної власності враховує інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших.

Оскільки відповідач у справі має значну частку у праві власності на спірну квартиру (половину) та рівні права з позивачем на користування та розпорядження нею, то припинення права власності відповідача не тільки може обмежити її конституційні майнові права та інтереси, а і завдати їй значної матеріальної шкоди.

Крім того, як зазначено вище, частиною другою статті 365 ЦК України визначено, що суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Однак, в порушення вимог вищевказаної норми, доказів внесення позивачем вартості вказаної ним частки у спільному майні на депозитний рахунок суду матеріали справи не містять, що також є підставою для відмови у задоволенні заявлених вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не взято до уваги той факт, що незважаючи на перебування оспорюваного майна у спільній сумісній власності сторін, позивач немає доступу до квартири у зв`язку із незаконними діями відповідача, не заслуговують на увагу, оскільки даний факт не доведено, а самі по собі посилання одного із співвласників на неможливість спільного використання квартири з іншим співвласником, наявність неприязних стосунків між ними, відсутність домовленостей щодо порядку користування квартирою та її утриманням, не можуть слугувати безумовною підставою для прийняття рішення про припинення права власності на частку у спірному майні.

Також безпідставними є посилання скаржника на те, що судом першої інстанції проігноровано ряд обставин, зокрема, те, що відповідач не дбала про матеріальне забезпечення сім`ї; таємно отримала паспорт на своє дівоче прізвище та відчужила без згоди позивача квартиру, привласнивши кошти від продажу; з метою приховування майна, оформила квартиру на свого батька; обманним шляхом змусила позивача подати до суду заяви про відмову від позовних вимог стосовного вказаного майна, так як будь - яких належних доказів на підтвердження вказаних обставин матеріали справи не містять.

Крім того, не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив позивачу у задоволенні клопотань про витребування доказів та встановлення особи відповідача, оскільки як зазначено в ухвалі Вінницького апеляційного суду від 21 липня 2022 року, якою у задоволенні відповідних клопотань заявника відмовлено, самі по собі цивільні справи, про витребування яких клопотав заявник не можуть бути визнані як докази. При цьому, будь - яких доводів на підтвердження факту неможливості самостійно надати докази, необхідність яких, на думку заявника, є обов`язковою, ОСОБА_1 не зазначено, за умови, що останній був учасником вказаних справ. Разом з тим, судом першої інстанції було здійснено запит до Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради щодо доступу до персональних даних ОСОБА_6 та згідно Довідки про реєстрацію місця проживання особи від 21.02.2022 встановлено, що ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , відтак, підстави для повторної перевірки особи відповідача та місця її реєстрації відсутні.

Інші доводи викладені в апеляційній скарзі, щодо необґрунтованого висновку суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Аргументи апеляційної скарги, в їх сукупності, не впливають на правильність прийнятого судом рішення та не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

При вирішенні цієї справи, суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, правильно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, з урахуванням встановлених обставин справи, доводи скаржника не дають правових підстав для інших висновків по суті вирішення спору, ніж тих, яких дійшов суд першої інстанції, і не вказують на допущення судом порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були обов`язковою підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, то понесені судові витрати покладаються на учасника справи, який звернувся з апеляційною скаргою.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30 травня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Головуючий: В. В. Оніщук

Судді: С. К. Медвецький

В. П. Рибчинський